ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2007 р.
№ 8/155-2207 (5/107-1624)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Кравчука Г.А.,

суддів:
Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 р.

у справі
№ 8/155-2207 (5/107-1624)

господарського суду
Тернопільської області

за позовом
Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

до
Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Тернопільгаз”

про
стягнення 11 405 344,16 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача:
Онищенко І.П, дов. № 384/10 від 29.12.2006 р.;

відповідача:
Ловчук М.В., дов. № 01/18 від 15.01.2007 р.;

В С Т А Н О В И В:

У травні 2005 р. Дочірня компанія “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” (далі –Компанія) звернулась до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою, у якій просила стягнути з Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Тернопільгаз” (далі –Товариство)  11 405 344,16 грн. боргу за поставлений природний газ з урахуванням пені, 3 % річних та інфляційних збитків.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Компанія зазначила, що згідно акту прийому-передачі природного газу від 16.10.2000 р. Дочірня компанія “Торговий дім “Газ України”, правонаступником якої вона є, упродовж 1999 р. поставила Товариству природний газ в обсязі 115 168,109 тис. м. куб. на суму 15 779 836,71 грн., який останнє оплатило частково в сумі 6 242 814,31 грн. У зобов’язанні між сторонами, що виникло у зв’язку із підписанням акту прийому-передачі природного газу від 16.10.2000 р., не встановлено строк виконання Товариством зобов’язання з оплати природного газу. Відповідно до ст. ст. 165 ЦК УРСР, 530 ЦК України Компанія пред’явила Товариству вимогу про оплату від 07.02.2005 р. № 31/15-884, яка вручена останньому 10.02.2005 р., а тому з 18.02.2005 р. має місце прострочення Товариства з виконання грошового зобов’язання щодо оплати за поставлений природний газ у сумі 9 537 022,40 грн. З огляду на вказане вище, Компанія просила стягнути з Товариства основний борг за поставлений природній газ в сумі 9 537 022,40 грн., 906 017,13 грн. пені, штраф у розмірі 667 591,57 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, у розмірі 220 419,66 грн., 3 % річних за несвоєчасні розрахунки у сумі 74 293,40 грн., а всього –11 405 344,16 грн.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

При новому розгляді 21.07.2006 р. Компанія подала заяву від 18.07.2006 р. № 31/10-8019 про уточнення позовних вимог, у якій просила стягнути з Товариства 7 381 470,54 грн. основного боргу, 170 600,55 грн. інфляційних витрат, 57 501,66 грн. 3 % річних, 701 239,70 грн. пені та 516 702,94 грн. штрафу.

Останнім рішенням господарського суду Тернопільської області від 30.08.2006 р. (суддя Жук Г.А.), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 р. (колегія суддів: Мирутенко О.Л., Гнатюк Г.М., Кордюк Г.Т.), у задоволенні позовних вимог Компанії відмовлено.

Вказані судові акти мотивовані тим, що між Компанією та Товариством договір на постачання спірного газу не укладався, акт прийому-передачі від 16.10.2000 р. не має юридичної сили договору, а є підсумковим обліком відтоків –притоків природного газу у 1999 р., і, крім того, Компанією не доведено факт передачі у 1999 р. спірного газу Товариству, відповідні щомісячні акти прийому-передачі газу не оформлялись.

Компанія звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 р. і рішення господарського суду Тернопільської області від 30.08.2006 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Касаційну скаргу мотивовано невідповідністю оскаржуваних судових актів нормам матеріального та процесуального права: ст. ст. 4, 161, 162, 165 та 245  ЦК УРСР, Тимчасовому положенню про облік відтоків та притоків природного газу, затвердженому наказом Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” від 09.08.1999 р. № 209 (далі –Тимчасове положення № 209) , ст. 42, 43, 47, 43, 104 ГПК України.

Товариство не скористалось правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу Компанії до Вищого господарського суду України не надіслало, що не перешкоджає касаційному перегляду судових актів, які оскаржуються.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення і постанови, які оскаржуються, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Компанії не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у 1999 р. Товариство згідно договору на транспортування, укладеного з Дочірньою компанією  “Торговий дім “Газ України”, здійснювало виключно транспортування природного газу для потреб населення, бюджетних організацій та установ, підприємств комунальної теплоенергетики і котелень промислових підприємств. Товариство набуло права на постачання природного газу і укладення договорів із споживачами тільки у квітні 2000 р. згідно виданої НКРЕ ліцензії серії ПГ № 405 від 26.04.2000 р.

У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України “Про порядок забезпечення природним газом народного господарства і населення у 1999 р.” № 1978 від 15.12.1998 р. постачальником і власником газу у 1999 р. являлась Дочірня компанія “Торговий дім “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, яка укладала прямі договори на постачання природного газу із усіма категоріями споживачів Тернопільської області, згідно виданої ліцензії НКРЕ.

Враховуючи викладене, та виходячи з оцінених місцевим та апеляційним господарськими судами доказів по справі, а саме –реєстрів реалізації газу, інформації про забезпечення природним газом населення Тернопільською філією Дочірньої компанії “Торговий дім “Газ України” та інших документів, які додані до матеріалів справи, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками вказаних господарських судів про те, що у 1999 р. Товариство не було споживачем природного газу, вказаний газ йому не поставлявся.

У 1999 р. відтоки-притоки природного газу регулювалися Тимчасовим положенням № 209, згідно якого під відтоками природного газу розуміється перевитрачання газу, яке виникає внаслідок перевищення фактично спожитих населенням обсягів газу в осінньо-зимовий період порівняно з діючими середньомісячними нормами споживання газу, тобто є втратами газу, а під притоками газу –недобір газу, який може виникати внаслідок того, що в весняно-літній період фактично спожиті населенням обсяги газу менші за діючі середньорічні норми споживання газу.

Вказане положення передбачає, що для обліку взаємовідносин між підприємствами, що транспортують та постачають природний газ складаються такі акти як: акт поставки газу – акт приймання-передавання природного газу, який підписується щомісячно між ВАТ з газопостачання та філією ДК “Укртрансгаз” при передаванні обсягів газу на ГРС; Акт реалізації газу –акт приймання-передавання природного газу, який підписується щомісячно між ВАТ з газопостачання та філією ДК “Торговий дім “Газ України” на підставі реєстрів реалізації природного газу за всіма категоріями споживачів. Реєстр складається в порядку й за формою, що затверджені наказом НАК “Нафтогаз України” від 24.05.99 № 127; акт обліку відтоків (притоків) –акт про розмір відтоку або притоку природного газу, який щомісячно складається ВАТ з газопостачання на підставі актів поставки і актів реалізації природного газу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами першої та другої інстанцій, відтоки, які виникли внаслідок перевищення фактично спожитих населенням обсягів газу, оформлялись щомісячними актами обліку відтоків (притоків) природного газу (акти обліку відтоків (притоків) природного газу за 1999 р. долучено до матеріалів справи –том 3 справи). Дослідивши вказані акти, господарські суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що акт від 16.10.2000 р. є документом, у якому зафіксовано підсумковий облік відтоків-притоків природного газу у 1999 р., а не актом-прийому-передачі газу.

Вищевикладене підтверджує висновки місцевого та апеляційного господарського судів про те, що Компанія не поставляла у 1999 р. Товариству природній газ в обсязі 115 168,109 тис. м. куб., а тому в останнього відсутнє зобов’язання здійснити оплату вказаного газу, та спростовує доводи Компанії, наведені у касаційній скарзі, про порушення вказаними судами ст. ст. 4, 161, 162, 165 та 245  ЦК УРСР.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України постанова Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 р. ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Компанії не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, у зв’язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 р. у справі № 8/155-2207 (5/107-1624) господарського суду Тернопільської області –без змін.

Головуючий суддя                                                       Г.А. Кравчук

Суддя                                                                        Г.М. Мачульський

Суддя                                                                        В.І. Шаргало