СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

16 травня 2007 року

Справа № 2-30/1107-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

позивача:          Титаренка Дмитра Сергійовича, довіреність №  б/н   від 27.12.06;

відповідача: Логвінка Івана Михайловича, довіреність №  7   від 15.05.07;

відповідача: Тростянчук Миколи Леонідовича, довіреність №  8   від 15.05.07;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сетрол" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Ловягіна Ю.Ю.) від 19.02.2007 у справі № 2-30/1107-2007

за позовом           відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" (вул. Об'їздна, 10,Сімферополь,95015)

до           товариства з обмеженою відповідальністю "Сетрол" (вул. Об'їздна,10,Сімферополь,95015)

про стягнення 2266,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.02.2007 у справі № 2-30/1107-2007 у позові відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" до товариства з обмеженою відповідальністю "Сетрол" про стягнення 2266,84 грн., відмовлено.

Визнано договір від 20.12.2002 № 2 - 2002 на постачання енергоресурсів недійсним на майбутнє.

В основу рішення покладено головний висновок суду про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв’язку з наявністю доказу належної сплати відповідачем суми боргу за договором до початку порушення провадження у даній справі.

Крім того, судом була врахована невідповідність договору постачання енергоресурсів чинному законодавству України, та, відповідно, судом були застосовані норми статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з цим судовим актом, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати частково.

Апеляційна скарга мотивована тим, що господарський суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Так, відповідач посилається на те, що позивачем невірно були з’єднані вимоги про визнання недійсним договору та відшкодування збитків причинених невиконанням договору. Дану думку заявник апеляційної скарги вмотивовує пунктом 3.2. Роз’яснень Вищого арбітражного суду України від 05.02.96 № 2-5/62.

Також, товариство з обмеженою відповідальністю "Сетрол" вважає, що, оскільки відкрите акціонерне товариство "Шкірвзуття" не має розподільних мереж, а має власні мережі, то, таким чином, постачання газу за спірним договором ліцензуванню не підлягає.

Стосовно постачання електроенергії, відповідач вказує на те, що відкрите акціонерне товариство "Шкірвзуття" не являється виробником електроенергії, а лише здійснює послуги по відшкодуванню витрат на електроенергію і обслуговуванню мереж.

Аналогічна думка відповідача викладена і стосовно водопостачання.

Представник позивача у судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, вважає рішення господарського суду Автономної Республіки Крим законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачає.

Розпорядженням виконуючого обов'язки голови Севастопольського апеляційного господарського суду від 16.05.2007 суддю Гонтаря В.І. замінено на суддю Гоголя Ю.М.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Сетрол" не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2002 між відкритим акціонерним товариством “Шкірвзуття” (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю “Сетрол” (споживач) уклали договір № 2-2002 предметом якого визначили постійне, безперебійне забезпечення будинку замовника (споживача) (приміщення “Червоного кутка” літер Ш по вул. Об’їзна, буд. 10 в м. Сімферополь) енергоресурсами (електроенергією, водою, газом) із мереж постачальника. (п. 1 договору).

Згідно з пунктом 2.1.2 договору постачальник зобов’язаний забезпечувати споживача енергоресурсами (електроенергія, вода, газ) із своїх мереж.

Пунктами 2.2.1. та 2.2.2. договору передбачено, що споживач зобов’язаний щомісяця не пізніше 24 числа поточного місяця представляти постачальнику звіт про кількість спожитих енергоресурсів, та своєчасно здійснювати платежі за фактичне споживання енергоресурсів, згідно з умовами договору.

Розділом 3 договору сторони визначили порядок розрахунків, згідно з яким, споживач оплачує постачальнику фактичну вартість спожитих споживачем енергоресурсів за цінами і тарифами Крименерго, Міськводоканалу, Чорноморнафтогазу, Кримгазу щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника або внесенням в касу постачальника на  підставі виставленого споживачу рахунка.

Заявою від 29.01.2007 (а. с. 29 –32) позивач просив суд вийти за межі позовних вимог та визнати договір від 20 грудня 2002 року  № 2-2002 недійсним з мотивів, що він не відповідає нормам цивільного законодавства з підстав, передбачених статтями 91, 227 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України.

Відповідно до пункту 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи рішення, господарський суд має право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивача або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої особи.

Пунктом 1 зазначеної статті передбачено, що господарський суд також може визнати  недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству

Враховуючи зміст даної норми, судова колегія зазначає, що господарський суд вправі і за своєю ініціативою визнати недійсним договір який суперечить законодавству.

Таким чином, посилання відповідача на невірне з’єднання вимог позивача про визнання недійсним договору та стягнення суми в одному провадженні, колегією суддів не приймаються до уваги.

Більш того, обґрунтування цієї думки заявника апеляційної скарги пунктом 3.2. Роз’яснень Вищого арбітражного суду України від 05.02.96 № 2-5/62, судовою колегією взагалі вважається невірним, оскільки дане роз’яснення стосується відшкодування збитків причинених невиконанням договору, а не стягнення суми заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, вбачається вірним посилання господарського суду Автономної Республіки Крим на пункт 3 статті 91 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” - ліцензія є єдиним документом дозвільного характеру, який дає право на заняття певним видом господарської діяльності, що відповідно до законодавства підлягає обмеженню. Ліцензійні умови є нормативно–правовим актом, положення якого встановлюють кваліфікаційні, організаційні, технологічні та інші вимоги для провадження певного виду господарської діяльності, відповідно до яких суб’єкт господарювання зобов’язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню (стаття 8 зазначеного Закону).

Судова колегія погоджується з тим висновком господарського суду першої інстанції, що спірний договір № 2 –2002 від 20.12.2002 містить в собі ознаки трьох договорів, а саме, договір централізованого водопостачання, договір постачання природного газу та договір на постачання електричної енергії.

Крім того, висновок про те, що всі ці види господарської діяльності підлягають ліцензуванню, підтверджується наступними нормами чинного законодавства.

Так, відповідно до пунктів 19, 21 статті 9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” видами господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню - є постачання природного газу за регульованим, за  нерегульованим тарифом і централізоване водопостачання та водовідведення.

Також, аналогічні вимоги містять Правила „Користування електричною енергією”. Згідно з цими правилами, електропередавальна організація - це  суб'єкт   господарювання, який  отримав  ліцензію  НКРЕ  на право здійснення підприємницької діяльності  з  передачі  електричної  енергії  магістральними   та міждержавними  електричними  мережами  або  місцевими (локальними) електричними  мережами,  а  також  суб'єкт  господарювання,   який отримав   ліцензію   НКРЕ   на  право  здійснення  підприємницької діяльності з передачі електричної енергії  місцевими  (локальними) електромережами    та    ліцензію   НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання  електричної  енергії  за регульованим  тарифом,  що здійснює свою діяльність на закріпленій території.

Крім того, згідно зі статтею 18  Закону України “Про питну воду та питне водопостачання” господарська діяльність із централізованого водопостачання та водовідведення підлягає ліцензуванню у порядку, встановленому законом.

Статтею 13 Закону України “Про електроенергетику” передбачено, що діяльність з виробництва, передачі та постачання електричної енергії в Україні здійснюється за умови отримання відповідної ліцензії. При цьому ліцензія видається окремо на кожний вид діяльності відповідно до інструкції, умов і правил здійснення окремих видів діяльності, що затверджуються Національною комісією регулювання електроенергетики України.

Відповідно до статті 24 Закону України „Про електроенергетику”, енергопостачальники зобов'язані забезпечувати надійне постачання  електричної  енергії  згідно  з  умовами  ліцензій  та договорів.

Таким чином, вбачається, що законодавством України взагалі визначена необхідність мати спеціальний дозвіл (ліцензію) на надання таких послуг як постачання електроенергії, газу, або води, незалежно від того, хто є власником мереж та яким чином ці послуги позивача зазначаються у договорі.

Також, господарським судом Автономної Республіки Крим обґрунтовано звернуто увагу на розділ 2 Статуту відкритого акціонерного товариства “Шкірвзуття” (а. с. 11 –12), яким визначений предмет діяльності товариства, де не зазначено таких видів діяльності, як надання послуг з постачання енергоресурсів. Крім того, пунктом 2.4. Статуту передбачено, що види діяльності, що вимагають одержання ліцензії або спеціальних дозволів здійснюються товариством після їх одержання відповідно до вимог чинного законодавства.

Доказів наявності такої ліцензії (спеціального дозволу) у позивача на провадження господарської діяльності з постачання енергоресурсами (електроенергія, вода, газ) сторонами суду надано не було, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п’ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктом 2 статті 203 зазначеного кодексу, встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Крім того, стаття 227 Цивільного кодексу України також передбачає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, вважається обґрунтованим застосування господарським судом першої інстанції вищенаведених норм, і відповідність визнання недійсним договору від 20.12.2002 № 2 –2002 укладеному між відкритим акціонерним товариством “Шкірвзуття” та товариством з обмеженою відповідальністю “Сетрол” на постачання енергоресурсів, положенням статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, апеляційна інстанція вважає, що місцевий господарський суд визнаючи даний спірний договір недійсним, також захищає права інших осіб – Крименерго, Міськводоканалу, Чорноморнафтогазу, Кримгазу тощо, та інтересі держави в цілому.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов’язки передбачались лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Крім того, апеляційна інстанція приймає до уваги Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”, пунктом 2 яких встановлено, якщо  вирішуючи  господарський  спір  господарський  суд встановить, що зміст договору суперечить чинному законодавству, він,  керуючись частиною першою статті 83 Господарського процесуального  кодексу  України, повинен за  власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині. При цьому, пунктом 3.2. вищенаведених роз’яснень передбачено, що за загальним правилом угода, визнана  недійсною, вважається такою з моменту її укладення. Виняток з цього правила  становлять  угоди,  зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними, наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму, зберігання за договором схову тощо. У такому випадку одночасно з визнанням угоди недійсною господарський суд повинен зазначити у рішенні, що вона припиняється  лише на майбутнє.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що резолютивна частина оскаржуємого рішення суду першої інстанції, в частині визнання договору від 20.12.2002 № 2 - 2002 на постачання енергоресурсів недійсним на майбутнє, повністю відповідає чинному законодавству України та має належне обґрунтування.

Вимоги позивача про стягнення заборгованості в сумі 2266,84 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з відзиву відповідача, заборгованість в сумі 2266,84 грн., була погашена ним 13 грудня 2006 року платіжним дорученням № 115 (а. с. 56). При цьому, судова колегія приймає до уваги акт звірки взаємних розрахунків підписаний позивачем (а. с. 59), в якому підтверджується, що нарахована  сума у розмірі 2659,84 грн. була погашена товариством з обмеженою відповідальністю "Сетрол" 13.12.2006.

Крім того, дані обставини справи ніким із сторін не оскаржуються.

Як вбачається з матеріалів справи, позов був поданий позивачем до суду 10.01.2007, тобто після сплати відповідачем суми боргу.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 2266,84 грн. є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Стосовно заявлених вимог відкритого акціонерного товариства "Шкірвзуття" про стягнення індексу інфляції та стягнення штрафу, судова колегія вважає необхідним зазначити, що дана відповідальність сторони не може бути застосована у цьому випадку взагалі, оскільки договір визнаний судом недійсним у зв’язку з його невідповідністю чинному законодавству України і, таким чином, дані вимоги не розглядаються апеляційною інстанцією по суті.

З урахуванням викладеного, судова колегія  вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сетрол" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.02.2007 у справі № 2-30/1107-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді