ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2007 р.
№ 16-17-9/326-05-9069

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу релігійної громади євангельської реформаторської пресвітеріанської церкви м. Одеси, м. Одеса (далі –релігійна громада)

на рішення господарського суду Одеської області від 10.11.2006 та

постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2007

зі справи  № 16-17-9/326-05-9069

за позовом релігійної громади

до Одеського міжобласного відділення Національної спілки театральних діячів України, м. Одеса (далі -  відділення НСТДУ)

про зобов’язання звільнити займане приміщення,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача –Управління охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, м. Одеса (далі -  Управління);

Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, м. Одеса (далі -  Представництво);

Одеська міська рада, м. Одеса;

Одеська обласна рада, м. Одеса;

комунальне підприємство “Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості”, м. Одеса (далі -  КП “Одеське МБТІ та РОН”).

Судове засідання проведено за участю представників:

релігійної громади –Ореза В.П.,

відділення НСТДУ –Григор’євої С.В.,

Управління –не з’яв.,

Представництва –Севостьянової С.О.,

Одеської міської ради –не з’яв.,

Одеської обласної ради –не з’яв.,

КП “Одеське МБТІ та РОН” –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов (з урахуванням подальших уточнень) було подано про зобов’язання відділення НСТДУ звільнити займане ним ізольоване приміщення площею 326, 5 кв. м, яке має відокремлений вхід з арки будинку № 62 по вул. Пастера в м. Одесі, розташоване на першому поверсі будівлі, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 62 (далі -  Приміщення), шляхом виселення названого відділення з Приміщення.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово. Так, постановою Вищого господарського суду України від 20.06.2006 зі справи          № 17-9/326-05-9069 скасовано рішення господарського суду Одеської області від 23.03.2006, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського суду.

У новому розгляді справа одержала номер 16-17-9/326-05-9069.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.11.2006 (суддя Желєзна С.П.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2007 (колегія суддів у складі: Мацюра П.Ф. - головуючий, судді Андреєва Е.І. і Ліпчанська Н.В.), у позові відмовлено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції з посиланням на статті 3, 6, 11, 12, 203, 204, 321, 350, 525, 762, 782, 783 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України), статті 41, 256-272 Цивільного кодексу Української РСР (далі -  ЦК УРСР), статті 188, 291 Господарського кодексу України виходили з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України релігійна громада просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи та передати справу на новий розгляд до місцевого господарського суду. Скаргу мотивовано прийняттям цих судових рішень з порушенням норм матеріального і процесуального права, в тому числі статей 41, 153, 256, 259, 268, 324, 325 ЦК УРСР, статей 350, 530, 759, 770, 795 ЦК України, статей 47, 34, 43, 84, 11112 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що потягло за собою неповне з’ясування обставин справи і необґрунтованість та незаконність відповідних судових рішень.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.1998, яке набрало чинності 07.12.1998, та додатковим рішенням цього ж суду від 02.08.1999 за релігійною громадою було визнано право власності на будівлю колишньої євангельсько-реформаторської церкви загальною площею 1 422, 2 кв. м, що перебувала у державній власності;

- 13.08.1999 Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об’єктів нерухомості видало реєстраційне посвідчення про право власності на Приміщення, а 18.03.1999 релігійна громада надала Управлінню охоронне зобов’язання щодо охорони пам’ятника історії та культури;

- відділення НСТДУ з 1988 року займало частину Приміщення площею 1 281 кв. м згідно з рішенням Одеської міської ради народних депутатів від 07.09.1988 № 311 та охоронно-орендного договору на використання нерухомого пам’ятника історії та культури, укладеного Державною інспекцією з охорони пам’ятників Управління архітектури Одеської обласної державної адміністрації і відділенням НСТДУ 01.08.1993 (далі -  Договір від 01.08.1993);

- згідно з Договором від 01.08.1993:

·          строк користування пам’ятником архітектури був встановлений на період діяльності відділення НСТДУ (пункт 2.3);

·          цей договір підлягав перереєстрації кожні 5 років з внесенням відповідних змін і доповнень;

·          за використання об’єкту оренди відділення НСТДУ зобов’язувалося сплачувати орендодавцю протягом дії договору орендну плату за ставками, установленими за згодою з Міністерством з питань будівництва і архітектури України (пункт 3.1);

- 19.05.1997 Управління (третя особа в даній справі) і відділення НСТДУ уклали додаткову угоду (далі –додаткова угода від 19.05.1997) до Договору від 01.08.1993;

- згідно з додатковою угодою від 19.05.1997:

·          пункт 3.1 Договору від 01.08.1993 викладено в новій редакції, згідно з якою відділення НСТДУ зобов’язувалося сплачувати орендну плату в розмірі 18, 45 грн. за один календарний місяць (пункт 2 додаткової угоди);

·          строк внесення орендної плати встановлено: щомісячно не пізніше 5 числа поточного місяця, за який вноситься плата;

·          крім орендної плати, відділення НСТДУ зобов’язувалося сплачувати експлуатаційні витрати, комунальні послуги, витрати на утримання інженерних мереж та території на підставі окремих договорів, самостійно укладених ним з відповідними організаціями (пункт 5);

- після набуття релігійною громадою права власності на будівлю колишньої церкви, 04.03.1999 сторонами у даній справі було підписано додаткову угоду (далі -  додаткова угода від 04.03.1999) до Договору від 01.08.1993, якою цей договір було викладено в новій редакції;

- згідно з додатковою угодою від 04.03.1999:

·          за преамбулою угоди, остання є договором майнового найму та укладена відповідно до статей 256 - 272 ЦК УРСР;

·          релігійна громада погодилася з тимчасовим розміщенням відділення НСТДУ у займаній ним на той час частині будівлі церкви (розділ 3);

·          користування цією частиною будівлі має для відділення НСТДУ оплатний характер та передбачає відшкодування релігійній громаді фактичних витрат з експлуатації займаних цим відділенням приміщень, причому розмір виплат не повинен був перевищувати розмір тих, що здійснювалися раніше (розділ 4);

·          відділення НСТДУ зобов’язувалося звільнити Приміщення після надання йому еквівалентного (рівнозначного) та придатного для експлуатації приміщення відповідно до розділу 3 цієї додаткової угоди (розділ 5);

- 02.03.2000 Представництвом і відділенням НСТДУ було укладено договір безстрокового безоплатного користування нежитловим приміщенням № 1 (далі -  Договір № 1), згідно з яким Представництво (орендодавець) передає, а відділення НСТДУ приймає у безстрокове безоплатне користування нежитлове приміщення 1-го, 2-го поверхів загальною площею 609, 3 кв. м за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 60 з метою розміщення офісу;

- крім того, 11.04.2001 Представництвом на підставі договору безстрокового безоплатного користування нежитловими приміщеннями              № 1/2 (далі -  Договір № 1/2) надано у користування відділенню НСТДУ нежилі приміщення підвалу загальною площею 125 кв. м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Пастера, 60;

- приміщення, зазначені в Договорах №№ 1, 1/2, не можуть використовуватись “на даний час під розміщення і виконання статутної діяльності підрозділів і творчих колективів” відділення НСТДУ, оскільки в цих приміщеннях відсутні водо- та електропостачання й не завершені ремонтні роботи та самі приміщення “знаходяться в непридатному для користування на час розгляду справи стані”;

- крім того, ці приміщення знаходяться не у власності територіальної громади м. Одеси, а у власності фізичної особи;

- релігійною громадою не подано суду розрахунку заборгованості відділення НСТДУ з орендної плати та доказів наявності підстав для розірвання договору найму.

З урахуванням установлених попередніми судовими інстанціями обставин справи вони дійшли висновку про те, що додаткова угода від 04.03.1999 є договором майнового найму.

У згаданій постанові Вищого господарського суду України від 20.06.2006 з даної справи зверталася увага, зокрема, на таке.

Відповідно до статті 153 ЦК УРСР (який був чинний на час підписання сторонами додаткової угоди від 04.03.1999):

договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах;

істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

З огляду на викладене та на зміст позовних вимог господарський суд у розгляді даної справи повинен був вичерпно з’ясувати фактичні обставини, пов’язані з наявністю в додатковій угоді від 04.03.1999 істотних умов, необхідних для договору даного виду, з урахуванням, зокрема, й того, що за розділом 6 зазначеної додаткової угоди (як встановлено місцевим господарським судом) усі інші положення охоронно-орендного договору і доповнень до нього втратили силу.

У новому розгляді даної справи попередні судові інстанції відповідних обставин так само не з’ясували. В тому числі ними не перевірено доводів релігійної громади стосовно відсутності в угоді умов про предмет договору (кількість кімнат чи інших приміщень, їх розташування, площу тощо), розміру плати за користування Приміщеннями, порядку розрахунків, механізму й розміру відшкодування витрат на експлуатацію Приміщень, строк дії угоди та ін.

У постанові Вищого господарського суду України також зазначалося про необхідність здійснення господарським судом оцінки та перевірки належними доказами доводів позивача зі справи про те, що:

позивачем не приймалися кошти відділення НСТДУ, перераховані останнім на депозитний рахунок нотаріальної контори як орендна плата за користування приміщенням;

позивач не одержував від відділення НСТДУ кошти за платіжними дорученнями відділення НСТДУ на оплату водо- та електропостачання згідно з додатковою угодою від 04.03.1999, боці кошти одержували інші юридичні особи;

позивач подавав відділенню НСТДУ пропозиції щодо як укладення договору оренди відповідно до законодавства, так і звільнення приміщення, займаного названим відділенням.

У новому розгляді справи таких оцінки та перевірки теж не здійснено.

Висновки попередніх судових інстанцій про те, що, з одного боку, додаткова угода від 04.03.1999 є “реальною”, а з іншого –про те, що “плата за користування спірним об’єктом … не має чітко визначеного розміру” є взаємно суперечливими, оскільки за змістом статті 256 ЦК УРСР плата за тимчасове користування майном виступає як істотна умова договору майнового найму.

Невірним є посилання попередніх судових інстанцій на неможливість “визнання неукладеною будь-якої угоди”. Угода, від правової оцінки якої залежить результат вирішення спору, може бути визнана судом неукладеною, і про це зазначається у мотивувальній частині судового рішення як про обставину справи, встановлену господарським судом (пункт 15 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2006 № 01-8/2351 “Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року”).

Водночас господарські суди без потреби вдалися до дослідження обставин, які, на їх думку, свідчать про відсутність підстав для розірвання додаткової угоди від 04.03.1999, хоча позивач, як вбачається зі змісту його вимог, порушував питання не про розірвання даної угоди, а про зобов’язання відповідача звільнити займані Приміщення у зв’язку із зайняттям ним останніх без належних правових підстав.

До того ж і під час нового розгляду справи господарські суди неправильно застосували до спірних відносин припис абзацу другого частини першої статті 530 ЦК України, про що вже зазначалося (з відповідним мотивуванням) у постанові Вищого господарського суду України від 20.06.2006 № 17-9/326-05-9069.

Не встановивши усього кола обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, та не здійснивши оцінки всіх доказів, поданих позивачем зі справи, місцевий господарський суд припустився неправильного застосування норм процесуального права, а саме:

частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи;

частини першої статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності;

пункту 3 частини першої статті 84 названого Кодексу щодо зазначення в мотивувальній частині судового рішення доводів, за якими господарський суд відхилив докази сторін;

частини першої статті 11112 цього ж Кодексу, в якій ідеться про обов’язковість вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції, для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

У зв’язку з наведеним у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права, в тому числі ЦК України і ЦК УРСР.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи господарському суду першої інстанції слід всебічно і повно з’ясувати та перевірити фактичні обставини справи, зазначені в цій постанові, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, дати доводам сторін належну правову оцінку і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу релігійної громади євангельської реформаторської пресвітеріанської церкви м. Одеси задовольнити.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 10.11.2006 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2007 зі справи № 16-17-9/326-05-9069 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов