ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
Справа  № 14/307-4162
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2007р.
Справа № 14/307-4162

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

Головуючого
судді
Юрченка Я.О.

суддів
Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу
Тернопільської об”єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

на постанову
Господарського суду Тернопільської області від 17.11.2006р.

у справі №
14/307-4162

за позовом
Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Тернопіль

до Тернопільської об”єднаної
державної податкової інспекції, м.Тернопіль

про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення від 23.06.2006р. НОМЕР_1

За участю представників сторін:

від позивача:
ОСОБА_2 -представник.

від відповідача:
Ткач І.Я. -головний державний податковий інспектор.

Особам, які беруть участь у справі,
права і обов'язки, передбачені ст.ст.49, 51 Кодексу адміністративного
судочинства України, роз'яснено. Заяв про відвід суддів не поступало.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду
Тернопільської області від 17.11.2006р. у справі № 14/307-4162 задоволено позов
приватного підприємця ОСОБА_1, м.Тернопіль до Тернопільської об”єднаної
державної податкової інспекції, м.Тернопіль та скасовано податкове
повідомлення-рішення від 23.06.2006р. НОМЕР_1.

При прийнятті постанови місцевий
господарський суд виходив з того, що Закон України „Про податок на додану
вартість” не ставить в залежність право на формування податкового кредиту
платником податків від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету; невиконання контрагентом свого зобов”язання
по сплаті податку до бюджету тягне відповідальність та негативні наслідки саме
щодо цієї особи і вказана обставина не є підставою для позбавлення платника
податку права на податковий кредит, у разі, якщо останній виконав усі
передбачені законом умови та має всі документальні підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

Скаржник, відповідач у справі, з
постановою місцевого господарського суду не погоджується, подав апеляційну
скаргу, просить постанову суду скасувати, у задоволенні позову відмовити, з
підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач у запереченні на апеляційну
скаргу та представник позивача в судовому засіданні проти вимог та доводів
апеляційної скарги заперечив, просив постанову суду залишити без змін, а
апеляційну скаргу -без задоволення.

Розглянувши доводи скаржника, викладені
в апеляційній скарзі, доводи позивача, наведені в запереченні на апеляційну
скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали
справи, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що постанову
місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу -без
задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами першої і апеляційної інстанцій, підставою прийняття
відповідачем спірного податкового повідомлення-рішення НОМЕР_1, яким позивачу
визначено суму податкового зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі
7645,50 грн., в т.ч. 5097 грн. основного платежу та 2548,50 грн. штрафних
санкцій., став акт від 21.06.2006р. НОМЕР_2 „Про результати невиїзної
документальної перевірки ПП ОСОБА_1 по питанню взаєморозрахунків з УПП „Укртехмаш”
за період з 01.06.2005р. по 30.06.2005р.”, в якому зафіксований висновок про
порушення підприємцем п.1.7, п.1.8 ст.1, пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.7.5 п.7.7 ст.7
Закону України „Про податок на додану вартість", що, на думку
контролюючого органу, обумовило заниження до сплати податку на додану вартість
за червень 2005 року в сумі 5097 грн. Наведений висновок про порушення
позивачем вимог Закону України „Про податок на додану вартість” зроблено
відповідачем на підставі того, що у червні 2005 року контрагентом-постачальником
позивача -УПП „Укртехмаш” була задекларована до сплати та не була сплачена до
бюджету сума податку на додану вартість в розмірі 5097 грн., що, на думку
контролюючого органу, свідчить про завищення підприємцем ОСОБА_1 податкового
кредиту по декларації за червень 2005 року на суму 5097 грн., а, отже, і
заниження до сплати ПДВ на відповідну суму.

Наведений висновок відповідача не
ґрунтується на законодавстві і є помилковим з огляду на наступне.

15.06.2005р. між позивачем та УПП
"Укртехмаш" було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого
Продавець (УПП "Укртехмаш") зобов'язувався поставити і передати у
власність Покупця (приватний підприємець ОСОБА_1) товар у вигляді комплектуючих
до поліетиленових труб для транспортування газу, а останній прийняти дані
товарно-матеріальні цінності та здійснити оплату згідно з умовами даного
договору.

Як встановлено матеріалами справи,
зокрема, актом перевірки, на виконання договору позивач одержала від УПП
„Уртехмаш” товарно-матеріальні цінності, зокрема фасонні частини в кількості
1287 шт. згідно з податковою накладною НОМЕР_3 на суму 30582 грн., в тому числі
ПДВ 5097 грн. Оплата за придбаний товар проведена в безготівковій формі. Сума
ПДВ по вказаній податковій накладній НОМЕР_3 відображена позивачем в книзі
обліку придбання товарів (робіт, послуг) та включена до податкового кредиту за
червень 2005р. згідно з декларацією по податку на додану вартість.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України „Про податок на додану вартість”, у редакції чинній на момент
здійснення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких
відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 цього
Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по
сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи
банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості
таких робіт (послуг).

У відповідності з пп.7.5.1 п.7.5 ст.7
цього ж Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп.7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону
України „Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та
складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як
платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

З матеріалів справи випливає, що УПП
"Укртехмаш", як і позивач, у встановленому Законом порядку
зареєстровані платниками податку на додану вартість. А тому виходячи з
наведеного та вище зазначених норм Закону позивачем правомірно включено до
складу податкового кредиту в червні 2005 року 5097 грн. податку на додану
вартість, сплачених ним при придбанні товару за податковою накладною НОМЕР_3

Щодо посилання відповідача на несплату
до бюджету податку на додану вартість контрагентом позивача, як на підставу
неправомірності формування позивачем податкового кредиту, то таке посилання не
ґрунтується на законодавстві, а тому не заслуговує на увагу, оскільки: Закон
України „Про податок на додану вартість” не ставить в залежність право на
формування податкового кредиту платником податків від податкового обліку
(стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету; ні
Законом України "Про систему оподаткування", а ні жодним іншим
нормативним актом, для платника податків не передбачено обов'язку й не надано
права вимагати від іншого платника податків будь-яких відомостей, в тому числі
щодо перерахування до бюджету іншим платником податків сплаченого йому ПДВ у
ціні придбаного товару; при цьому податковий орган не позбавлений права
донарахувати необхідну суму податку суб'єкту підприємницької діяльності
-порушнику податкового законодавства -контрагенту позивача, оскільки виходячи з
приписів ст.61 Конституції України, якою встановлено індивідуальний характер
юридичної відповідальності особи, та Закону України „Про податок на додану
вартість”, несплата контрагентом позивача до бюджету ПДВ з операції з позивачем
не може впливати на результати діяльності останнього і не може бути підставою
для притягнення його (позивача) до відповідальності.

Крім того, фактів перевищення
податкового кредиту над податковим зобов'язанням, і як наслідок - бюджетного
відшкодування за червень 2005 року перевіркою не встановлено, а відтак
посилання відповідача на приписи п.1.8 ст.1 Закону України „Про податок на
додану вартість” є безпідставним, а ототожнення права платника податку на
податковий кредит з його правом на бюджетне відшкодування податку на додану
вартість, як і податкового зобов'язання із порядком визначення суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України, є помилковим і
таким, що положенням цього Закону не відповідає.

За таких обставин, суд першої інстанції
правомірно дійшов висновку про відсутність з боку позивача порушень приписів
Закону України „Про податок на додану вартість”, а тому неправомірність
здійсненого нарахування ПДВ та спірного податкового повідомлення-рішення.

З огляду на викладене, постанова
місцевого господарського суду є такою, що прийнята у відповідності до чинного
законодавства України, фактичних обставин та матеріалів справи. підстави для її
скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Тому керуючись ст.ст. 195, 196, 198,
200, 205, 206 кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський
апеляційний господарський суд УХВАЛИВ:

Постанову Господарського суду
Тернопільської області від 17.11.2006р. у справі № 14/307-4162 залишити без
змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Ухвала апеляційного господарського суду
набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку відповідно до ст.212 КАС України.

Матеріали справи повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий
суддя
Юрченко Я.О.

Суддя
Процик Т.С.

Суддя                                                                                          Галушко
Н.А.