ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2007 р.
№ 25-28/174-06-4477

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого,

Н. Волковицької,
Л. Рогач

за участю представників:

позивача
Українець Д.С.,     дов. №60 від 02.02.2007р.,
Карбовський О.О. дов. №59 від 02.02.2007р.

відповідача
не з’явились (про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 20.03.2007 року

у справі
№ 25-28/174-06-4474 господарського суду Одеської області

за позовом
Державної спеціалізованої (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби в особі морського регіонального рятувально-координаційного центру у м. Одесі

до
Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради

про
визнання недійсною угоди про дострокове розірвання договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Державна спеціалізована (воєнізована) аварійно-рятувальна служба в особі морського регіонального рятувально-координаційного центру у м. Одесі, як правонаступник Державного координаційного центру реагування на надзвичайні ситуації на водних об’єктах (ДКЦРНСВО) звернулась до господарського суду Одеської області з позовом про визнання недійсними угоди про Додаткові погодження про розірвання договору оренди № 27/6 від 28.02.2000р., підписану 29.03.2003р. та акта приймання-передачі приміщення за договором оренди № 27/6 від 29.10.2003р. на підставі статей 49 та 50 Цивільного кодексу Української РСР, як укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, та таких, що укладені всупереч статутними цілями діяльності позивача. У позовній заяві позивач зазначає, що відсутність спеціально обладнаних приміщень перешкоджає здійсненню ним рятувальних робіт по пошуку та спасінню на морі, підписані посадовою особою позивача додаткові погодження направлені на зрив статутних обов’язків та міжнародного співробітництва, а також на нанесення державі збитків на суму 274585грн., що складає вартість проведеного за державні кошти капітального ремонту.

26.06.2006р. позивач надав доповнення до позовної заяви (а.с.125), за якими просить визнати недійсною також угоду про додаткове погодження про розірвання договору оренди № 27а/6 від 26.06.2002р. (на горище), датовану 29.10.2003р., з тих самих підстав.

Відповідач відхилив позовні вимоги повністю за їх недоведеністю та вказав, що припинення договору оренди № 27/6 від 28.02.2000р. спричинено реорганізацією орендаря та наданням статусу юридичної особи його структурному підрозділу, з яким і було переукладено договір оренди на спірне приміщення.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою від 15.02.2007р. (суддя Малярчук І.А.) позов Державної спеціалізованої (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби було залишено без розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, на думку суду, особа, яка підписала позовну заяву (Українець Д.С.), не є посадовою особою позивача та не мала права підписувати позовну заяву ні на підставі довіреності № 117/33 від 01.03.2006р., ні на підставі довіреності № 67/31-П від 06.03.2006р.

Так, судом вказано, що з аналізу положень статті 28 Господарського процесуального кодексу України випливає, що від імені юридичної особи позовну заяву підписує повноважна посадова особа, чиї повноваження ґрунтуються на  установчих документах чи приписах закону; повноваження особи, що підписала позовну заяву, ґрунтуються на підставі довіреності, що обмежує права Українця Д.С. правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, які не передбачають права на підписання позовної заяви.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. (головуючий суддя –Мишкіна М.А., судді –Сидоренко М.В., Таценко Н.Б.) ухвалу господарського суду Одеської області від 15.02.2007р. скасовано; справу передано на розгляд господарського суду Одеської області; видано позивачу довідку на повернення з бюджету України державного мита в сумі 42,50грн.

Постанову вмотивовано неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм процесуального права, що визначають підстави залишення спору без розгляду по суті, оскільки перелік прав та обов'язків сторін у статті 22 Господарського процесуального кодексу України не є вичерпним, у ній зазначено, що сторони мають право користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом, отже, приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу застосовуються у системному зв'язку з іншими нормами цього Кодексу (статтями 28 та 54 Кодексу). Право на підписання позовної заяви є процесуальним правом сторони господарського процесу, а подання позовної заяви –процесуальною дією, що охоплюється процесуальними правами, наданими позивачу  Господарським процесуальним кодексом України.

Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції, а ухвалу господарського суду Одеської області від 15.02.2007р. залишити без змін.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник зазначив про невірне застосування апеляційним господарським судом  норм процесуального права, а саме статей 22, 28, 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за наданою Українцю Д.С. довіреністю не було передбачено його право підписувати позовну заяву.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу та усно в судовому засіданні доводи касаційної скарги відхилив з огляду на відповідність постанови апеляційного господарського суду нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Відповідач не скористався правом на участь представника у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачем у даній справі визначено Державну спеціальну (воєнізовану) аварійно-рятувальну службу Міністерства надзвичайних ситуацій України, інтереси якої згідно довіреності № 67/31-П від 06.03.06р. представляє  Начальник Морського Координаційного аварійно-рятувального центру в м. Одесі Українець Д.С., яким підписано позовну заяву. Водночас при підписані позовної заяви повноваження вказаної особи було визначено з посиланням на довіреність № 117/33 від 01.03.2006р.

Також судами встановлено, що згідно з Указом Президента України від 15.06.2001р. за № 436/2001 “Про систему реагування на надзвичайні ситуації на водних об’єктах” Державний координаційний центр реагування на надзвичайні ситуації на водних об’єктах та підпорядковані йому регіональні центри перетворено у Державну пошукову рятувальну службу на водних об’єктах Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Указом Президента України від 21.11.2003р. № 1328/2003 “Про вдосконалення управління у сфері запобігання і реагування на надзвичайні ситуації техногенного та природного характеру” утворено Державну спеціальну (воєнізовану) аварійно-рятувальну службу Міністерства України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, в тому числі на базі ліквідованої Державної пошуково-рятувальної служби на водних об’єктах, що належала до управління цього Міністерства.

Наказом Міністерства України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 27.01.2004р. № 37 “Про передачу майна” зобов’язано начальника Державної  пошукової рятувальної служби на водних об’єктах України здійснити передачу майна, закріпленого за службою, та визнано Державну спеціальну (воєнізовану) аварійно-рятувальну службу Міністерства України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи правонаступником майна, прав та обов’язків юридичних осіб, зазначених у пунктах 1-4 Наказу.

Наказом Державної пошуково-рятувальної служби на водних об’єктах від 16.02.2004р. за № 12 “Про припинення юридичних осіб” припинено юридичну особу –Морський регіональний рятувально-координаційний центр у місті Одесі, а відповідно до Наказу Штабу Державної спеціальної (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби від 23.11.2005р. № 13 створено Морський регіональний рятувально-координаційний центр у місті Одесі з наданням йому прав юридичної особи, який розміщено у спірних приміщеннях на підставі договорів оренди № 27/6 від 28.02.2000р. та № 27а/6 від 26.06.2002р.

Ухвалою від 15.02.2007р. місцевий господарський суд в порядку статті 25 Господарського процесуального кодексу України здійснив заміну позивача його правонаступником Державною спеціалізованою аварійно-рятувальною службою на водних об'єктах України МНС.

Залишаючи позов без розгляду, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у довіреностях, виданих Українцю Д.С. повноважень підписувати позовну заяву від позивача - Державної спеціалізованої (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби, оскільки це прямо не було зазначено в довіреності, а права уповноваженої особи обмежено переліком процесуальних прав за статтею  22 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість апеляційною інстанцією вказано, що видані Українцю Д.С. довіреності не обмежують його права переліком  прав, визначених статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки як самі довіреності, так і стаття 22 Господарського процесуального кодексу України містить посилання на інші права, що надаються позивачу згідно Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як вбачається зі змісту довіреностей, виданих Українцю Д.С., та встановлено судами попередніх інстанцій, довіреність № 117/33 від 01.03.2006р. уповноважує з правом передоручення начальника Морського регіонального рятувально-координаційного центру у м. Одесі Українця Дмитра Степановича бути повноважним представником Державної спеціальної (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України в усіх судових органах з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, що передбачені статтею 115 Цивільного процесуального кодексу України та статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, у тому числі: збільшення або зменшення ціни позову, оскарження рішення суду, подачі виконавчого листа до стягнення та інших процесуальних дій.

Судова колегія погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що перелік прав та обов'язків сторін у статті 22 Господарського процесуального кодексу України не є вичерпним, оскільки містить посилання на право сторін користуватися іншими процесуальними правами, наданими їх цим Кодексом, та про необхідність застосовувати приписи статті 22 Кодексу у системному зв'язку з статтями 28, 54 Господарського процесуального кодексу України.  Процесуальні права позивача, які надані Українцю Д.С. за довіреністю,  включають право на підписання позовної заяви, оскільки подання позовної заяви є процесуальною дією, якою реалізується одне з процесуальних прав позивача.

Як наслідок, прийнята апеляційним судом постанова відповідає вимогам статті 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника стосуються оцінки обставин справи судом апеляційної інстанції та  не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження та суперечать матеріалам справи, з огляду на що підстав для скасування зазначеної постанови колегія  суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 20.03.2007р. у справі № 25-28/174-06-4477 господарського суду Одеської області залишити без змін.

Головуючий                                                                                    Т. Дроботова

Судді                                                                                                Н. Волковицька

Л. Рогач