Харківський апеляційний
господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2007
р.
Справа № AC-27/608-06

по адміністративній справі

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Демченко В.О.,
судді Такмаков Ю.В., Барбашова С.В.,

при
секретарі Соколовій С.В.

за
участю представників сторін:

позивача - Корнієнко О.В.(дов. № 55 від 03.01.2007
р.)

відповідача -  не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Суб`єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (м. Харків) (вх. №
1267 Х/3) на постанову господарського суду Харківської  області від 15.02.07 р. по справі №
AC-27/608-06

за позовом Управління
Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

до Суб`єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (м. Харків)

про стягнення 5 103,84 грн., -

встановила:

У вересні 2006 року Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова звернулось до господарського суду Харківської
області з позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1 (м. Харків) про стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 5 103,84 грн. за
період квітень 2005 р. - лютий 2006 р.

Постановою господарського суду Харківської області від 15 лютого
2007 року по справі № АС-27/608-06 (суддя Жельне С.Ч.) позов задоволено
повністю та стягнено з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 5
103,84 грн.

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився,
звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій
просить постанову господарського суду Харківської області від 15.02.2007 р.
скасувати. На думку відповідача, оскаржувана постанова місцевого
господарського суду не відповідає вимогам діючого законодавства України,
прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема при
прийнятті даної постанови судом було неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи.
Крім того, відповідач просить розглянути апеляційну скаргу за його відсутності
в порядку письмового провадження, передбаченому пунктом 10 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Позивач надав заперечення на апеляційну скаргу, вважає постанову
суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін,
а апеляційну скаргу -без задоволення.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази
по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги
в межах вимог, передбачених статтею 195 Кодексу адміністративного судочинства
України, заслухавши представника Управління Пенсійного фонду України в
Московському районі м. Харкова Корнієнко О.В., яка просила постанову суду
першої інстанції залишити без змін, колегія суддів приходить до висновку про
залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови господарського суду Харківської
області від 15.02.2007 р. -без змін, виходячи з наступних підстав.

1 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №
1058-ІV (надалі - Закон), статтею 5 якого визначено сферу відносин, що
виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного
страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці
відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не
суперечить йому.

Виключно цим Законом визначаються: коло осіб, які підлягають
загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; платники страхових
внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати
страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Статтею 15 вказаного Закону визначено, що платниками внесків до
солідарної системи є страхувальники, зокрема роботодавці, які обрали особливий
спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований
сільськогосподарський податок).

Слід зауважити, що порядок сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування суб'єктами підприємницької
діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування, врегульований зазначеним
Законом.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону юридичні та фізичні
особи, які обрали особливий  спосіб  оподаткування,   є
страхувальниками
(роботодавцями)  для  осіб, які
працюють  у  них
на  умовах  трудового
договору  (контракту)  або інших умовах, передбачених
законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру.

Відповідач є страхувальником, і, відповідно до вказаного Закону
зареєстрований як платник страхових внесків в Управлінні Пенсійного фонду
України в Московському районі м. Харкова.

Частина 2 статті 17 Закону визначає обов'язки страхувальників,
серед яких - обов'язок нарахування, обчислення і сплати в установлені строки та
в повному обсязі страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Статтею 19 цього Закону встановлено, що страхові внески до
солідарної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування
нараховуються роботодавцем на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового
забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і
додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Ці норми Закону є імперативними по відношенню до страхувальників,
тобто, вимоги цих норм повинні дотримуватися і виконуватися страхувальниками
чітко до їх приписів.

При цьому слід зазначити, що збір на обов'язкове державне пенсійне
страхування повинен сплачуватись у порядку та строки, визначені Законом України
"Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", Законом
України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами", Інструкцією "Про порядок
обчислення і сплати підприємствами, організаціями та громадянами збору на
обов'язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх
надходження до Пенсійного фонду України", затвердженої постановою
Правління Пенсійного фонду України №16-6 від 19.01.2001 р. та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України за № 998/6189 від 29.11.2001 р., а страхові внески
на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування - у порядку та строки,
визначені пунктом 1 статті 19, статтею 20 Закону та Інструкцією "Про
порядок обчислення та сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків
на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду
України", затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від
19.12.2003 р. № 21-1 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції 16.01.2004 р. за
№ 64/8663.

Відповідно до статті 20 Закону відповідач повинен самостійно
обчислювати суму страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, яка зазначається в розрахунку страхових внесків у строки, що
визначені пунктом 6 статті 20 Закону.

Приймаючи оскаржувану постанову, господарський суд Харківської
області виходив з результатів встановлення та дослідження документально підтверджених
матеріалами справи обставин спору за яким встановив, що відповідач подавав до
Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова розрахунок
суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за
квітень 2005 року - лютий 2006 року, в яких не нараховував страхові внески за
ставкою 32,3 % та 31,8 %, визначені Законом України "Про збір на
обов'язкове державне пенсійне страхування".

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачем згідно
частини 3 статті 20 Закону на підставі Акту перевірки правильності обчислення і
сплати страхувальниками внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування НОМЕР_1 від 15.03.2006 р. були донараховані відповідачу страхові
внески в загальній сумі 5 348,84 грн.

З метою уникнення надмірної сплати страхових внесків за найманих
працівників сума коштів в розмірі 245,00 грн., що були спрямовані ДКУ до
Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова у вигляді
частини фіксованого податку (10 %), сплаченого відповідачем до місцевого
бюджету, зарахована в рахунок сплати боргу зі страхових внесків, які були
донараховані відповідачу.

Відповідно до частини 2 статті 106 Закону суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та не сплачені страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 Закону,
вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і стягуються
з  нарахуванням  пені
та застосуванням фінансових санкцій.

Частина 3 статті 106 Закону встановлює, що територіальні органи
Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як свідчать матеріали справи, позивач направив вимогу НОМЕР_2 від
15.03.2006 про сплату боргу в сумі 5 103,84 грн., яка була вручена відповідачу,
що підтверджується його підписом.

Вказана вимога оскаржувалася відповідачем в адміністративному
порядку до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області
та до Пенсійного фонду України, які скаргу СПД-ФО ОСОБА_1 залишили без
задоволення.

Таким чином за період з квітня 2005 року по лютий 2006 року
позивачем в рахунок сплати відповідачем страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування зарахована сума 245,00 грн.,
отже заборгованість відповідача зі сплати страхових внесків за вказаний період
складає 5 103,84 грн.

Оскільки відповідач не надав доказів сплати боргу в сумі 5 103,84
грн. (недоїмки по внесках), вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджені
матеріалами справи та відповідають нормам чинного законодавства, у зв'язку з
чим господарський суд при винесенні рішення дійшов висновку про їх задоволення.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії
суддів,  повністю відповідають фактичним
обставинам та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка,
а тому підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по
справі рішення відсутні, оскільки згідно зі статтею 71 Кодексу
адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення. А відповідно до
частини 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На думку колегії суддів, позивач надав, а господарський суд
Харківської області належним чином дослідив та оцінив докази, які свідчать про
те, що відповідач своєчасно не сплатив страхові внески на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в розмірі 5 103,84 грн. за період квітень 2005
року - лютий 2006 року.

Зазначені обставини і стали підставою для захисту позивачем своїх
порушених прав і охоронюваних законом інтересів. Тобто, позивач у повній
відповідності з чинним законодавством матеріально обґрунтував та довів
правомірність своїх позовних вимог до відповідача.

Відповідач же ні під час вирішення спору у господарському суді
Харківської області, ні під час розгляду його апеляційної скарги не надав
жодного документального доказу обґрунтованості як своїх заперечень проти
позову, так і висловлених в апеляційній скарзі тверджень.

Зокрема, посилання заявника апеляційної скарги на те, що розмір
сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування
визначений Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" та
Законом України "Про внесення змін до Декрету КМУ "Про прибутковий
податок з громадян", на думку колегії суддів суперечать статтям 5, 18
Закону і не мають за собою жодного нормативно обґрунтування.

Заперечуючи проти доводів відповідача, викладених в апеляційній
скарзі, позивач обґрунтовано зазначає, що обов'язок сплачувати страхові внески
не зумовлюється статусом платника податку як суб'єкта підприємницької
діяльності.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про порушення судом
першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про час
перерви в судовому засіданні, про що зазначено в протоколі судового засідання
та зроблено відмітку на обкладинці справи. Тобто СПД-ФО ОСОБА_1 не скористався
своїм диспозитивним правом та не забезпечив явку у призначене судове
засідання  свого уповноваженого
представника. Крім того, відповідач у відповідності до частини 2 статті 40
Кодексу адміністративного судочинства України не повідомив про неможливість прибуття
у судове засідання. Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції
правомірно дійшов висновку щодо необхідності та можливості розгляду справи без
участі представника відповідача.

Приймаючи до уваги
вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна
скарга СПД-ФО ОСОБА_1 позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її
підтвердження, постанова господарського суду Харківської області  від 15.02.2007 р. по справі № АС-27/608-06
прийнята без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи з
яких подана апеляційна скарга про скасування постанови, не можуть бути
підставою для її зміни чи скасування, оскільки спростовуються вищевказаним.

Керуючись статтями 86, 195, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205,
статтею 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів
апеляційного господарського суду, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної
особи ОСОБА_1 (м. Харків) залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Харківської області від 15 лютого
2007 року по справі № АС-27/608-06 залишити без змін.

Головуючий суддя
Демченко В.О.

Судді                                                                    Такмаков
Ю.В.

Барбашова С.В.