ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.07 р.                                                                             Справа № 37/22а

Вступна та резолютивна частини постанови складені та підписані головуючою суддею Яманко В. Г. у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 16 квітня 2007 року о 10 годин 30 хвилин у присутності представників сторін  у приміщенні господарського суду Донецької області (м. Донецьк, вул. Артема, 157,  кабінет судових засідань № 210).

Повний текст постанови складений  17 квітня 2007 року та підписаний суддею о 14  годин  00 хвилин.

за позовом  комунального підприємства „Тепломережа”, м. Донецьк

до відповідача державної податкової інспекції в Петровському районі м. Донецька

про: 1) визнання повністю нечинним податкового повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька, про нарахування штрафу в розмірі 584 грн. 86 коп., 2) визнання повністю нечинним податкового повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька, про нарахування штрафу в розмірі 29 грн. 88 коп.

Суддя господарського суду Донецької області Яманко Валентина Григорівна

при секретарі судового засідання Шкурідіній  І. О.

Представники:

від позивача:     Чеверда Г. О. – за дов. від 30 січня 2007 року,

від відповідача: Вінділович Т. Г. – за дов. № 1703/10/10-013 від 29 січня 2007 року.

Суть справи:

Позивач звернувся до господарського суду Донецької області 16 січня 2007 року з позовною заявою від 12 січня 2007 року (арк. справи 3-6) до державної податкової інспекції у Петровському районі м. Донецька про визнання недійсними податкових повідомлень – рішень № /0 від 24 листопада 2006 року та № /0 від 24 листопада 2006 року про нарахування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 614 грн. 74 коп., розгляд якої згідно пункту 6 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України" № 2953-ІУ від 6 жовтня 2005 року, до початку діяльності окружного адміністративного суду підвідомчий  господарському суду Донецької області.

Ухвалою від 17 січня 2007 року господарський суд Донецької області відкрив провадження в адміністративній справі № 37/22а та призначив попереднє судове засідання на 30 січня 2007  року (арк. справи 1-2). Зазначену ухвалу сторони отримали 19 січня 2007 року (арк. справи 19-20).

У попередньому судовому засіданні 30 січня 2007 року позивач підтримав позовні вимоги та надав додаткові докази, відповідач проти позовних вимог заперечував, примирення сторони не досягли, у зв’язку з чим суд відклав попереднє судове засідання на 15 лютого 2007 року, про що виніс відповідну ухвалу (арк. справи 59-60). Зазначену ухвалу сторони отримали 1 лютого 2007 року (арк. справи 61-62).

Позивач у попередньому судовому  засіданні  15 лютого 2007 року надав заяву від 14 лютого 2007 року про уточнення позовних вимог (арк. справи 130-131), визначивши їх наступним чином: “1) визнати повністю нечинним податкове повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого ДПІ у Петровському районі м. Донецька про нарахування штрафу у розмірі 584 грн. 86 коп., 2) визнати повністю нечинним податкове повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого ДПІ у Петровському районі м. Донецька про нарахування штрафу у розмірі 29 грн. 88 коп.”. Відповідач у попередньому судовому засіданні 15 лютого 2007 року проти позовних вимог заперечував. Даних про примирення позивачем суду не надано. Суд відклав попереднє судове засідання на 26 лютого 2007 року, про що виніс відповідну ухвалу (арк. справи 143), яка була отримана позивачем 20 лютого 2007 року (арк. справи 150), відповідачем 19 лютого 2007 року (арк. справи 144).

У попередньому судовому засіданні 26 лютого 2007 року позивач підтримав позовні вимоги, відповідач проти позовних вимог заперечував, примирення сторони не досягли, у зв’язку з чим суд закінчив підготовче провадження та призначив адміністративну справу 37/22а до судового розгляду на 15 березня 2007 року, про що виніс відповідну ухвалу (арк. справи 147), яка була отримана позивачем 2 березня 2007 року (арк. справи 154), відповідачем 28 лютого 2007 року (арк. справи 153). Також, суд керуючись частиною 1 статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України вручив у попередньому судовому засіданні 26 лютого 2007 року представникам сторін за їх згодою судові повістки (арк. справи 148-149).

15 березня 2007 року до  канцелярії господарського суд Донецької області надійшло клопотання позивача  № 518 від 15 березня 2007 року  (арк. справи 155) про зупинення провадження по справі №37/22а у зв’язку з відрядження представника позивача.   Відповідач у судовому засіданні 15 березня 2007 року проти зупинення провадження по справі № 37/22а  не заперечував. З метою забезпечення дотримання вимог щодо захисту прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно – правових відносин та забезпечення законності, повноти та всебічного розгляду судом справи № 37/22а згідно пункту 4 частини 2 статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України суд зупинив провадження у справі за обґрунтованим клопотанням позивача на строк до 16 квітня 2007 року, про що виніс відповідну ухвалу (арк. справи 159), в якій зобов’язав сторін прибути до господарського суду Донецької області 16 квітня 2007 року  о 10 год. 00 хв. для вирішення питання щодо поновлення провадження по справі та проведення судового розгляду. Також, суд надіслав сторонам відповідні судові повістки.

16 квітня 2007 року суд поновив провадження по справі № 37/22а, про що виніс відповідну ухвалу. 16 квітня 2007 року за згодою сторін, про що зазначено в протоколі судового засідання, відбувся судовий розгляд справи № 37/22а, під час якого позивач підтримав уточнені позовні вимоги, відповідач проти уточнених позовних вимог заперечував, примирення сторони не досягли.

Позивач – комунальне підприємство „Тепломережа”, м. Донецьк зареєстрований 31 січня 2001 року виконавчим комітетом Донецької міської ради як юридична особа, про що було видане свідоцтво про державну реєстрацію (арк. справи 32). Відповідно до статуту (арк. справи 22-29) позивач зареєстрований за адресою: 83096, м. Донецьк, вул. Куйбишева, 109. Комунальне підприємство „Тепломережа”, м. Донецьк включене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України за № 05473192, про що свідчить довідка Донецького обласного управління статистики від 8 квітня 22003 року (арк. справи 31). Позивач перебуває на податковому обліку в державній податковій інспекції у Куйбишевському районі м. Донецька з 9 вересня 1997 року за № 123, що підтверджується довідкою форми № 4-ОПП № 938/10/28-112-7 від 2 лютого 2004 року (арк. справи 30).

В обґрунтування  позовних вимог позивач посилається на відсутність у відповідача підстав для розповсюдження дії Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” в частині застосування штрафних санкцій за порушення граничних строків по земельному податку, оскільки граничні строки сплати узгоджених податкових зобов’язань з земельного податку визначені спеціальним законом - Законом України “Про плату за землю”. Також, позивач зазначив, що підприємством 27 січня 2006 року був наданий до податкового органу розрахунок земельного податку на 2006 рік за встановленою формою, в якому були визначені податкові зобов’язання по земельному податку в сумі 31102 грн. 75 коп. з відокремленням суми за кожний місяць. Позивач сплатив земельний податок платіжними дорученнями № 40 від 29 травня 2006 року на суму 2000 грн., № 72 від 16 липня 2006 року на суму 7551 грн. 40 коп., тобто на загальну суму 9551 грн. 40 коп., при нарахуванні за ці місяці - 7775 грн. 70 коп.

Позивачем були надані в підтвердження позовних вимог наступні докази, досліджені та долучені судом до матеріалів справи: платіжні доручення № 72 від 16 червня 2006 року – арк. справи 8, № 40 від 29 травня 2006 року – арк. справи 9, акт № 1851-15-05473192 від 16 листопада 2006 року про результати перевірки – арк. справи 10, податкові повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року та № /0 від 24 листопада 2006 року – арк. справи 11-12, податковий розрахунок земельного податку на 2006 рік – арк. справи 13, відомості про наявність документів на землю – арк. справи 14-15, розрахунок земельного податку – арк. справи 16-18, постанова по справі № 31/50а від 16 травня 2006 року – арк. справи 33-34, ухвала Донецького апеляційного господарського суду по справі № 31/50а від 27 червня 2006 року – арк. справи 35-37, постанова господарського суду Донецької області по справі № 26/207а від 5 вересня 2006 року – арк. справи 38-40, ухвала Донецького апеляційного господарського суду по справі № 26/207а від 17 жовтня 2006 року – арк. справи 41-43, таблиця нарахованого та сплаченого податку на землю за період з 1 січня 2006 року по 31 грудня 2006 року – арк. справи 132, платіжна доручення – арк. справи 135-142.

Відповідач - державна податкова інспекція у Петровському районі м. Донецька є суб'єктом владних повноважень, створена та діє на підставі Закону України "Про державну податкову службу в Україні" № 509 – ХІІ від 4 грудня 1990 року в редакції Закону України № 3813-ХІІ від 24 грудня 1993 року.

Відповідач проти позовних вимог заперечував (арк. справи 44-46, 63, 111-112) посилаючись на те, що для сплати податкового зобов’язання по земельному податку визначений місячний базовий період – 30 календарних днів з граничного строку подання декларації (розрахунку). Оскільки сплата позивачем податку здійснювалася частково без дотримання меж місячних термінів, то в особовому рахунку відповідно до положень статті 16 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” проводилося автоматичне нарахування пені на суму погашеного боргу (його частини) та виникала щомісячно підстава для застосування штрафних санкцій за порушення граничного строку сплати податкового зобов’язання по земельному податку відповідно до підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 зазначеного Закону.  Також, відповідач зазначив, що Законом України “Про Державний бюджет України на 2005 рік” від 23 грудня 2004 року № 2285 дію частини 1 статті 17 Закону України № 2535-ХІІ “Про плату за землю” було зупинено лише на 2001-2005 роки.

Відповідачем були надані в підтвердження заперечень проти позовних вимог наступні докази, досліджені та долучені судом до матеріалів справи: розрахунок фінансових санкцій по податку на землю – арк. справи 47, поштові повідомлення – арк. справи 48-49, корінці податкових повідомлень – рішень № /0 від 24 листопада 2006 року та № /0 від 24 листопада 2006 року та перелічені податкові повідомлення – рішення – арк. справи 50-52, поштове повідомлення – арк. справи 53, акт № 1851-15-05473192 від 16 листопада 2006 року про результати перевірки – арк. справи 54, акт неявки на виклик ДПІ від 16 листопада 2006 року – арк. справи 55, витяг з особової картки платника – арк. справи 64-97, корінці повідомлень з квитанціями та поштовими повідомленнями – арк. справи 98- 110, посадова інструкція інспектора відділу оподаткування юридичних осіб – арк. справи 113-118, порядок оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства – арк. справи 119-128, наказ від 10 серпня 2005 року – арк. справи 129, розрахунки пені про пере розділ сум податку – арк. справи 145-146, ухвала Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2006 року – арк. справи 152.

Представники сторін клопотань про повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявляли, у зв'язку з чим на підставі пункту 2-1 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до  Кодексу адміністративного судочинства України" № 2953-IV від 6 жовтня 2005 року судовий розгляд був проведений без технічної фіксації.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У частині 3 статті 2 цього Кодексу міститься перелік обставин, які перевіряють суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень стосовно  того,  чи  вчинені вони у відповідності до вимог діючого законодавства.

Державним податковим інспектором відділу оподаткування юридичних осіб державної податкової інспекції у Петровському районі м. Донецька Бесчасною О. І. 16 листопада 2006 року була здійснена на підставі пункту 1 частини 1 статті 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" № 509-ХІІ від 4 грудня 1990 року в редакції Закону України № 3813-ХІІ від 24 грудня 1993 року зі змінами та доповненнями внесеними Законом України № 2322-ІУ від 12 січня 2005 року, невиїзна документальна перевірка комунального підприємства “Тепломережа” за період з 30 червня 2006 року по 4 вересня 2006 року з питання своєчасності оплати узгодженого податкового зобов’язання з податку на землю за травень, червень, липень 2006 року, за результатами якої був складений акт перевірки N 1851-15-05473192 від 16 листопада 2006 року (арк. справи 10, 54). В поясненнях щодо підстав та порядку проведення перевірки Бесчасна О. І. (арк. справи 111-112) послалася на те, що здійснила перевірку в межах повноважень наданих їй посадовою інструкцією (арк. справи 113-118) та при оформленні дотрималася вимог Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства,  затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10 серпня 2005 р. N 327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 925/11205 (арк. справи 119-129). Проте, як вбачається з акту перевірки, яким є згідно пункту 1.3 розділу 1 наведеного Порядку службовий документ, що стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, вимоги пункту 1.7 розділу 1 Порядку посадовою особою відповідача дотриманні не були, оскільки не були приведенні докази, підтверджуючі порушення. Згідно пункту 1.7 розділу 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Перевіркою було встановлено порушення позивачем підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а саме несвоєчасна сплата узгодженої суми податкового зобов’язання  по податку на землю:

-          за травень 2006 року у сумі  332 грн. 39 коп. (при нарахуванні податкового зобов’язання за розрахунком 2591 грн. 90 коп. зі строком сплати 30 червня 2006 року), фактична сплата  відбулася 1 вересня 2006 року (тривалість затримки 63 дні) ;

-          за червень 2006 року (при нарахуванні податкового зобов’язання за розрахунком 2591 грн. 90 коп. зі строком сплати 31 липня 2006 року (30 липня 2006 року – вихідний день)) у сумі 1604 грн. 27 коп. фактична сплата відбулася 1 вересня 2006 року (тривалість затримки 32 дня) та у сумі 987 грн. 63 коп. фактично сплата відбулася 4 вересня 2006 року (тривалість затримки 35 днів);

-          за липень 2006 року в сумі 298 грн. 84 коп. (при нарахуванні податкового зобов’язання за розрахунком 2591 грн. 90 коп.), строк сплати настав 30 серпня 2006 року, фактично сплата відбулася  4 вересня 2006 року (тривалість затримки 5 днів).

Акт перевірки N 1851-15-05473192 від 16 листопада року підписаний посадовими особами позивача не був, на виклик податкового органу від 15 листопада 2006 року вони не з’явилися, про що був складений відповідний акт № 161-15 від 16 листопада 2006 року (арк. справи 48, 49, 55).

На підставі акту перевірки N 1851-15-05473192 від 16 листопада 2006 року державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька  були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № /0 від 24 листопада 2006 року (арк. справи 11) про нарахування штрафу у розмірі 584 грн. 86 коп. (20 %) за затримку на 63 календарних дні граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання з податку на землю в розмірі 2924 грн. 29 коп. ;

- № /0 від 24 листопада 2006 року (арк. справи 12) про нарахування штрафу у розмірі 29 грн. 88 коп. (10 %) за затримку на 5 календарних днів граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання з податку на землю в розмірі 298 грн. 84 коп.

Зазначені податкові повідомлення – рішення були направлені відповідачем поштою (арк. справи 50-53), отримані позивачем 30 листопада 2006 року вхідні номери 2238, 2239 (арк. справи 11-12) та оскаржені безпосередньо до суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування штрафних санкцій відповідачем в акті перевірки була зазначена несвоєчасна сплата узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на землю за травень, червень та липень 2006 року, визначеної розрахунком земельного податку за 2006 рік (арк. справи 13), наданого комунальним підприємством „Тепломережа”, м. Донецьк до державної податкової інспекції у Петровському районі м. Донецька 27 січня 2006 року. Згідно цього розрахунку, загальна сума земельного податку на 2006 рік склала 31102 грн. 75 коп., з щомісячним поділом по 2591 грн. 90 коп. протягом січня – листопада 2006 року та 2591 грн. 85 коп. у грудні 2006 року.

За результатами перевірки питання своєчасності сплати земельного податку для розрахунку штрафних санкцій відповідачем був застосований місячний податковий період для сплати узгоджених сум податкових зобов’язань  та визначені граничні строки сплати цього податку, а саме, 30-й календарний день, наступний за останнім календарним днем звітного податкового місяця. При цьому, податковий орган виходив з приписів підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, порушення якого, за висновком відповідача, стало підставою для застосування штрафних санкцій згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Проте,  розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також напрями використання коштів, що надійшли від плати за землю, відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку визначаються спеціальним законом – Законом України “Про плату за землю” № 2535-ХІІ від 3 липня 1992 року в редакції Закону України  378/96-ВР від 19 вересня 1996 року зі змінами та доповненнями станом на період перевірки травень-вересень 2006 року. Згідно статті 1 цього закону податок це обов'язковий платіж, що справляється з юридичних і фізичних осіб за користування земельними ділянками, ставка податку - законодавчо визначений річний розмір плати за одиницю площі оподатковуваної земельної ділянки.

За статтею 2 Закону України “Про плату за землю” використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата. Відповідач всупереч положень цієї норми в оспорюваних рішеннях та відповідному акті не визначив, що позивачем здійснюється сплата саме земельного податку.

Згідно статті 14  Закону України “Про плату за землю” платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

Частиною 1 статті 17 Закону України “Про плату за землю”, діючою в спірний період в редакції Закону України “Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" та деяких інших законодавчих актів України” № 2505-ІУ від 25 березня 2005 року, що вступив в дію з 31 березня 2005 року, передбачено, що податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Стаття 25 даного Закону визначає вид відповідальності за прострочення встановлених статтею 17 цього Закону строків сплати податку  - нарахування пені у розмірах, визначених законом. За приписами статті 26  вказаного Закону, за порушення вимог Закону України "Про плату за землю" платники несуть відповідальність, передбачену Земельним кодексом України та законами України. Застосування цієї норми в частині посилання на інші закони допускається при відсутності визначення певних правил звітування, порядку, строків сплати та меж відповідальності в спеціальному законі, яким є Закон України “Про плату за землю”.

Згідно статті 27 Закону України “Про плату за землю” контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється органами державної податкової служби, які згідно приписів статті 19 Конституції України  зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач в оспорюваних податкових повідомленнях-рішеннях як підставу для застосування штрафних санкцій зазначив підпункт 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” з обгрунтуванням цього в запереченнях тим, що стаття 26 Закону України "Про плату за землю" передбачає застосування інших законів. Але підпункт 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачає, що у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом (Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”), такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі десяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти відсотків погашеної суми податкового боргу. Тобто, підставою для нарахування зазначених штрафів є дві обов'язкові умови: саме податкове зобов'язання повинно бути узгоджене, а строк його сплати повинен бути визначений Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відповідач посилається на те, що у 2006 році дія частини 1 статті 17 Закону України “Про плату за землю” не призупинялася, тому застосування відповідальності при місячній сплаті є обгрунтуванною, в той час ці твердження відповідача не ґрунтується на акті перевірки та спірних податкових повідомленнях-рішеннях, оскільки посадові особи ДПІ у Петровському районі м. Донецька  порушень наведеної норми позивачем у спірному періоді не встановлювали  та  в спірних документах не визначали. Підставою для застосування відповідачем штрафних санкцій було зазначено порушення підпункту 5.3.1 пункту 5.1 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, відповідно до якого платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації. Згідно підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює: а) календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця; б) календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі при сплаті квартальних або піврічних авансових внесків), - протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя); в) календарному року, крім випадків, передбачених підпунктом "г" підпункту 4.1.4 цього пункту, - протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року; г) календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку з громадян), - до 1 квітня року, наступного за звітним. Для цілей підпункту 4.1.4 цього пункту під терміном "базовий податковий період" слід розуміти перший податковий період звітного року, визначений відповідним законом з питань оподаткування. Платник податку звільняється від обов'язку подавати податкову декларацію за звітний (податковий) період протягом поточного року у разі, якщо його податкові зобов'язання були відображені у річній податковій декларації на поточний рік відповідно до закону з питань окремого податку, збору (обов'язкового платежу).

Виходячи з аналізу вищенаведених норм умовою визначення порушення вимог підпункту 5.3.1 пункту 5.1 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та відповідного застосування штрафних санкцій згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 наведеного Закону, є порушення платником податків граничних строків сплати податкових зобов’язань  встановлених підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, а не інших законів про оподаткування.

Статтею 14 Закону України "Про плату за землю" та розробленому відповідно до цієї статті Порядком подання податкового розрахунку земельного податку,  затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 26 жовтня 2001 р. N 434 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 листопада 2001 р. за N 963/6154,  передбачено подання розрахунку земельного податку щорічно до 1 лютого поточного року з розбивкою річної суми земельного податку рівними частками за місяцями,  зі сплатою згідно статті 17 наведеного Закону помісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.  Тобто, граничний строк сплати узгодженого зобов'язання за приписами Закону України "Про плату за землю" тридцятий календарний день, наступний за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.  В той час як за умовами підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” подання декларації при звітуванні за календарний рік передбачається протягом 60 календарних днів за останнім календарним днем звітного (податкового) року та відповідно сплата протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку.  Тобто,   граничний строк сплати узгодженого податкового зобов’язання за приписами Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” - десятий календарний день, наступний за 60-м календарним днем за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

З наведеного аналізу норм діючого  законодавства вбачається, що законами України  „Про плату за землю„ та “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” по різному визначені базовий податковий (звітний) період, строки сплати та  відповідальність за порушення строків сплати земельного податку,  що дає    підстави для висновку суду про наявність конфлікту інтересів передбаченого підпунктом 4.4.1 пункту 4.4 статті 4, підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, згідно якого у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Позивач сплатив земельний податок платіжними дорученнями № 40 від 29 травня 2006 року в сумі 2000 грн. за травень 2006 року (арк. справи 9) та № 72 від 16 липня 2006 року на суму 7551 грн. 40 коп. за травень,  червень 2006 року (арк. справи 8). Загальна сума сплати складає 9551 грн. 40 коп., а загальна сума нарахування за травень, червень, липень 2006 року складає 7775 грн. 70 коп. Тобто, позивач згідно наявних в матеріалах справи платіжних доручень та визначеного в них призначення платежу станом на 17 липня 2006 року сплатив податок на землю за травень, червень 2006 року та решту сплачених сум рахував сплатою липня 2006 року (арк. справи 132-133).

Визначення в акті перевірки фактичної сплати 1 та 4 вересня 2006 року доводиться  відповідачем наданим зворотнім боком облікової картки позивача (арк. справи 64-97), який ведеться з нарахуванням в автоматичному режимі пені без пред'явлення платнику податку  з віднесенням платежів здійснених позивачем  у період з січня 2006 року по вересень 2006 року без врахування призначення платежу по календарній черговості надходжень платіжних доручень (арк. справи 135-142) з перерозподілом сум сплаченого земельного податку податковим органом самостійно  згідно до повідомлень (арк. справи 98-110). Сума земельного податку сплачена позивачем платіжними дорученнями № 40 від 29 травня 2006 року в сумі 2000 грн. за травень 2006 року та № 72 від 16 липня 2006 року на суму 7551 грн. 40 коп. за травень,  червень 2006 року була також перерозподілена в інші – попередні податкові періоди та на погашення пені без врахування призначення платежу (арк. справи 105, 107). З приводу нарахування пені, слід зазначити, що податковий орган доказів повідомлення позивача про застосування цього виду відповідальності не надав, оскільки вважає, що автоматичне нарахування не передбачає пред'явлення його результатів платнику податків, порушивши при цьому право платника податку здійснити оскарження або у випадку згоди з нарахуванням сплачувати відповідні суми податку з урахуванням пені.

Для оцінки правомірності зазначених дій посадових осіб податкового органу суд зазначає, що згідно статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про власність" № 697-ХІІ від 7 лютого 1991 року зі змінами та доповненнями, визначено, що суб'єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Згідно статті 4 наведеного Закону, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном,  має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.  Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності. За приписами статті 48 Закону України "Про власність" Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності.  Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом або третейським судом. Положення щодо захисту права власності поширюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, довічного успадковуваного володіння або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Статтею 56 Закону України "Про власність" передбачена відповідальність державних органів за втручання у здійснення власником його правомочностей. Ця стаття передбачає, що жодний державний орган не має права втручатись у здійснення власником, а також особами, переліченими у пункті 5 статті 48 цього Закону, їх правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження своїм майном або встановлювати не передбачені законодавчими актами України додаткові обов'язки чи обмеження. Державні органи несуть майнову відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником і зазначеними особами правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження майном в обсязі, передбаченому пунктом 4 статті 48 цього Закону.

Частинами 1, 5 статті 19 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються. Згідно частини 7 статті 66 Господарського кодексу України  держава гарантує захист майнових прав підприємства. Вилучення державою у підприємства майна, що ним використовується, здійснюється лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Зазначені положення Конституції України, Закону України "Про власність" та Господарського кодексу України повністю відповідають захисту права власності, яке гарантується статтею 1  Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9 листопада 1995 року, ратифіковану Законом України “Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції”  N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року  зі змінами та доповненнями у назві та тексті згідно з Законом України від 9 лютого 2006 року N 3436-IV. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зміст положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 листопада 1991 року у справі “Пайн Велей Девелопментс ЛТД” проти Ірландії” зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

ДПІ у Петровському районі м. Донецька перерозподіляючи самостійно перераховані позивачем грошові кошти, який як комунальне підприємство має право самостійно користуватися належними йому грошовими коштами, без врахування періоду сплати податку визначеного підприємством, фактично порушило вищенаведені норми Конвенції, Конституції та законів України.  При цьому, відповідач не довів, що позивач порушив граничні строки сплати земельного податку, передбачені саме Законом України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та не навів правових підстав застосування штрафних санкцій передбачених підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 цього Закону за порушення строків сплати земельного податку, які встановлені іншими законами.

З огляду на вищевикладене та враховуючи приписи частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких в адміністративних справах про протиправність рішень суб’єкта владних повноважень, обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, суд дійшов до висновку, що відповідач не довів правомірність застосування штрафних санкцій та прийняття податкових повідомлень – рішень № /0 від 24 листопада 2006 року та № /0 від 24 листопада 2006 року, вчинив незаконні дії по перерозподілу перерахованих позивачем грошових коштів, тому, з врахуванням принципу "конфлікту інтересів", позовні вимоги комунального підприємства „Тепломережа”, м. Донецьк до державної податкової інспекції в Петровському районі м. Донецька про: 1) визнання повністю не чинним податкового повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька, про нарахування штрафу в розмірі 584 грн. 86 коп.; 2) визнання повністю не чинним податкового повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька, про нарахування штрафу в розмірі 29 грн. 88 коп. підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

У зв'язку з повним задоволенням судом заявлених до суб'єкта владних повноважень позовних вимог, судові витрати - судовий збір сплачений позивачем у розмірі 3 грн. 40 коп. згідно платіжного доручення № 9 від 14 грудня 2006 року (арк. справи 7) відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 6-14, 23, статтями 79, частиною 1 статті 94, частиною 3 статті 121, статтями 122, 123, 124, 127, 130, 131, 138, 139, 151, 152, 153,  158-163, 167, 185, 186, 254, підпунктами 1, 2 пункту 3, пунктами 6, 7 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України" № 2953-IV від 6 жовтня 2005 року, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги комунального підприємства „Тепломережа”, м. Донецьк до державної податкової інспекції в Петровському районі м. Донецька про: 1) визнання повністю нечинним податкового повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька, про нарахування штрафу в розмірі 584 грн. 86 коп.; 2) визнання повністю нечинним податкового повідомлення – рішення № /0 від 24 листопада 2006 року, виданого державною податковою інспекцією у Петровському районі м. Донецька, про нарахування штрафу в розмірі 29 грн. 88 коп. задовольнити у повному обсязі.

Визнати повністю нечинним податкове повідомлення – рішення державної податкової інспекції у Петровському районі м. Донецька № /0 від 24 листопада 2006 року про нарахування штрафу в розмірі 584 грн. 86 коп.

Визнати повністю нечинним податкове повідомлення – рішення державної податкової інспекції у Петровському районі м. Донецька № /0 від 24 листопада 2006 року про нарахування штрафу в розмірі 29 грн. 88 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь комунального підприємства „Тепломережа”, м. Донецьк витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 грн. 40 коп. сплачені за платіжним дорученням № 9 від 14 грудня 2006 року.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у зв’язку зі складністю справи відкласти з дня закінчення судового розгляду справи на строк п’ять днів складання постанови у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови складені та підписані головуючою суддею Яманко В. Г. у нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 16 квітня 2007 року о 10 годин 30 хвилин у присутності представників сторін у приміщенні господарського суду Донецької області (м. Донецьк, вул. Артема, 157, кабінет судових засідань № 210).

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України – з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                                              Яманко В.Г.

Повний текст постанови складений 17 квітня 2007 року та підписаний суддею о 14 годин 00 хвилин.

Надруковано  3  примірника:

1. Позивачу – 1.

2. Відповідачу – 1.

3. До справи – 1.   ____________________________________________________________________________________________________

Адреса та телефон господарського суду Донецької області: 83048, м. Донецьк, вул. Артема, 157, тел. 381-88-46.