ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.05.07р.

Справа № 10/127-07

За позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю  "Макроремонт" ,м. Кривий Ріг

до  Відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальнийкомбінат" , м. Кривий Ріг

про стягнення 39 994,41 грн.

Суддя  Кощеєв І.М.

Представники:

Від позивача: Бесараб В.І. (дов. від 01.02.07 р.)          Бесараб Є.А.(дов. від 01.02.07 р.)

Від відповідача: не з"явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відповідача про стягнення нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України : суми інфляційних збитків в сумі 30 339 грн. 90 коп. ( за актом здачі-приймання № 4 „а” від 23.01.2001 р. на суму 14 864 грн. 54 коп. за період з березня 2001 р. по січень 2007 р., за актом № 4 від 20.04.2001 р. на суму 14 864 грн. 54 коп. за період з травня 2001 р. по січень 2007 р., за актом № 5 від 25.12.2001р. на суму 29 729 грн. 09 коп. за період з лютого 2002 р. по січень 2007 р., а також за той же період 3% річних на вказані суми в розмірі 9 654 грн. 51 коп. Всього сума заборгованості становить 39 994 грн. 41 коп.

Підстави, з якими Позивач пов'язує  свої позовні вимоги –Відповідач не виконав своїх зобов”язань щодо оплати ремонтну роботи   збагачувального обладнання, відповідно до умов договору № 1402-09-04/2000 від 02.10.2000 р., що встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі № 12/12 від 10.03.2004 р., в якій брали участь ті самі сторони.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначаючи у відзиві на позов на їх безпідставність, оскільки стосовно Відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" було порушено справу про банкрутство і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Отже, Відповідач ввжає, що з моменту дії мораторію не можуть нараховуватися штрафні санкції, оскільки з цього моменту відсутня вина боржника у несплаті основної заборгованості, у зв”язку з обмеженням його волевиявлення щодо задоволення вимог кредиторів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін,  господарський суд, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до договору № 1402-09-04/2000 від 02.10.2000 р. позивач виконав для відповідача  ремонтні роботи   збагачувального обладнання, що підтверджується актами приймання  виконаних робіт, наявними в матеріалах справи.

Як вбачається з п. 2.4 зазначеного договору оплата відповідачем  вартості виконаних робіт провадиться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача на протязі 10-ти банківських днів з моменту підписання акта  приймання-здачі виконаних робіт.

Однак, відповідач в порушення п. 2.4 договору виконані роботи оплатив частково на суму  25 490 грн. 82 коп.

Заборгованість відповідача перед позивачем  становить 59 458 грн. 17 коп., а саме:  за актом здачі-приймання № 4 „а” від 23.01.2001 р. на суму 14 864 грн. 54 коп., за актом № 4 від 20.04.2001 р. на суму 14 864 грн. 54 коп., за актом № 5 від 25.12.2001р. на суму 29 729 грн. 09 коп.

Вищенаведені факти були встановлені рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі № 12/12 від 10.03.2004 р., в якій брали участь ті самі сторони і відповідно до ст. 35 ГПК України не повинні довидитися знову.

Вказаним рішенням, суд задовольнив позовні вимоги Позивача, який просив стягнути з Відповідача заборгованість у розмірі  59 458 грн. 17 коп.,  а також витрати по сплаті державного мита в сумі  1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов'язання належним чином відповідно до закону,  інших правових актів,  договору, а за відсутності   конкретних   вимог  щодо  виконання  зобов'язання  - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання    господарських   договорів   застосовуються відповідні положення  Цивільного  кодексу  України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.  525 ЦК України, одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не  допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Ст. 530 ЦК України передбачає, якщо  у  зобов'язанні  встановлений  строк  (термін)  його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач заборгованість перед Позивачем  у повному обсязі не погасив.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням   умов,   визначених  змістом  зобов'язання  (неналежне виконання).

Отже, факт не виконання Відповідачем зобов’язань саме за договором, матеріалами справи доведено, Відповідачем не спростовано.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від    26.10.2006 р. стосовно Відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" було порушено справу про банкрутство і введено мараторій на задоволення вимог кредиторів.

Абзацом другим частини четвертої статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

Вказана норма визначає конкретний проміжок часу, протягом якого не нараховується неустойка та не застосовуються інші санкції, і цей проміжок часу лише відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов’язаний з його суттю, що розкривається в статті 1 Закону про банкрутство. Тобто, боржник повинен виконувати зобов’язання, що виникли після введення мораторію, але за їх невиконання або неналежне виконання неустойка не нараховується, а інші санкції не застосовуються.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” під терміном „грошове зобов’язання” розуміється зобов’язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно –правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним  законодавством України. До складу грошових зобов’язань боржника не зараховуються, зокрема, пеня та штраф.

Відповідно до цієї ж статті грошове зобов’язання складається також і з грошової суми, яку боржник зобов’язаний заплатити кредитору і на інших, крім цивільно –правового договору, підставах, що передбачені цивільним законодавством.

Такі підстави передбачені, зокрема, статтями 214 ЦК УРСР та 625 ЦК України, згідно з якими боржник, що прострочив виконання грошового зобов’язання на вимогу кредитора зобов’язаний  сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

У зв’язку з цим, грошовими зобов’язаннями боржника перед кредитором є грошова сума, що визначена з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Оскільки інфляційні витрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три процентів річних –платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценті річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов’язань та в зв’язку з  цим відносити до санкцій в розумінні ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Вищезазначена правова позиція була викладена у інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2.-2005 від 15.07.2005 р.

Згідно зі ст. 214 ЦК УРСР боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний був сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Цивільний Кодекс України (далі ЦК України) набрав чинності з  01.01.2004 р. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України –ЦК Української РСР втратив чинність з 01.01.2004 р.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов”язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вказані у позові обов’язки, пов”язані зі стягненням з Відповідача  заборгованості за виконані роботи виникли до набрання чинності відповідними положеннями ЦК України, але вони продовжують існувати після набрання чинності цими положеннями, тому господарським судом зазначені положення застосовуються.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов”язання, зобов”язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми.

Матеріалами справи доведено, що Відповідач не виконав своїх зобов”язань щодо оплати ремонтну роботи   збагачувального обладнання, відповідно до умов договору № 1402-09-04/2000 від 02.10.2000 р.

Ст. 71 ЦК УРСР передбачала загальний строк для захисту права за  позовом  особи,  право якої порушено (позовна давність), який встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР, позовна  давність  повинна була застосовуватися  судом,   арбітражем    або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності, згідно зі ст. 76 ЦК УРСР починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого  права.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову  було підставою для відмови в позові.

Відповідно до п. 6. Положення, правила  Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються до позовів,  строк пред'явлення яких,  встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України,  позовна давність - це строк,  у  межах  якого  особа  може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у  три роки      ( ст. 257 ЦК України ).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна  давність  застосовується  судом  лише  за  заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Господарським судом по справі  не застосовується позовна  давність, оскільки про її застосування сторони не заявили.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги інформаційний лист Верховного Суду України № 3.2.-2005 від 15.07.2005 р., господарський суд вважає позовні вимоги Позивача обгрунтованими та такими, що підлягають у повному обсязі.

Заперечення Відповідача, суд вважає необгрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи і не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на Відповідача.

Згідно зазначеного, керуючись ст. ст. 35, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Позивача - задовольнити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" ( м. Кривий Ріг Дніпропетровської обл.) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю  "Макроремонт" ( м. Кривий Ріг Дніпропетровської обл. ) - 30 339 грн. 90 коп. суму інфляційних збитків,  9 654 грн. 51 коп. - 3% річних,  399 грн. 94 коп. витрат по сплаті державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Суддя

І.М. Кощеєв

(  рішення оформлене відповідно до ст. 84 ГПК України 16.05.2007 р. )