ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.07                                                                                        Справа №  20/25/07

Суддя   Гандюкова  Л.П.

За позовом Відкритого акціонерного товариства “Завод залізобетонних конструкцій № 6”, м. Запоріжжя

до Дочірнього підприємства “Промжилбуд” Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Проміндустрія”, м. Запоріжжя

про стягнення суми  19744,28 грн.

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача –     Барський А.О. (довіреність № 2 від 10.01.2007р.);

Від відповідача – Козаченко Л.М. (довіреність № б/н від 23.01.2007р.),

Єфігіна В.Д. (довіреність № б/н від 23.01.2007р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення суми 299,17 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, суми 18325,61 грн. штрафу за порушення строків вивезення продукції, суми 1119,50 грн. вартості зберігання несвоєчасно вивезеної продукції, всього –19744,28 грн.

Ухвалою господарського суду від 21.12.2006р. позовна заява прийнята до розгляду,   судове засідання  призначено на 23.01.2007р.

У судовому засіданні 23.01.2007р. за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримує позовні вимоги, мотивуючи наступним. 11.05.2005р. між сторонами був укладений договір поставки продукції № 4, за яким позивач прийняв зобов’язання виготовити та відвантажити, а відповідач прийняти та сплатити вартість продукції за кількістю та номенклатурою відповідно до специфікацій. Згідно з п. 4.6 договору, відповідач був зобов’язаний сплатити та отримати виготовлену продукцію на протязі семи банківських днів з моменту отримання повідомлення про готовність продукції. Однак, фактично кінцевий розрахунок за продукцію було здійснено лише 13.03.2006р., а повне отримання продукції 31.03.2006р. У зв’язку з чим, на підставі п.п. 6.1, 6.3 позивачем відповідачу нараховані пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань в сумі 299,17 грн.  та  штраф за порушення строків вивезення продукції в сумі 18325,61 грн., а також вартість зберігання зазначеної продукції в сумі 1119,50 грн. Просить позов задовольнити на підставі ст.ст. 526, 549 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечив. Суму позовної заяви в розмірі 19744,28 грн. не визнає та просить зобов’язати позивача повернути невикористаний аванс в сумі 17547,16 грн.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін,   суд

ВСТАНОВИВ:

11.05.2005р. між  Відкритим акціонерним товариством “Завод залізобетонних конструкцій № 6” (постачальник, позивач у справі) та Дочірнім підприємством “Промжилбуд” ТОВ “Науково-виробниче підприємство “Проміндустрія” (замовник, відповідач у справі) був укладений договір поставки продукції № 4, за яким позивач зобов’язався виготовити та відвантажити, а відповідач прийняти та оплатити продукцію в номенклатурі та у кількості відповідно до специфікацій, що є невід’ємними частинами договору.

Саме зазначеним договором позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Просить на підставі п.п. 4.6, 6.1, 6.3 договору ст.ст. 526, 549 ЦК України стягнути з відповідача суму 299,17 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, суму 18325,61 грн. штрафу за порушення строків вивезення продукції, суму 1119,50 грн. вартості зберігання несвоєчасно вивезеної продукції, всього –19744,28 грн.

Як слідує із пояснень позивача, на підставі договору поставки продукції № 4 від 11.05.2005р. ним була виготовлена продукція згідно з замовленнями №№ 1, 2, 3 на загальну суму 73302,42 грн. з урахуванням ПДВ.

Листом вих. № 44 від 07.02.2006р. позивач письмово повідомив відповідача про готовність продукції та просив оплатити та організувати її вивіз з території ВАТ “ЗЗБК № 6”.

Позивач стверджує, що  відповідач порушив зобов’язання,  не сплатив та не отримав виготовлену продукцію протягом 7-ми банківських днів з моменту отримання повідомлення про готовність продукції, чим порушив п. 4.6 договору, в якому визначено, що замовник зобов’язується оплатити та отримати виготовлену постачальником продукцію протягом 7-ми банківських днів з моменту повідомлення про готовність продукції.

У зв’язку з чим, як вважає позивач, він має право на стягнення з відповідача на підставі п.п. 6.1, 6.3 договору пені за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, та  штрафу за порушення строків вивезення продукції.

Проаналізувавши норми законодавства, умови договору, оцінивши надані докази, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.11,509 ЦК України   цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки. Підставами виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку), зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами  ст.ст.626,639 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічний припис містить п.п.1, 7 ст.193  Господарського кодексу України.

Правовідносини сторін врегульовано договором поставки, до якого в силу ст.712 ЦК України застосовуються загальні положення про  купівлю –продаж. Відповідно до ст.ст.655,656 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується  передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений продавцем у майбутньому.

У п.п.  2.5, 2.6 розділу 2 договору (“Ціни та порядок розрахунків”) сторони дійшли до згоди, що розрахунок за поставлену продукцію провадиться шляхом перерахування 60 %  передплати від вартості продукції на поточний рахунок постачальника протягом 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунку. Кінцевий розрахунок за поставлену продукцію провадиться протягом 7-ми банківських днів з моменту повідомлення замовника про готовність продукції, вказаного  в п. 4.3 (за допомогою факсимільного зв’язку). Підставою для оплати є рахунок, виставлений постачальником.

Тобто, сторони в договорі визначили взаємні права та обов’язки. Обов’язком позивача було виставлення відповідачу рахунку, а обов’язок відповідача заключався в здійсненні розрахунку за поставлену продукцію, шляхом перерахування 60 %  передплати від вартості продукції на поточний рахунок постачальника протягом 3-х банківських днів з моменту виставлення рахунку.

Відповідно ж до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні  зобов'язання  сторони  повинні виконувати свої  обов'язки  одночасно,  якщо  інше не  встановлено договором,  актами цивільного законодавства,  не випливає із  суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у  зобов'язанні  свого обов'язку  або за наявності очевидних підстав вважати,  що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його  не  в  повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Позивач не надав доказів виставлення відповідачу рахунку відповідно до п. 2.5 договору.

Отже, з невиконанням позивачем свого обов’язку за договором щодо виставлення рахунку, у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов’язання –здійснення відповідачем 60% передплати від вартості продукції і, відповідно, здійснення відповідачем кінцевого розрахунку за поставлену продукцію.

У пункті ж 6.1 договору, на який посилається позивач, як на підставу своєї вимоги щодо стягнення з відповідача суми 299,17 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, мова йдеться про відповідальність відповідача саме у разі прострочки оплати поставленої продукції.

Відповідно до ст.ст.610,611 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов’язання  є його порушенням, у разі якого настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Факт порушення зобов’язання, розмір заявленої до стягнення суми неустойки підлягає доказуванню позивачем.  Оскільки позивачем не доказано факту порушення зобов’язання, відсутні підстави для настання відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження наявності у відповідача прострочки оплати поставленої продукції. Отже вимога про стягнення з відповідача суми 299,17 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань є безпідставною і задоволенню не підлягає.

У пункті 6.3 договору, на який посилається позивач, як на підставу своєї вимоги про стягнення з відповідача суми 18325,61 грн. штрафу, зазначено, що у випадку, якщо виготовлена продукція не буде вивезена в строк відповідно до п. 4.6, а також до закінчення звітного періоду по оподаткуванню, замовник сплачує штраф в розмірі 30% від вартості цієї (не вивезеної) продукції без ПДВ.

У той же час, п.п. 6.4, 6.5. визначено, що постачальник зобов’язаний надати замовнику рахунок-фактуру, видаткову та податкову накладні, паспорт якості або сертифікат відповідності в системі УкрСЕПРО на продукцію, що підлягає обов’язковій сертифікації. Датою поставки є дата оформлення відвантажувальних документів.

Позивачем не надано доказів надання відповідачу зазначених вище документів та доказів оформлення відвантажувальних документів. Отже, підстави для нарахування штрафу за порушення строків вивезення продукції відсутні у зв’язку з відсутністю належних доказів поставки продукції (визначення її дати) і, відповідно, доказів порушення  строків вивезення продукції. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до умов договору розмір штрафу повинен визначатися від вартості невивезеної продукції без ПДВ. Позивач не надав належних доказів у підтвердження як вартості невивезеної продукції без ПДВ, так і розрахунку у підтвердження заявленої до стягнення суми штрафу. На цій підставі вимоги про стягнення з відповідача 18325,61 грн. штрафу за порушення строків вивезення продукції також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На зазначених вище підставах у задоволенні вимог про стягнення з  відповідача суми 1119,50 грн. вартості зберігання несвоєчасно вивезеної продукції також відмовляється.  До того ж, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми вартості зберігання несвоєчасно вивезеної продукції, не вказано підстав для її стягнення.

Враховуючи викладене, не може бути підставою для задоволення позову посилання позивача на інші письмові докази, в тому числі лист вих.№44 від 07.02.2006р., претензію вих. №1, оскільки належними доказами по даному предмету спору можуть бути первісні документи, зокрема, передбачені договором та законодавством рахунки, платіжні документи, видаткові і податкові накладні, довіреність на отримання товарно –матеріальних цінностей, відвантажувальні документи (п.п.6.4,6.5) та інш., які всупереч приписів ст.ст.33, 34 ГПК України позивачем не надані.

Згідно з ст. 129 Конституції України, ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Із урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                                                                  Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду  набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення  підписано  у повному обсязі 02.04. 2007р.