ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

13.04.07                                                                                       Справа №13/15-пд-07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Акімова Т.М.

за участю:

представників позивача: нез’явився;

представників відповідача: Митя В.В., паспорт, серія МО № 392758 від 07.08.97р.;

Ігнатов Д.І., довіреність № ВС/Н-В/ від 27.12.06р.

розглянувши апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Херсонбудтранс”, м. Херсон на рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007 року по справі  № 13/15-ПД-07

за позовом: Відкритого акціонерного товариства “Херсонбудтранс”, м. Херсон

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “СВ-Плюс”, м. Херсон

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

Розпорядженням Голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1199 від 12.04.07р. справа № 13/15-ПД-07 передана для розгляду колегії суддів у складі: Головуючий: Яценко О.М. ; судді: Шевченко Т.М., Хуторной В.М.

Колегія суддів прийняла справу до провадження.

У судовому засіданні 13.04.2007 року за згодою представників відповідача оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням від 06.02.2007р. (суддя Закурін М.К.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване нормами ЦК України, ГПК України та фактичними обставинами справи.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Відкрите акціонерне товариство “Херсонбудтранс”, м. Херсон звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд. Зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення були допущені порушення норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на наступне: згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару належить власнику товару. Власником майна по Миколаївському шосе, 4 км, що було продане, відповідно до Наказу Фонду держмайна України, є ВАТ “Херсонбудтранс”, м. Херсон як юридична особа. Згідно із Статутом підприємства правом на розпорядження майном має голова правління підприємства. Але, при укладенні договору купівлі-продажу голова правління Жданов В.І. діяв від свого імені, на що не мав відповідних повноважень.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, недотримання під час укладення угоди стороною ( сторонами) вимог, що встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання угоди недійсною.

Крім того, скаржник зазначає, що господарським судом не був врахований той факт, що при укладанні договору купівлі-продажу головою правління було свідомо занижено ціну об’єкту продажу. А згідно з ч . 1 ст. 232 ЦК України, угода, що здійснена внаслідок зловмисної домовленості , визнається судом недійсною.

Вважає, що ігнорування судом вищевказаних обставин, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвели до прийняття невірного рішення.

У судове засідання позивач не з’явився, направив суду телеграму з проханням розглянути справу без участі його представника.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, а також його представники у судовому засіданні, заперечили проти доводів апеляційної скарги. Вважають рішення господарського суду таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007 року залишити без змін.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників відповідача суд

ВСТАНОВИВ:

15.09.2005 року між ВАТ “Херсонбудтранс”, м. Херсон, в особі голови правління Жданова В.І. (продавець за договором, позивач за даною справою) та ТОВ “СВ-Плюс”, м.Херсон в особі директора товариства Митя В.В. (покупець за договором, відповідач за даною справою) укладено договір купівлі-продажу. Згідно зазначеного договору, позивач продав, а відповідач придбав будівлю літ. «О» площею 1190 кв.м., частину мостіння № 1 площею 2900 кв.м., що розташовані в м. Херсоні по Миколаївському шосе, 4 км. Продаж вчинено за 265 000 грн.. Згідно з пунктом 4.3 Договору купівлі-продажу право власності на предмет договору переходить до відповідача після повного розрахунку з позивачем та оформлення акту приймання-передачі. Повний розрахунок за придбаний об'єкт підтверджується платіжними дорученнями на загальну суму 265000 грн., а приймання-передача об'єкта здійснена за актом від 15.02.2006 року. 15.02.2006 року здійснена реєстрація переходу права власності до відповідача на вказаний об'єкт, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Херсонським БТІ від 15.02.2006 року.

Апеляційна інстанція підтримує висновки місцевого господарського суду про відповідність оскарженого договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства, рішення відповідає фактичним обставинам справи на підставі наступного:

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність,  яка не заборонена законом.

Підприємництво-це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України ).

Підприємницька діяльність здійснюється суб’єктами господарювання, в тому числі, шляхом укладання договорів.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно роз’яснення ВАСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними» № 02-5/111 від 12.03.1999 року, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Стаття 203 Цивільного кодексу України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності право чину, такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись із позовною заявою в якості правових підстав позивачем була зазначена стаття 232 ЦК України. Згідно зазначеної статті, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Зазначені правочини відносяться до так званих оспорюваних злочинів і їх недійсність має доводитись у судовому порядку.

Поняття зловмисної угоди визначено в п.13 роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року N 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» - умисна змова представника однієї сторони з іншою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої укладено договір. Таким чином, з урахуванням цих роз'яснень і узагальнюючи чинне законодавство з цього питання, можна дійти висновку, що предметом доказування у такій категорії справ мають бути:

1) наявність певного протиправного умислу у представника однієї сторони і іншої сторони договору;

2) наявність несприятливих наслідків для тієї сторони, представник якої вступив у змову з іншою стороною;

3) наявність причинного зв'язку між вищевказаними обставинами.

Позивачем не доведено наявність умислу у обох сторін договору, не зазначено несприятливих наслідків вчинення такої угоди та не наведено причинного зв’язку між шкідливими наслідками та умислом з яким ці наслідки були спричинені.

Стосовно перевищення повноважень при укладенні оспорюваної угоди з боку представника позивача, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно діючого законодавства, повноваження у представника виникають за таких підстав:

- якщо на це прямо вказано у відповідному нормативно-правовому акті (наприклад, ст. 48 Закону України від 19.09.1991 року N 1576-XII "Про господарські товариства");

- якщо це визначено статутними документами юридичної особи (компетенція керівних органів);

- на підставі довіреності.

Як свідчать матеріали справи, на момент укладення спірного договору Жданов В.І. обіймав посаду голови правління, який згідно ст. 48 Закону України від 19.09.1991 року N1576-XII "Про господарські товариства" має право без довіреності здійснювати дії від імені товариства.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 8.4.3 Статуту позивача Голова правління діє від імені Товариства без доручення, укладає договори, контракти, угоди та здійснює інші юридичні угоди від імені Товариства; розпоряджається майном та засобами відповідно до повноважень, наданих йому Статутом, діючим Положенням та рішенням зборів акціонерів та спостережної ради.

Тобто, голова правління позивача Жданов В.І. під час укладення спірної угоди діяв в межах своїх повноважень, наданих йому Статутом Товариства та Законом України «Про господарські товариства». Безпосередньо в тексті договору при зазначені представників сторін, які підписали договір наявне посилання на правові підстави з яких вони таке право набули, а саме представник позивача Жданов В.І. діяв на підставі Статуту (а.с.7).

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а також наступним:

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Зміст зазначеної статі кореспондується з Роз'ясненнями президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року N 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними». В матеріалах справи наявні докази оплати відповідачем предмета спірного  договору та прийняття позивачем цієї оплати.

Проаналізувавши зміст статті 232 ЦК України, можна зазначити, що визначальною умовою для визнання угоди недійсною, є суб’єктивна сторона таких правовідносин. Тобто є важливим з’ясувати чи усвідомлювала сторона дійсний (реальний) зміст правовідносин. Свобода волевиявлення укладення договорів є, як вище зазначалось основним принципом укладення угод. Сторони за даним договором діяли на власний розсуд обираючи контрагента за договором, предмет договору, а також ціну договору. При визначенні ціни договору сторонами була врахована експертна оцінка майна (п.3 договору). Згідно експертної оцінки вартість майна складає 246 889,0 грн. (а.с.39), а ціна договору визначена за домовленістю сторін вища - 265 000 грн..

Згідно статті 33 Господарського Процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. а стаття 34 Господарського процесуального кодексу України встановлює належність та допустимість наданих сторонами доказів. Позивачем не надані належні докази наявності протиправного умислу у представника однієї сторони і іншої сторони договору, наявності несприятливих наслідків для тієї сторони, представник якої вступив у змову з іншою стороною, а також наявності причинного зв'язку між вищевказаними обставинами при укладанні спірної угоди.  Будь-яких доказів, які впливають на законність рішення заявником апеляційної скарги не надано.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення господарського суду. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Судові витрати покласти на заявника.

Керуючись ст. 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Херсонбудтранс”, м. Херсон на рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007 року по справі № 13/15-ПД-07 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Херсонської області від 06.02.2007 року по справі №13/15-ПД-07 -  без змін.