СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29.05.07                                                                                 Справа № 9/259н-ад

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Підприємства Брянківської виправної колонії № 11 Управління департаменту з питань виконання покарань у Луганській області

до Алчевської об’єднаної державної податкової інспекції Луганської області в особі Брянківського відділення

про скасування податкового повідомлення-рішення

в присутності представників:

від позивача – Гапонов О.С., дов. б/н від 29.05.07,

від відповідача - Зубрицька Н.Є. - ст. держ. подат. інсп., довіреність № 10618/10 від 18.04.07.,

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення № /0 від 06.03.07р., яким на підставі акту перевірки № 30/23/8680313 від 06.03.07р. позивачу визначено суму податкового зобов’язання з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 1 715 856 грн., у т.ч. основний платіж –857928 грн., санкції - 857928 грн.

Відповідач,  Алчевська ОДПІ, проти позову заперечує, посилаючись на висновки акту перевірки відповідача, норми Закону України «Про податкову службу в Україні»№ 509-ХІІ від 04.12.90р. (далі –Закон 509), Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.97р. № 168/97-ВР (далі –Закон про ПДВ) та Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затв. Наказом ДПА України від 01.03.2000р. № 70, за реєстр. В Мін’юсті України 03.04.2000р. за № 202/4429.

В обґрунтування вимоги позивач виклав наступне.

06.03.07р. ДПІ у м. Брянка була здійснена невиїзна документальна перевірка позивача, за результатами якої було складено акт перевірки № 30/23/8680313 від 06.03.07р.

Актом перевірки було встановлено, що позивачем було порушено пп. 7.2.4; 7.4.5 ст. 7, п. 9.2 ст. 9 Закону про ПДВ. Порушення стосувалися того, що позивач здійснював взаємовідносини з отримання товарів з ПП «Новера»та МПП «Мелленіум», статутні документи яких були визнані недійсними у судовому порядку, а свідоцтва ПДВ цих підприємств були анульовані податковими органами.

Позивач сплатив грошові кошти цим підприємствам та отримав товар, у ціну якого було включено ПДВ, та включив суми ПДВ до податкового кредиту. Загальна сума ПДВ за спірними операціями за перевіряємий період складає 857928 грн.

Позивач надав відповідачу заперечення на вказаний акт перевірки, однак вони не прийняті до уваги, а відтак. Відповідач прийняв спірне податкове повідомлення-рішення.

Позивач вважає, що спірне рішення податкового органу прийняте необґрунтовано, оскільки при укладенні угод купівлі-продажу сторони надали один другому копії статутних документів та свідоцтв ПДВ, ці документи були оформлені у відповідності до норм чинного законодавства, а при отриманні товарів контрагенти надавали позивачу податкові накладні.

Позивач стверджує, що його податковий кредит підтверджується належним чином оформленими податковими накладними продавці, що не заперечується відповідачем.

Крім того, позивач стверджує, що згідно даних ЄДР МПП «Мелленіум»не виключено з цього реєстру, а також відсутні будь-які відомості щодо наявності судового рішення про його ліквідацію.

Оцінивши доводи позивача, відповідача і надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

Спірним податковим повідомленням-рішенням від 06.03.06р. № /0 відповідач, Брянківська ДПІ, на підставі акту перевірки № 30/23/8680313 від 06.03.07р. за порушення пп. 7.2.4, 7.4.5 ст. 7; п. 9.2 ст. 9 Закону про ПДВ визначив позивачу суму податкового зобов’язання в сумі 1 715 856 грн., у т.ч. основний платіж –857928 грн., штрафні санкції - 857928 грн.

Відповідно до пп. 7.2.4 ст. 7 Закону про ПДВ право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому ст. 9 цього Закону.

Відповідно до пп. 7.4.5 ст. 7 Закону про ПДВ не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 9.2 ст. 9 Закону про ПДВ будь-якій особі, яка реєструється як платник ПДВ, присвоюється індивідуальний податковий номер, який використовується для справляння цього податку.

На думку податкового органу порушення позивача стосуються того, що ним здійснювалися взаємовідносини з поставки товарів з ПП «Новера»та МПП «Меленіум», статутні документи яких були визнані недійсними або скасовані у судовому порядку, а свідоцтва платників ПДВ анульовані органами податкової служби. В результаті цих взаємовідносин позивачем були сплачені грошові кошти та отриманий товар, в ціну якого був включений ПДВ, і у подальшому ці суми ПДВ були віднесені позивачем до податкового кредиту. Загальна сума ПДВ за операціями з вищеназваними контрагентами за перевіряємий період склала 857928 грн.

Позивач стверджує, що під час укладання відповідних угод на поставку товарів з контрагентами ці підприємства надавали йому копії статутних документів та свідоцтв платників ПДВ, ці документи були оформлені у відповідності до чинного законодавства, не викликали жодних сумнівів щодо їх чинності.

При отриманні товарів контрагентами позивача надавалися відповідні податкові накладні у повній відповідності з чинним законодавством, тому позивач відніс суми ПДВ за належним чином оформленими податковими деклараціями до складу податкового кредиту.

Перевіривши матеріали перевірки суд встановив, що факт наявності належним чином оформлених податкових накладних у позивача податковий орган не заперечує, ці податкові накладні надавалися відповідачу під час перевірки, товар, отриманий від контрагентів, був оприбуткований за бухгалтерськими документами позивачем відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що жодним нормативним актом не передбачений обов’язок позивача перевіряти достовірність наданих контрагентом документів, у т.ч. статутних чи податкових. У позивач відсутня така можливість та компетенція щодо цього питання, така компетенція належить саме до контролюючих, у т.ч. податкових органів, а тому перекладання функцій контролюючих органів на підприємства є порушенням ст. 19 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути змушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

З цього приводу суд приймає доводи позивача про те, що згідно даних ЄДР (довідка № 44648 серії АА № 722289 станом на 15.05.07р.) МПП «Меленіум»не виключено з державного реєстру, а також відсутні будь-які відомості про наявність судових рішень про ліквідацію підприємства. Тобто згідно цих даних МПП «Меленіум»є діючим підприємством з усіма юридичними наслідками.

Суд також погоджується з посиланням позивача на ухвалу Вищого адміністративного суду від 04.04.06р., в якій зазначено, що чинне законодавство, зокрема Закон України «Про податок на додану вартість»не встановлює обов’язку покупця сплачувати ПДВ ще й до бюджету, якщо такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Відповідно до положень Закону про ПДВ сума ПДВ, яка включена в ціну товару, є податковим зобов’язанням продавця, і саме продавець товару несе обов’язок по сплаті цього податку до бюджету.

Суд не погоджується з доводами відповідач про відсутність права позивач включати спірні суми ПДВ до складу податкового кредиту. оскільки Законом про ПДВ передбачений лише єдиний випадок не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку –відсутність податкової декларації. Інших підстав для не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті ПДВ цей закон не передбачає.

Таким чином, суд вважає, що у позивача відсутні порушення пп. 7.2.4, 7.4.5 ст. 7; п. 9.2 ст. 9 Закону про ПДВ, викладені в акті перевірки, а відтак, податковий орган неправомірно визначив позивачу суму податкового зобов’язання в сумі 1 715 856 грн., у т.ч. основний платіж –857928 грн., штрафні санкції - 857928 грн.

За таких підстав позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.  Позов задовольнити.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення № /0 від 06.03.07р., яким на підставі акту перевірки № 30/23/8680313 від 06.03.07р. позивачу визначено суму податкового зобов’язання з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 1 715 856 грн., у т.ч. основний платіж –857928 грн., санкції - 857928 грн.

3. Повернути з Державного бюджету на користь позивача, Брянківської виправної колонії № 11, 94113, Луганська обл., м. Брянка, вул. Желєзняка, 6, код 08680313, судові витрати у розмірі 3 грн. 40 коп.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 04.06.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов