ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2007 р.                                                                         Справа № 9/213-07

Суддя господарського суду

при секретарі судового засідання  , розглянувши матеріали справи

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 21100, вул. Пирогова, 135А, м. Вінниця

до: Дочірнього підприємства "Газаналітприлад" товариства з обмеженою відповідальністю "Ортехавтоматика", 21000, вул. К.Маркса, 50, м. Вінниця

про стягнення  4084 грн.  адміністративно-господарських санкцій

Представники :

позивача     :   Мазуренко А.Ф.-представник за довіреністю

відповідача :   Вертипорох Н.М.-представник за довіреністю

Деребера Г.Р.-представник за довіреністю

ВСТАНОВИВ :

Вінницьким обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів подано позов до дочірнього підприємства «Газаналітприлад» товариства з обмеженою відповідальності «Ортехавтоматика» про стягнення 4084 грн. 00 коп. адміністративно-господарських санкцій  за не виконання нормативу по працевлаштуванню інвалідів у 2005р.

Позивач  свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” відповідачу встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, що становить1 робоче місце, а відповідно до звіту про зайнятість інвалідів в 2005 році відповідачем не було створено жодного робочого місця для інвалідів. Відповідно ж до статті 20 названого Закону, відповідач повинен перерахувати позивачу по 4084  грн. 00 коп. за кожне незайняте робоче місце, виходячи з розрахунку середньорічної зарплати одного працівника.

Відповідач проти позову заперечує, зазначивши, що ДП “Газаналітприлад” товариства з обмеженою відповідальністю “Оргтехавтоматика” на протязі 2005 року щомісячно формою №3-ПН повідомляло службу зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві, зокрема із зазначенням вакансій для інвалідів за професією монтажник радіоапаратури та приладів в кількості двох осіб, проте на протязі 2005 року центр зайнятості таких спеціалістів як монтажник радіоапаратури та приладів з числа інвалідів для працевлаштування на ДП “Газаналітприлад”  не направляв.   Таким чином, відповідач вважає, що ним не порушено норми ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", а тому в позові просить відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази та матеріали справи, в судовому засіданні встановлено наступне.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", підприємства (об'єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно з пунктом 5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. №314, підприємства, зокрема, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів. Пунктом 14 Положення передбачено, що підприємства (об'єднання), установи і організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів. Цим же пунктом також передбачено, що підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може виконуватися праця інвалідів.

Стаття 19 Закону про захист інвалідів встановлює для підприємств (об'єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 18 названого Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів (далі - органи працевлаштування інвалідів).

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 цього Закону покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (частина перша статті 20 вказаного Закону).

Аналіз зазначених положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується і змістом абзацу другого пункту третього Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року), згідно з яким завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також підпункту третього пункту четвертого та підпункту третього пункту п'ятого цього Положення, якими Фонду надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до поданої статистичної звітності відповідача загальна чисельність працюючих на ДП “Газаналітприлад” товариства з обмеженою відповідальністю “Оргтехавтоматика”  у 2005 році становила 25 осіб. З урахуванням цієї чисельності норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих для відповідача становить 1 робоче місце, в той же час згідно даного звіту на підприємстві не працював жоден інвалід.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема  довідки Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці  № 02-04/1707 від 23.11.2006р.  відповідач  подавав звіти з січня по грудень 2005 року  про наявність вільних робочих місць  та потребу в працівниках для працевлаштування інвалідів. Працевлаштування інвалідів центром зайнятості не здійснювалось через відсутність на обліку зазначеної категорії громадян.

Таким чином, протягом 2005 року  ДП “Газаналітприлад” товариства з обмеженою відповідальністю “Оргтехавтоматика”  інваліди для працевлаштування районним центром зайнятості не направлялись.

Наведене свідчить про те, що  відповідачем було  забезпечено норматив щодо  створення робочих місць для працевлаштування  інвалідів.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що  відповідач   створив норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів та забезпечив працевлаштування,  тому за вказаних обставин до підприємства не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до  ст. ст. 11, 71  Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,  а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному,  повному та об‘єктивному дослідженні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідальність за нестворення робочих місць для інвалідів  не може бути покладена  на  відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись  Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257  КАС України, -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова складена в повному обсязі відповідно

до ч. 2 ст. 160 КАС України 03.05.2007 р.

Суддя