донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

10.04.2007 р.
справа №16/295

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:

ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1, виданий
ІНФОРМАЦІЯ_1) ОСОБА_2 (довіреність б/н від 19.03.07р.) ОСОБА_3 (довіреність
б/н від 19.03.07р.) ОСОБА_4 (довіреність б/н від 19.03.07р.)       ,

від відповідача:

Кінзера В.В. (довіреність №12/06д
від 14.12.06р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євро-Елмікс", м.Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від

16.01.2007 року

по справі

№ 16/295 (суддя Манжур В.В.)

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, м. Донецьк

до

Товариства з обмеженою
відповідальністю „Євро-Елмікс”, м.Донецьк

про

стягнення 8741 грн. 81 коп.

В С Т А Н О В
И В:

У 2006 році позивач, Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1, м. Донецьк, звернувся з позовною заявою до
господарського суду Донецької області до відповідача -Товариства з обмеженою
відповідальністю „Євро-Елмікс”, м.Донецьк про стягнення суми основного боргу в
розмірі 8 425 грн. 60 коп., пені в розмірі 316 грн. 27 коп., всього в розмірі 8
741 грн. 81 коп.

В процесі розгляду справи СПД
ОСОБА_1 надав заяву від 04.12.06р. про уточнення позовних вимог, якою просив
суд зобов'язати відповідача повернути товар на суму 7424 грн. 40 коп. та
стягнути з відповідача пеню у розмірі 316,27грн., витрати на оплату послуг
адвоката в розмірі 1500 грн.

В матеріалах справи (а.с.55) є
наступне уточнення до позовної заяви без номеру та дати, в якому позивач просив
стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 7426,39грн., пеню в
розмірі 316,27грн. та витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 1500 грн.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 16.01.2007р. позовні вимоги Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, м. Донецьк задоволені в повному обсязі.

Судове рішення мотивоване тим, що
позивач на виконання умов договору поставив на адресу відповідача товар по
видатковій накладній НОМЕР_2 від 06.07.2006р. на суму 20 925 грн. 60 коп.
Відповідач зазначений товар прийняв, що підтверджується довіреністю НОМЕР_3 від
06.07.2006р. та за отриманий товар розрахувався частково в сумі 13 501 грн. 20
коп. Тобто, заборгованість відповідача перед позивачем на момент слухання
справи становить 7 426 грн. 39 коп.

Відповідач, Товариство з обмеженою
відповідальністю „Євро-Елмікс”, м.Донецьк, з прийнятим рішенням не згоден,
вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосував
норми матеріального та процесуального права, не в повному обсязі розглянув та
не надав оцінки всім обставинам справи. Тому він звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення
господарського суду Донецької області від 16.01.2007р. скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Від позивача на адресу Донецького
апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому
він з вимогами апеляційної скарги позивача не погодився, просив у задоволенні
апеляційної скарги відмовити та рішення господарського суду Донецької області
від 16.01.07р. залишити без змін.

В судовому засіданні, яке
відкладалося, представники сторін підтримали свої позиції щодо апеляційної
скарги, при чому позивачем надані пояснення щодо суми основного боргу
відповідача перед позивачем, яка на момент розгляду справи становить
7425,60грн. На вимогу суду апеляційної інстанції позивачем надана редакція акту
звірки взаєморозрахунків з доданням первинних документів, на підставі яких суми
внесені до бухгалтерського обліку підприємства.

Судова колегія Донецького
апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну
скаргу, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів,
що знаходяться в матеріалах справи     №
16/295, та наданих сторонами пояснень.

Колегія суддів Донецького
апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну
“Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних
обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі
доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та
процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101
Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”,
рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх відсутності -на підставі закону, що регулює
подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства
України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини
справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до пп. 2,3,4 ст. 129
Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників
судового процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини,
змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у  доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України,
правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається із матеріалів справи,
05.05.2006р. позивачем, Суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1, м.
Донецьк та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю
„Євро-Елмікс”, м.Донецьк був підписаний договір купівлі-продажу НОМЕР_4,
відповідно до вимог якого позивач (продавець) повинен передати у власність
відповідача (покупець) мебельний профіль із ПВХ (Товар), а відповідач
зобов'язався прийняти та оплатити вартість зазначеного товару. Пунктом 2.1
договору передбачено, що ціна, асортимент і кількість товару визначається
додатковою угодою сторін, яка є невід'ємною частиною цього договору НОМЕР_4.

Як вважає позивач, ним, згідно умов
договору, було поставлено на адресу відповідача товар по видатковій накладній
НОМЕР_2 від 06.07.2006р. на суму 20 925 грн. 60 коп.

На думку позивача, відповідач зазначений
товар прийняв згідно умов договору, що підтверджується довіреністю НОМЕР_3 від
06.07.2006р., за отриманий товар розрахувався частково, в підтвердження чого
позивач надав банківські виписки від 07.07.06р. на суму 7 000 грн., 04.08.06р.
на суму 1 500 грн., 16.08.06р. на суму 4 000 грн., внаслідок чого, як зазначив
позивач в позовній заяві, у відповідача перед позивачем утворилася
заборгованість у сумі 8 425 грн. 60 коп.

В 2006 році позивач, Суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1, звернувся з позовною заявою до
господарського суду Донецької області до відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю „Євро-Елмікс”, м.Донецьк про стягнення суми основного боргу в
розмірі 8 425 грн. 60 коп., пені, нарахованої за прострочений період з
13.07.06р. по 10.09.06р., в сумі 316 грн. 27 коп. та витрати на оплату послуг
адвоката в розмірі 2 374 грн. 18 коп.

В процесі розгляду справи, СПД
ОСОБА_1 надав заяву від 04.12.06р. про уточнення позовних вимог, якою просив
суд зобов'язати відповідача повернути товар на суму 7424 грн. 40 коп. та
стягнути з відповідача пеню у розмірі 316,27грн., витрати на оплату послуг
адвоката в розмірі 1500 грн.

В матеріалах справи (а.с.55) є
наступне уточнення до позовної заяви без номеру та дати, в якому позивач просив
стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 7426,39грн., пеню в
розмірі 316,27грн. та витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 1500 грн.

В цих заявах позивач зазначив про
часткове погашення боргу відповідачем в сумі 13 501,20грн. станом на 08.09.06р.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 16.01.2007р. позовні вимоги Суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі та стягнуто на його користь з
Товариства з обмеженою відповідальністю „Евро-Єлмікс” основний борг в розмірі 7426
грн. 39 коп., пеню в сумі 316 грн. 27 коп., та 1500 грн. витрати на оплату
послуг адвоката.

Дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані докази, вислухавши пояснення сторін, судова колегія дійшла
висновку, що:

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення
Господарського кодексу України, як спеціального акту законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері і положення Цивільного кодексу України, як
загального акту законодавства.

Згідно
ст. 43 ГПК України сторони та
інші  особи,  які
беруть   участь   у
справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судовими доказами слід вважати
документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення
для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції
України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судова колегія вважає, що рішення
господарського суду Донецької області, яким позовні вимоги позивача задоволені
в повному обсязі, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального
права, з неповним з'ясуванням обставин справи та їх недоведеністю, виходячи з
наступного:

Позивачем не доведені належними
засобами доказування його позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми
основного боргу та пені, заявлених саме на підставі договору купівлі-продажу
НОМЕР_4 від 05.05.06р.

В обґрунтування своїх вимог позивач
надав вищевказаний договір, видаткову накладну НОМЕР_2 від 06.07.06р.,
довіреність НОМЕР_3, рахунок-фактуру НОМЕР_5 від 28.05.06р., гарантійне
зобов'язання НОМЕР_6 від 06.07.06р.

Пунктом 2.1 договору НОМЕР_4 від
05.05.06р. сторони без заперечень та зауважень домовились, що ціна, асортимент
та кількість товару визначається додатковою угодою сторін, яка є невід'ємною
частиною цього договору.

Пунктом 3.1 вищевказаного договору
сторонами передбачено, що продавець забезпечує поставку товару додатково
узгодженими сторонами партіями на умовах DDP в додатково узгоджений сторонами
пункт місця призначення, згідно
Міжнародних правил з інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС, якщо
інше не узгоджено сторонами у відповідних додатках до договору НОМЕР_4.

Також у пунктах 3.2, 3.3, 3,4, 3,5
договору НОМЕР_4 вказано, що товар передається у відповідній упаковці із
супровідним документом, в якому вказана дата поставки, кількість товару,  та із зазначенням реквізитів.

Але в матеріалах справи відсутня
будь-яка додаткова угода, якою сторони конкретизували б всі умови, вказані у
вищенаведених пунктах договору НОМЕР_4 від 05.05.06р.  Та, як стало відомо в процесі розгляду
справи, ніяка додаткова угода навіть і не була укладена.

Пунктом 5.1. договору передбачено,
що оплата за кожну партію, яка має бути поставлена за договором здійснюється
Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Продавця в наступному
порядку:  50% вартості -попередня
оплата,  50% вартості поставленої партії
товару -впродовж 7 календарних днів з дати поставки товару.

Позивач здійснив поставку
відповідачеві товару без здійснення останнім попередніх оплат, без додаткового
узгодження сторонами істотних умов договору.

Надавши правову оцінку договору, що
є підставою позовних вимог, судова колегія апеляційної інстанції вважає, що цей
договір не укладений сторонами відповідно до вимог статті 638 Цивільного
кодексу України, яка передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони в даному
випадку не дійшли згоди по істотним умовам договору у передбаченій ними формі і
не здійснили ніяких конклюдентних дій на виконання саме цього договору.

Судова колегія встановила, що
надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог документи не можуть бути
прийняті судом в якості належних доказів утворення заборгованості відповідача
саме за невиконання ним його договірних зобов'язань за договором
купівлі-продажу, що є підставою позову, оскільки в жодному документі, які є в
матеріалах справи, а саме: видатковій накладній НОМЕР_2 від 06.07.06р.,
довіреності НОМЕР_3, рахунку-фактурі НОМЕР_5 від 28.05.06р., гарантійному
зобов'язанні НОМЕР_6 від 06.07.06р, немає посилання на договір НОМЕР_4 від
05.05.06р., як на підставу здійснення сторонами фактичних дій по передачі
товару від позивача до відповідача.

Тобто, в обґрунтування заявлених
позивачем вимог, пов'язаних з порушенням відповідачем своїх обов'язків за
договором НОМЕР_4, а саме пункту 5.1, позивач надав матеріали, які не мають
доказової сили.

В процесі розгляду справи судом
першої інстанції  позивач неодноразово
уточнював свої позовні вимоги. Відповідно до першого уточнення позовних вимог,
наданого позивачем 04.12.06р., заборгованість відповідача перед позивачем
нарахована в розмірі 7424,40грн. Та згідно останнього, другого уточнення, яке є
в матеріалах справи без номеру та дати, та без відмітки  вхідного номеру канцелярії господарського
суду Донецької області, позивач вказує, що заборгованість відповідача станом на
08.09.06р. становить  7426,39грн. Нижче
позивачем вказана сума пені 316,27грн., яка нарахована на суму заборгованості
7424,40грн. теж станом на 08.09.06р.

Апеляційна інстанція вважає, що
господарським судом помилково прийняті вищенаведені уточнення позовних вимог,
оскільки як в першому, так і в другому уточненні позивачем не обґрунтована
зміна суми основного боргу, тобто в підтвердження цього суду не надано ані
розрахунків, ані банківських виписок, ані платіжних доручень, з яких вбачалася
б часткова оплата відповідачем грошових коштів за поставлену позивачем
продукцію. Крім того, СПД ОСОБА_1 уточнюючи позовні вимоги вперше в грудні 2006
року,  вказує, що заборгованість станом
на 08.09.06р. становить 7424,40грн., тоді як позов був поданий до
господарського суду 12.09.06р. Тобто, перерахування суми заборгованості
відповідача перед позивачем мали місце ще до моменту звернення СПД ОСОБА_1 з
позовом до господарського суду першої інстанції, а не в період розгляду справи.

На вимогу суду апеляційної
інстанції позивач надав письмові пояснення щодо суми основного боргу
відповідача, з яких вбачається, що ця сума взагалі інша, а саме 7452,60грн.
Посилання суду першої інстанції на перевірку ним розрахунку позовних вимог, а
саме: суми основного боргу, суми часткової проплати відповідачем, судовою
колегією не приймаються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом
першої інстанції взагалі не були перевірені належним чином доводи позивача в
цій частині (не витребувано акту звірки взаєморозрахунків, та на момент
розгляду справи місцевим судом, позивачем не були надані всі первинні документи
в підтвердження позову).

Судовою колегією встановлено, що
між сторонами існували фактичні взаємовідносини з купівлі-продажу товару в
період з 06.05.06р. по 16.08.06р. При чому, позивачем фактично була поставлена
продукція на загальну суму 21411,41грн., а відповідачем зроблена оплата на суму
13985,81грн.

Ніяких змін підстави позову
позивачем суду до моменту прийняття рішення не надавалося, тобто позивач не
скористався своїм процесуальним правом, передбаченим ст.22 ГПК України, в цій
частині, а апеляційна інстанція не наділена повноваженнями щодо можливості
прийняття будь-яких змін до позову та самостійної зміни підстави позову.

Оскільки  позивачем не обґрунтовані вимоги щодо
стягнення суми основного боргу з відповідача спірним договором, немає підстав
для нарахування пені за прострочку виконання ним договірних зобов'язань,
враховуючи, що договір купівлі-продажу НОМЕР_4 від 05.05.06р. сторонами не
укладений. До того ж, розрахунок пені зроблений позивачем без урахування всіх
проплат відповідача (витяг з банківського реєстру від 10.08.06р. про здійснення
відповідачем оплати в розмірі 1000грн. згідно рахунку-фактури НОМЕР_5 від
28.04.06р., який взагалі був відсутній в матеріалах справи, але був помилково
врахований судом першої інстанції при визначенні часткового погашення боргу відповідачем
-в рішенні суду зазначена сума 13 501,20грн., тоді як в апеляційній інстанції
встановлено оплату відповідачем цього рахунку-фактури в розмірі 13 500грн.).

Крім того, як вбачається з
матеріалів справи, позовна заява подана СПД ОСОБА_1 до канцелярії
господарського суду Донецької області 12.09.06р., тобто строк розгляду справи
скінчився 12.11.06р., але розгляд справи було продовжено ухвалою суду  лише 05.12.06р. без зазначення строку, на
який продовжено розгляд справи.

Суд першої інстанції в процесі розгляду
справи не розглянув клопотання позивача, СПД ОСОБА_1, про накладення арешту на
грошові кошти відповідача, яке було надане суду з метою забезпечення позову, та
не прийняв ніяких ухвал з цього приводу.

Протоколами судових засідань
господарського суду від 14.12.06р. та від 11.01.07р. зазначено про оголошення
перерви, але в обох випадках без вказання, до якого часу.

Враховуючи вищевикладене, рішення
господарського суду Донецької області від 16.01.2007 року по справі № 16/295
підлягає скасуванню, апеляційна скарга задоволенню. У задоволенні позовних
вимог позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі
7426,39грн., пені в розмірі 316,27грн., витрат на оплату послуг адвоката до
1500 грн. слід відмовити в зв'язку з безпідставністю.

Відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача по
справі.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99,
101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький
апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Євро-Елмікс”, м.Донецьк на рішення господарського суду Донецької
області від 16.01.2007 року у справі № 16/295 задовольнити.

Рішення господарського суду
Донецької області від  16.01.2007 року у
справі № 16/295   -скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог  Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, м. Донецьк  до
Товариства з обмеженою відповідальністю „Євро - Елмікс”, м. Донецьк про стягнення
7426 грн. 39 коп. -основного боргу, 316 грн. 27 коп. -   пені, 1500 грн. судових витрат на оплату
послуг адвоката.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС