ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2007 р.
№ 22/46-15/103/06

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючий суддя
Муравйов О. В.

судді
Фролова Г. М.
Коробенко Г.П.

розглянувши
касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен"

на постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від 30.11.2006 року

по справі
№ 22/46-15/103/06 Господарського суду Запорізької області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен"

до
Відкритого акціонерного товариства "Вільнянський комбінат хлібопродуктів"

про
стягнення 20654,62 грн.

За участю представників сторін:

від позивача:
не з’явився

від відповідача:
Лець Ю.В. –дов. від 02.02.2007 року

Ухвалою від 29.01.2007 року колегії суддів Вищого господарського суду України, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" була прийнята до провадження новоутвореною колегією суддів у наступному тимчасовому складі: головуючий –Муравйов О.В., судді Полянський А.Г., Коробенко Г.П., а розгляд справи був призначений на 27.02.2007 року.

У зв’язку з виходом судді Фролової Г. М. з лікарняного, справа № 22/46-15/103/06 розглядається колегією суддів у постійному складі, утвореному розпорядженням від 25.08.2005 року № 02-20/13 Заступника Голови Вищого господарського суду України, у складі: головуючий –Муравйов О. В., судді Полянський А. Г., Фролова Г. М.

Представники сторін в судове засідання 27.02.2007 року не з’явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені заздалегідь належним чином, у зв’язку з чим, ухвалою Вищого господарського суду України від 27.02.2007 року розгляд справи був відкладений до 27.03.2007 року.

У зв’язку з перебуванням судді Полянського А.Г. у відпустці, розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 26.03.2007 року для розгляду справи № 22/46-15/103/06 в касаційному порядку утворена колегія суддів в наступному складі: головуючий –Муравйов О. В., судді Фролова Г. М., Коробенко Г. П.

Відводів зазначеному складу колегії суддів не заявлено.

27.03.2007 року представник позивача повторно не з’явився в судове засідання, не повідомивши суд про причини такої неявки. Оскільки від сторін додаткові документи не витребовувались, з клопотанням про відкладення розгляду справи сторони не звертались, а також виходячи з меж перегляду справи судом касаційної інстанції, встановлених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути касаційну скаргу за наявними матеріалами без участі представника позивача, належним чином повідомленого про судове засідання.

В судовому засіданні 27.03.2007 року за згодою відповідача оголошено вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Берлен" звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Вільнянський комбінат хлібопродуктів" про стягнення 20654,62 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.07.2006 року (суддя Колодій Н.А.) позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з Відкритого акціонерного товариства "Вільнянський комбінат хлібопродуктів" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" 20654,62 грн. збитків, 206,54 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 30.11.2006 року (головуючий суддя Коробка Н.Д., судді Кричмаржевський В.А., Шевченко Т.М.) апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства "Вільнянський комбінат хлібопродуктів" задоволена: рішення Господарського суду Запорізької області від 21.07.2006 року скасовано, прийнято нове рішення про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Берлен" в задоволенні позовних вимог повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" на користь Відкритого акціонерного товариства "Вільнянський комбінат хлібопродуктів" 104 грн. державного мита за подання апеляційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятою по справі постановою апеляційного господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Берлен" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 30.11.2006 року, а рішення Господарського суду Запорізької області від 21.07.2006 року – залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Вільнянський комбінат хлібопродуктів" проти вимог та доводів Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" заперечує, просить залишити постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 30.11.2006 року без змін, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" –без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу та відзив на неї, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним господарським судом, правовідносини позивача та відповідача у справі врегульовані договором від 29.08.2003 року №52 про надання послуг з відповідального зберігання сільськогосподарської продукції (зернових). Пунктом 1.1. зазначеного договору передбачено приймання, доробка та зберігання зернових у кількості 200 тон. Відповідно до п.1.2. договору продукт передається на зберігання під умовою "на вимогу", але не довше 01.04.2004 року.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 03.12.2004 року по справі №20/52 встановлено, що відповідач прийняв на зберігання від ТОВ "Берлен" зерно (кукурудзу) у кількості 87892 кг. та те, що 09.08.2004 року між сторонами була проведена звірка взаєморозрахунків, в результаті проведення якої складений акт, за яким відповідач підтвердив свій борг перед позивачем.

Згідно ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Вказані факти, про що вірно зазначено апеляційною інстанцією визнані і самим відповідачем.

Прийнявши до уваги результати проведеної звірки з відповідачем, позивач 09.08.2004 року уклав договір купівлі-продажу №92 з ПП "Південна зернова компанія" згідно якого, остання зобов'язалася купити у позивача за даною справою зерно кукурудзи у кількості 87 тон 892 кг. по ціні 685 грн. за одну тону.

Відповідно до п. 3.1. договору зберігання №52 видача, переоформлення та відвантаження зерна зі схову проводиться підприємством за письмовою вимогою та довіреності клієнта, після оплати послуги підприємства.

Вимога позивача від 10.08.2004 року про відпуск зі схову 87,892 тон кукурудзи врожаю 2003 року відповідачем виконана своєчасно не була. Листом від 10.08.2004 року №325 відповідач повідомив ТОВ "Берлен", що відвантажити 87892 кг. кукурудзи врожаю 2003 року не має можливості у зв’язку з її відсутністю, а по факту недостачі, виявленої в результаті інвентаризації, матеріали передано до прокуратури.

Отже, внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за договором схову, позивач був позбавлений можливості виконати прийняті на себе зобов'язання по поставці зазначеної кількості кукурудзи за договором №92, який укладено 09.08.2004 року з третьою особою ПП "Південна зернова компанія".

Апеляційною інстанцією також встановлено, що на підставі ст. 665 ЦК України третя особа відмовилась від договору купівлі-продажу зерна з позивачем.

Зі зберігання зерно було повернуто лише в листопаді 2004 році.

Зерно кукурудзи у кількості 364,982 тон, в тому числі, як зазначає позивач - 87,892 тони врожаю 2003 року було в подальшому продано СФГ "Кривохатько В.В." на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2004 року за ціною 450 грн. за 1 тону.

Різниця між вартістю зерна кукурудзи за контрактом позивача з ПП "Південна зернова компанія" та СФГ "Кривохатько В.В." в сумі 20654грн.62коп., які розцінені позивачем як збитки, стала, як вірно зазначено в постанові апеляційної інстанції, предметом спору по дійсній справі.

Згідно ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом не допускається (ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вірно встановив суд апеляційної інстанції, з матеріалів справи вбачається, що вимога позивача про повернення переданого на зберігання зерна заявлена після строку зберігання, встановленого договором, тобто після 01.04.2004 року. Правовідносини, які випливають при зберіганні товару після закінчення строку регулюються ч. 3 ст. 950 ЦК України, якою передбачено, що зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Місцевий господарський суд, з метою з’ясування обставин виникнення у відповідача нестачі зерна, зробив запит до прокуратури Вільнянського району Запорізької області.

Листом від 20.07.2006 року №19/2555 вих-06 прокурор Вільнянського району повідомив, що звернень ВАТ "Вільнянський комбінат хлібопродуктів" з приводу нестачі зерна кукурудзи, виявленої в результаті інвентаризації в 2004 році ні в Вільнянський РВ УМВС України в Запорізькій області, ні до органів прокуратури Запорізької області не було.

Доказів відсутності вини в порушенні умов договору зберігання, з чим погоджується касаційна інстанція, відповідач ані місцевому господарському суду, ані апеляційній інстанції не надав.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги, щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрати або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в тому числі, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

З метою встановлення дійсного розміру збитків, понесених позивачем, апеляційна інстанція витребувала у позивача докази фактичного отримання коштів від СФГ “Кривохатько В. В.” за договором купівлі-продажу від 10.11.2004 року та докази того, що предметом договору було саме те зерно, яке отримано позивачем від відповідача (ухвали Запорізького апеляційного господарського суду від 05.10.2006 року, 02.11.2006 року та від 16.11.2006 року). Суд касаційної інстанції погоджується з апеляційною інстанцією в тому, що такі докази мають відношення до справи і необхідні для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Однак позивач вимоги суду не виконав, витребувані документи не надав, про існування поважних причин неподачі таких доказів суд не повідомив.

Отже, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що позивачем, в порушення статей 33, 34 ГПК України, не надано ані місцевому суду, ані апеляційній інстанції належних та допустимих доказів в підтвердження факту та розміру понесених збитків.

На підставі викладеного, Вищий господарський суд України вважає, що суд апеляційної інстанції на підставі наявних в справі доказів дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог і прийняв рішення про відмову в позові, а тому підстав для скасування постанови Запорізького апеляційного господарського суду від 30.11.2006 року по справі № 22/46-15/103/06 в даному випадку немає. Отже, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" задоволенню не підлягає.

В касаційній скарзі заявник просить переоцінити докази та встановити інші обставини, ніж ті, що встановлені апеляційним господарським судом, що відхиляється, оскільки не входить до компетенції суду касаційної інстанції згідно з ст. ст. 1115, 1117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Берлен" залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 30.11.2006 року по справі № 22/46-15/103/06 залишити без змін.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
Г. М. Фролова

Г. П. Коробенко