ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

15.05.07                                                                                           Справа№ 5/3587-18/207

Господарський суд Львівської області в складі

головуючого-судді                                                                Мартинюка В.Я.

при секретарі судового засідання                                      Колтун Ю.М.

у відкритому судовому засіданні в м.Львові

розглянувши справу за позовом
Ковельської міжрайонної Державної податкової інспекції (надалі Ковельська МДПІ) Волинської області

до
Державного підприємства Міністерства оборони України (надалі ДП МО України) „Львівський лісокомбінат” в інтересах Поворського військового лісгоспу державного підприємства Міністерства оборони України „Львівський лісокомбінат України”

про
стягнення податкового боргу

з участю представників сторін:

від позивача:    [...] –головний державний податковий інспектор (довіреність за №1/01-032 від 09.01.2007 року);

від відповідача:   не з‘явився,

В С Т А Н О В И В :

що  Ковельська МДПІ Волинської області звернулася до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості перед бюджетом в сумі 21612 грн. 87 коп. з ДП МО України „Львівський лісокомбінат” в особі Поворського військового лісгоспу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач належним чином не виконує вимоги чинного законодавства щодо сплати податкового боргу.

В судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги з тих самих міркувань, просить позов задоволити.

Відповідач у заяві визнав суму боргу з податку з власників транспортних засобів в розмірі 8369 грн. 14 коп. та борг по земельному податку в сумі 6775 грн. 36 коп.

Представник відповідача в судове засідання не з‘явився, не повідомив суд про причини такої неявки, однак, це не є перешкодою для розгляду справи по суті, а тому остання розглядається у відповідності до вимог ч.6 ст.71 КАС України, на основі наявних у справі доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Державне підприємство Міністерства оборони України „Львівський лісокомбінат” є юридичною особою, підтвердженням чого є свідоцтво про державну перереєстрацію від 07.08.1996 року та довідка Львівського обласного управління статистики за №11320/20 від 09.07.1997 року.

Як платник податків структурний підрозділ відповідача –Поворський військовий лісгосп ДП МО України „Львівський лісокомбінат”  взятий на облік Ковельською МДПІ Волинської області  13.10.1997 року, що підтверджується Довідкою позивача за №282 від 09.11.2001 року.

Податковий борг відповідача, як зазначено в позовній заяві, становить 21612 грн. 87 коп.

Даний податковий борг виник із заборгованості:

-          по сплаті податкового зобов‘язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 14642 грн. 11 коп., зокрема:

1654 грн. 08 коп., що підтверджується розрахунками суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних механізмів  за №592 від 18.02.2003 року, за №886 від 19.02.2004 року, за №11343 від 26.02.2005 року та за №23 від 16.01.2006 року;

7438 грн. 01 коп. на підставі податкового повідомлення-рішення за №/0 від 21.02.2006 року;

5550 грн. 02 коп. –нарахована пеня;

-          по сплаті податкового зобов‘язання із земельного податку 6970 грн. 76 коп., зокрема:

4651 грн. 20 коп., з врахуванням строків передбачених ч.1 ст.18 Закону України „Про плату за землю”,  на підставі податкових розрахунків земельного податку за №145 від 27.01.2004 року, за №237 від 28.01.2005 року, від 25.01.2006 року;

1856 грн. 00 коп. на підставі податкового повідомлення-рішення за №/0 від 22.09.2006 року;

463 грн. 56 коп. –нарахована пеня.

У відповідності до п.1.2 ст.1 Закону України „Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000 року за №2181-ІІІ, з наступними змінами та доповненнями, податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим органом відповідно до пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податків податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2 цього пункту (процедура адміністративного оскарження).

Податковим боргом (недоїмкою), у відповідності до п.1.3 ст.1 цього ж Закону вважається, податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

В свою чергу, відповідач вважає, що податкові повідомлення-рішення органом державної податкової служби були прийняті в порушення норм чинного законодавства, а саме без врахування дії мораторію, який був уведений ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.08.2003 року у справі за №6/238-8/138 та дія якого закінчилась у зв‘язку з прийняттям ухвали від 31.05.-03.06.2005 року. Окрім того, у зв‘язку з наведеним органом державної податкової служби неправомірно визначено і пеню.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що не оскарження особою до суду рішення органу державної податкової служби (в даному випадку податкових повідомлень-рішень, якими застосовано штраф за затримку граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов‘язання) не означає правомірності рішення, а тому не звільняє суд від дослідження правомірності обставин його прийняття.

А тому, даючи правову оцінку наведеним міркуванням відповідача, суд виходив з наступного.

У відповідності до преамбули Закону України „Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” цей Закон не регулює також питання погашення податкових зобов‘язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та погашення зобов‘язань зі сплати страхових внесків на загальнообов‘язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, мораторій на задоволення вимог кредиторів —це зупинення виконання боржником грошових зобов‘язань і зобов‘язань щодо сплати податків і зборів (обов‘язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов‘язань та зобов‘язань щодо сплати податків і зборів (обов‘язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Положення статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, яка встановлює, зокрема, заборону нараховувати протягом дії мораторію неустойку (штраф, пеню), інші фінансові (економічні санкції) за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов‘язань і зобов‘язань щодо сплати податків і зборів (обов‘язкових платежів) стосується вимог, зобов‘язань, які підпадають під поняття мораторію. Таким чином, ці положення слід застосовувати у контексті зі ст.1 Закону, де наведене саме визначення мораторію.

Системний аналіз змісту вищезазначених норм права свідчить про те, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов‘язань і зобов‘язань щодо сплати податків і зборів (обов‘язкових платежів), які виникли після дня введення мораторію, а отже, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов‘язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за не виконання згаданих зобов‘язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов‘язань та зобов‘язань щодо сплати податків і зборів (обов‘язкових платежів), а також штрафних санкцій, ґрунтується на законі.

В матеріалах справи наявні ухвали Господарського суду Львівської області, які свідчать про те, що мораторій діяв з 22.08.2003 року по 03.06.2005 року.

Як вбачається з акту перевірки за №95/17-24298027 від 21.02.2006 року, на підставі якого було прийнято податкове повідомлення-рішення за №/0 від 21.02.2006 року штраф в сумі 7438 грн. 01 коп. був застосований за затримку граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов‘язання, яка виникла частково до введення в дію мораторію, а частково під час дії мораторію.

Зокрема, в розрахунку суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів від 18.02.2003 року за №592 зазначено, що строк сплати податку визначений платником податків в сумі 959 грн. 08 коп. за ІІІ квартал настає 15.10.2003 року та за ІV квартал відповідно 15.01.2004 року, тобто під час дії мораторію.

Окрім того,  органом державної податкової служби визначено штраф за затримку граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов‘язання розрахунком №886 від 19.02.2004 року, який був поданий вже під час дії мораторію.

З розрахунку штрафних санкцій до акту перевірки за №975/15-314 від 14.09.2006 року, на підставі якого було прийнято податкове повідомлення-рішення за № /0 від 22.09.2006 року, вбачається, що частина штрафних санкцій застосована за затримку граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов‘язання по зведеному розрахунку  суми земельного податку на 2003 рік за №54 від 20.01.2003 року, починаючи з 01.09.2003 року та по податковому розрахунку земельного податку №145 від 28.01.2004 року починаючи з 01.03.2004 року - вже під час дії мораторію.

Інша частина штрафних санкцій як з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, так і з земельного податку були застосовані  за затримку граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов‘язання, строк сплати якого настав до введення в дію мораторію.

Посилання органу державної податкової служби на те, що згадані податкові повідомлення-рішення були прийняті після закінчення мораторію не може братись до уваги з врахуванням наступних міркувань та норм чинного законодавства.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов‘язані діяти лише на підставі, в межах повноважень  та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.5 ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” в редакції Закону від 10 січня 2002 року N 2922-III встановлював наступне, після закінчення дії мораторію на задоволення вимог кредиторів у зв'язку з закінченням або достроковим припиненням процедури санації або ліквідаційної процедури чи затвердження арбітражним судом мирової угоди неустойка (штраф, пеня), а також суми завданих збитків, які боржник зобов'язаний був сплатити кредиторам за грошовими зобов'язаннями та зобов'язаннями щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), можуть бути заявлені до сплати в розмірах, які існували на дату введення мораторію, якщо інше не передбачено цим Законом.

Проте, Законом України № 3088-ІІІ від 07.03.2002 року статтю 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” викладено в новій редакції. Відповідно до п. 5 ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” в редакції Закону № 3088-ІІІ від 07.03.2002р., (що не була змінена до часу розгляду даної справи) мораторій на задоволення вимог кредиторів застосовується до вимог кредиторів щодо відшкодування збитків, що виникли у зв'язку з відмовою боржника від виконання зобов'язань, у порядку, передбаченому частиною десятою статті 17 цього Закону.

Отже, враховуючи чинну редакцію вищевказаної статті 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, норми вказаного Закону не передбачають можливості стягнення після закінчення дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Також, слід зазначити, що органом державної податкової служби були дотримані вимоги ст.15 Закону України „Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” при нарахуванні штрафів, оскільки останні згідно підп.17.1.7 п.17.1 ст.17 цього ж Закону, в редакції чинній на момент прийняття згаданих податкових повідомлень-рішень, пов‘язував нарахування штрафу із погашення суми податкового боргу.

Таким чином, з врахуванням викладених обставин, органом державної податкової служби правомірно застосовано штрафи в розмірі 990 грн. 58 коп. за затримку граничних строків сплати узгодженої суми податкового зобов‘язання з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також 704 грн. 00 коп. із земельного податку.

Що стосується нарахованої пені то суд зазначає наступне.

Як вбачається з облікової картки платника податку з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, 30.09.2004 року відповідачу позивачем було нараховано пеню з 15.07.2003 року по 30.09.2004 року в сумі 85 грн. 17 коп., у зв‘язку з чим загальний розмір пені становив 5429 грн. 52 коп. Тобто, дана пеня була нарахована на суму боргу, який виник починаючи з 15.07.2003 року –до введення в дію мораторію.

Інша сума пені з даного податку була нарахована на податковий борг, який виник під час дії мораторію, зокрема, починаючи з 15.10.2003 року.

Згідно облікової картки платника податку із земельного податку, 30.09.2004 року відповідачу позивачем було нараховано пеню з 31.07.2003 року по 30.09.2004 року в сумі 10 грн. 96 коп., у зв‘язку з чим загальний розмір пені становив 393 грн. 01 коп. Тобто загальний розмір пені був нарахований на суму податкового боргу, який виник до введення в дію мораторію.

Інша сума пені була нарахована на податковий борг із земельного податку, який виник починаючи з 02.09.2003 року, тобто під час дії мораторію.

Отже, з врахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що органом державної податкової служби правомірно у податковому повідомленні-рішенні за №/0 від 21.02.2006 року визначено штраф у розмірі 990 грн. 58 коп.; у податковому повідомленні-рішенні за №/0 від 22.09.2006 року –704 грн. 00 коп. та правомірно нараховано пеню з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в розмірі 120 грн. 50 коп. і з земельного податку –70 грн. 55 коп.

Позивачем на адресу структурного підрозділу відповідача направлено першу податкову вимогу за №1/20 від 05.10.2001 року на суму 7063 грн. 73 коп., яка була отримана останнім, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення за №10.

Враховуючи те, що відповідач не сплатив у строк 30 днів, визначений підп. „б” підп.6.2.3 п.6.2 ст.6 цього ж Закону, у повному обсязі суму податкового боргу органом державної податкової інспекції було направлено платнику податків другу податкову вимогу за №2/176 від 29.12.2001 року на суму 1243 грн. 29 коп., яка теж була отримана останнім, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено повідомлення про вручення поштового відправлення за №12.

Відповідачем суду доказів в підтвердження факту вжиття заходів щодо погашення заборгованості перед бюджетом не представлено.

У відповідності до вимог ст.20 Закону України „Про систему оподаткування”, контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов‘язкових платежів) здійснюється державними податковими органами та іншими державними органами в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст.4 Закону України „Про систему оподаткування” платниками податків, зборів є юридичні та фізичні особи, на яких згідно із законами України покладено обов‘язок сплачувати податки і збори (обов‘язкові платежі).

Відповідно до ст.9 Закону України „Про систему оподаткування” одним із обов‘язків платників податків є обов‘язок сплачувати належні суми податків і зборів (обов‘язкових платежів) у встановлені законом терміни.

Згідно частин 1 підп.10.1.1 п.10.1 ст.10 Закону України „Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, у разі коли інші, передбачені цим Законом, заходи з погашення податкового боргу не дали позитивного результату, податковий орган здійснює за платника податків та на користь держави заходи щодо залучення додаткових джерел погашення суми податкового боргу шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а за їх недостатності - шляхом продажу інших активів такого платника податків. Частиною 2 цього ж підпункту передбачено, що стягнення коштів та продаж інших активів платника податків провадяться не раніше тридцятого календарного дня з моменту надіслання йому другої податкової вимоги.

У відповідності до вимог підп.3.1.1 п.3.1 ст.3 даного Закону, активи платника податків можуть бути примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу виключно за рішенням суду.

Щодо визнання відповідачем позову то суд у відповідності до вимог ч.4 ст.51 КАС України, не приймає такий, оскільки вважає, що такі дії представника відповідача порушують права ДП МО України „Львівський лісокомбінат”.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про обгрунтованість та підставність позовних вимог в частині 6305 грн. 28 коп. несплачених податків, 1694 грн. 58 коп. нарахованих податковими повідомленнями-рішеннями штрафів та 191 грн. 05 коп. нарахованої пені, і вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення. В іншій частині у задоволенні позову належить відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, зокрема, частин 2 та 3, судові витрати у формі судового збору, з відповідача не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позовні вимоги задоволити частково.

2.          Стягнути з  Державного підприємства Міністерства оборони України „Львівський лісокомбінат” (ідентифікаційний код 07361304), що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Луганська, 3, в користь державного бюджету 8190 грн. 91 коп. податкового боргу.

3.          В іншій частині в позові відмовити.

4.          Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

5.          Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя