ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

21.05.2007                                                                                            Справа  № 1/66

За позовом релігійної громади греко-католицької церкви с. Веряця Виноградівського району

До відповідача Виноградівської районної державної адміністрації, м. Виноградів

За участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача православної релігійної громади УПЦ с. Веряця Виноградівського району

Про спонукання укласти договір на користування культовою спорудою –церквою Різдва Богородиці в с. Веряця Виноградівського району,

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача – Довбак Г.Ф. –представник по довіреності від 02.03.2007р.

від відповідача –Матій Н.Ю. –представник за дорученням №01-14/351 від 03.03.07р.

від третьої особи –Дорі Т.М. –голова парафіяльної ради та

Чорба П.П. –представник за дорученням №27/02 від 05.03.07р.

В засіданні суду взяв участь представник обласної прокуратури –Рожков О. –прокурор відділу облпрокуратури

СУТЬ СПОРУ: спонукання укласти договір на користування культовою спорудою – церквою Різдва Богородиці в с. Веряця Виноградівського району.

Представник позивача просить позовні вимоги задовільнити повністю по мотивах, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість  матеріалами справи. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що відповідач безпідставно відмовляється від укладення договору на почергове користування культовою спорудою, оскільки інша релігійна громада такої угоди, яка б передбачала їх право також нею користуватись, немає (угода за 1954р. такою вважатись не може, оскільки в силу змін в чинному законодавстві потребувала нового укладення). З цих підстав вважає, що відповідач порушує вимоги ч.3 статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», якою чітко визначено, що державний орган, в оперативному управлінні якого знаходиться культова споруда, що є державною власністю, зобов’язаний заключити, навіть при відсутності взаємної згоди релігійної громади, договір на користування культовою спорудою. Стосовно визначення відповідного графіку почергового користування культовою спорудою саме відповідачем не заперечують та вважають, що це є його право. Разом з тим, дії відповідача по відмові від примусового  виконання рішення арбітражного суду області від 25.08.1998р. у справі №44/1 та закриттю виконавчого провадження по виконанню виданого на його виконання наказу суду вважають такими, що поглиблюють соціальну напругу між жителями села та не сприяють її урегулюванню.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №1/66

Не заперечують того факту, що відповідачем позивачу було передано в користування певне приміщення для здійснення релігійних обрядів, але вважають, що це не заперечує права позивача на повернення йому  спірної культової споруди в с. Веряця –церкви Різдва Богородиці, яка була побудована ще до радянської влади за кошти греко-католицької громади.

Представник відповідача заперечує з приводу заявлених позовних вимог по мотивах, викладених у поданому суду відповідному письмовому поясненні. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що церкви Різдва Богородиці знаходиться у безоплатному та безтерміновому користуванні вірників православної громади згідно угоди за 1954р. Крім того, просить взяти до уваги те, що примусове укладення договору на почергове користування культовою спорудою неможливе в силу вимог чинного законодавства, оскільки порушувало б право державної власності. Крім того, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2005 року визнано недійсним розпорядження в.о. голови обласної державної адміністрації від 26.04.2005р. «Про передачу у спільне користування культових споруд»у зв’язку з порушенням закону та відповідного його в частині укладення договору на почергове користування культовою спорудою скасовано.

Представник третьої особи також заперечує з приводу доводів позивача та у поданому суду письмовому поясненні вказує на неможливість задоволення позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість та недоведеність позивачем. Вважає, що третя особа у визначений законом спосіб використовує культову споруду, передану їй у 1954р. за відповідною укладеною уповноваженими на це особами, на сьогоднішній час є чинною та розірванню в односторонньому порядку не підлягає.

Представник облпрокуратури, на участі якого наполягали представники позивача, також заперечує обґрунтованість та доведеність вимог позивача з огляду на чинне законодавство та вважає, що укладення договору на користування культовою спорудою можливе тільки за бажанням її власника, тобто відповідача, за узгодженням з тією громадою, яка її на сьогоднішній день використовує.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Храм Різдва Богородиці в с. Веряця Виноградівського району  був збудований на кошти та силами вірників скла, які на той час відправляли свої релігійні потреби за греко0католицьким обрядом. З 1946р. вірники громади ГКЦ с. Веряця прийняли рішення про подальше проведення обрядовості за православними канонами і не припиняючи релігійної діяльності, змінили віросповідну приналежність, що відповідає статті 35 Конституції України та статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»№987-ХІІ від  23.04.1991р. (далі –Закон №987-ХІІ), згідно яких кожному гарантується право змінювати релігію або переконання за своїм вибором, одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію і при цьому, відповідно до статті 24 Конституції України та статті 4 Закону №987-ХІІ, зберігати за собою рівні права в усіх галузях економічного, політичного і культурного життя незалежно від ставлення до релігії.

На підставі викладеного громада УПЦ с. Веряця Виноградівського району з часу свого утворення стала правонаступником громади ГКЦ зазначеного села, у тому числі і в питаннях власності на місцевий храм Різдва Богородиці.

У зв’язку з роздержавленням культових споруд з 1954р. громада УПЦ с. Веряця користувалась місцевим храмом на підставі Умови (угоди), укладеної між виконкомом Виноградівської райради та представниками місцевої громади УПЦ. На протязі всього періоду громада була належним користувачем, що відповідно до ч.3

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №1/66

п.6 Постанови Верховної ради Української РСР від 23.04.1991р. №988-ХІІ надавало їй право законно користуватись храмом Різдва Богородиці.

У 1991 році на підставі статті 14 Закону №987-ХІІ у с. Веряця зареєстрували свої статути релігійні громади УПЦ та ГКЦ. Відповідно до статті 17 цього Закону №987-ХІІ та п. Постанови ВР про введення його в дію, обласна державна адміністрація визнала обидві громади законними претендентами на користування храмом Різдва Богородиці. 10.02.1994р. розпорядженням Представника Президента України у Закарпатській області №40 «Про впорядкування обліку культових споруд та культового майна області»храм Різдва Богородиці переданий на баланс Виноградівської райдержадміністрації, а пунктом 2 цього розпорядження зобов’язано РДА укласти окремі угоди з релігійними громадами УПЦ та ГКЦ за їх взаємною згодою, а при відсутності такої згоди, порядок користування храмом визначити у договорах.

У зв’язку з недосягненням згоди стосовно почергового користування даним храмом та з метою врегулювання міжконфесійного спору головою Виноградівської РДА було повідомлено релігійну громаду УПЦ с. Веряця про припинення Умови від 1954р. Рішенням Хустського районного суду від 29.10.1998р. дії голови Виноградівської РДА про розірвання Умови від 1954р. в односторонньому порядку визнано незаконними.

В свою чергу рішенням арбітражного суду Закарпатської області вимоги голови Виноградівської РДА про усунення перешкод у користуванні культовою будівлею та майном в серпні 1998 року задоволено повністю та видано наказ для його примусового виконання, виконавче провадження по виконанню якого за заявою стягувача, тобто Виноградівської РДА у зв’язку з відмовою від його виконання, було закінчено у визначеному законом порядку.

З цих підстав позивач звернувся з вимогою про зобов’язання відповідача укласти з греко-католицькою громадою ГКЦ договір на користування культовою спорудою –церквою Різдва Богородиці в с. Веряця Виноградівського району.

Аналізуючи доводи сторін з приводу заявлених позивачем вимог, суд констатує наступне.

До введення в дію Закону №987-ХІІ все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державно власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927р. Зазначене законодавство не було визнано нечинним з дня його прийняття, тобто таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону №987-ХІІ, є належним власником культових будівель та майна. Відповідно до статті 4 Закону України «Про власність»зазначені державні органи мають право володіти, користуватись і розпоряджатися цими будівлями та майном, а також вчиняти щодо цих майнових обкатів будь-які дії, що не суперечать закону. З огляду на ці обставини, у суду немає підстав для задоволення вимоги греко-католицької РДА до Виноградівської РДА про зобов’язання даного органу передати означену будівлю храму Різдва Богородиці в с. Веряця Виноградівського району в користування, оскільки це б порушувало право державної власності, виходячи із змісту чинного законодавства.

На підставі викладеного, позові вимоги задоволенню не підлягають.

В порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України за згодою сторін 21.05.2007р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яке оформлене відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 04.06.2007р.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №1/66

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2.  Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського  процесуального  кодексу  України.

Суддя                                                О.Ф. Ремецькі