ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"27" березня 2007 р.                                                                              Справа № 310/15-06

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О. розглянувши справу

За позовом           Дочірнього підприємства «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100»Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Київ

до           Приватного підприємства «Автомагістраль», Вишгородський р-н, с. Демидів,

про                визнання угоди недійсною та повернення майна

за участю представників:

від позивача : Гамкрелідзе К.Ю. (дов. № 38 від 16.01.2007 р.);

від відповідача:  Рябчинський О.Ю. (дов. № 11 від 15.01.2007 р.), Бойко С.Є. (дов. № 11 від 15.01.2007 р.), Стьопін О.Ю. (дов. № 289 від 13.10.2006 р.);

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100»Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»(далі - позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до приватного підприємства «Автомагістраль»(далі - відповідач) про визнання недійсною усної угоди про відчуження позивачем державного майна, а саме двох комплектів розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 на суму 75020,05 грн. на користь ПП «Автомагістраль»та зобов`язання відповідача повернути два комплекти розміточних машин «Н-33-1» інвентарні №№ 210, 226.

Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.03.2002 р. позивачем було передано, а відповідачем прийнято два комплекти розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 з порушенням п.п. 5.2., 5.3., 5.4., 5.6., 10 «Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю», затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477 , тому відповідно до положень ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР зазначена угода має бути визнана недійсною з застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР, а саме: кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою.

16.01.2007 р. до господарського суду від відповідача надійшла заява №  14 від 15.01.2007 р. про застосування строку позовної давності, в якій відповідач з посиланням на ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України просить суд застосувати позовну давність у даному спорі та відмовити ДП «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100»ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»у задоволенні позову.

В судовому засіданні 02.02.2007 р. представники відповідача надали суду відзив на позов, в якому заперечували проти позову, посилаючись на те, що по-перше: позивачем пропущено строк позовної давності, а відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності; по-друге: відчуження майна  відбувалося без порушень вимог Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477, оскільки відповідно до п. 2 цього Положення воно визначає порядок відчуження суб'єктами господарювання державного майна, закріпленого за державними підприємствами, їх структурними підрозділами, функції з управління майном яких в установленому порядку передані до державних органів приватизації, державного майна, переданого в оренду у складі цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів, орендодавцем якого є Фонд державного майна України, Фонд майна Автономної Республіки Крим, регіональні відділення Фонду державного майна України (далі - державні органи приватизації), проте функції управління майном ДП «ШРБУ-100»до державних органів приватизації не передавалися, а тому підстав для застосування норм вказаного положення не має.

Представники позивача в судових засіданнях 16.01.2007 р., 02.02.2007 р., 27.02.2007 р., 27.03.2007 р. підтримали позовні вимоги.

Представники відповідача в судових засіданнях 02.02.2007 р., 27.02.2007 р., 13.03.2007 р., 27.03.2007 р. заперечували проти позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 1.1. нової редакції статуту позивача, затвердженого наказом Державної служби автомобільних доріг України 05.12.2006 р. № 594 (державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 14.12.2006 р., номер запису № 4000081), Дочірнє підприємство «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100»Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»створене відповідно до наказу Державної служби автомобільних доріг України від 09.04.2002 р. № 156 на власності відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Дочірнє підприємство є правонаступником зобов`язань та договорів реорганізованого державного підприємства «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100»(п. 1.2.статуту).

30.03.2002 р. Державним підприємством «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100», правонаступником якого є позивач, було передано, а ПП «Автомагістраль»було прийнято два комплекти розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 на суму 75020,05 грн., що підтверджується накладною № 1/03 від 30.03.2002 р. Для отримання зазначеного товару відповідачем було видано довіреність серії ЯДО від 11.03.2002 р. на ім`я Ковальчук О.П. Відповідачем проведено розрахунок з позивачем за придбані два комплекти розміточних машин в повному обсязі, що не заперечується позивачем та підтверджується витягами з бухгалтерської книги реалізації матеріальних послуг за 2002 рік позивача. Як вбачається з довідки № 77 від 23.02.2007 р. ПП «Автомагістраль», у зв`язку з тим, що за вказаний період минули строки зберігання бухгалтерських документів, первинні бухгалтерські документи були заархівовані та знищені.

Відповідно до п. 4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.08.1999 р. № 573/3866, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Фонду державного майна України від 12.07.2000 р. № 1439, від 10.01.2001 р. № 9, від 15.02.2002 р. № 298,   відчуження майна державного підприємства проводиться безпосередньо підприємством після отримання на це дозволу центрального або місцевого органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати функції управління державним майном (надалі - орган управління майном), за погодженням з Фондом державного майна України або його регіональними відділеннями, Фондом майна Автономної Республіки Крим.

Згідно з п. 11 зазначеного Положення в редакції, яка була чинною на час відчуження майна відповідачу, відчуження державного майна шляхом його продажу здійснюється виключно на конкурентних засадах - через біржі, на аукціоні, за конкурсом.

Як вбачається з матеріалів справи, відчуження двох комплектів розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 державним підприємством на користь ПП «Автомагістраль»відбулося без дозволу центрального або місцевого органу виконавчої влади, уповноваженого здійснювати функції управління державним майном, без погодження з Фондом державного майна України або його регіональними відділеннями та не на конкурентних засадах, тобто з порушенням п. п. 4, 11  діючого на той час Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477.

Твердження відповідача про те, що підстав для застосування норм Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477,  не має,  оскільки відповідно до п. 2 цього Положення воно визначає порядок відчуження суб'єктами господарювання державного майна, закріпленого за державними підприємствами, їх структурними підрозділами, функції з управління майном яких в установленому порядку передані до державних органів приватизації, тоді як функції управління майном ДП «ШРБУ-100»до державних органів приватизації не передавалися, є помилковим з огляду на те, що зазначене Положення з редакцією пункту 2, на яку посилається відповідач, було затверджено наказом Фонду державного майна України від 29 березня 2004 р. N 604 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13.04.2004 р. за  № 471/9070, тобто вже після реалізації майна відповідачу.

Згідно з п. 2. Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.08.1999 р. № 573/3866, із змінами і доповненнями, внесеними наказами Фонду державного майна України від 12.07.2000 р. № 1439, від 10.01.2001 р. № 9, від 15.02.2002 р. № 298 (в редакції, що діяла станом на 30.03.2002 р.) чинність цього Положення поширюється на майно, яке віднесене до основних засобів (фондів) та перебуває на балансі державних підприємств на правах повного господарського відання, оперативного управління, державного майна інших суб'єктів підприємницької діяльності та державного майна, наданого в оренду.

Таким чином, реалізація майна відповідачу відбулась з порушенням діючого на той час Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477, в зв`язку з чим позивач просить суд визнати зазначену угоду недійсною на підставі ч. 1 ст. 48 діючого на той час ЦК УРСР з застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи, Державним підприємством «Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100», правонаступником якого є позивач, було передано, а ПП «Автомагістраль»було прийнято два комплекти розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 на суму 75020,05 грн. 30.03.2002 р.

Оскільки строк позовної давності по даному позову не сплинув до набрання чинності Цивільним Кодексом України, то до нього відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень застосовуються правила  Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 р. про позовну давність.

Правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача доведено матеріалами справи.

Статтею 257 Цивільного Кодексу України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 зазначеного Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Строки позовної давності мають загальний характер, оскільки поширюються на всі цивільні правовідносини за винятком особливо обумовлених в законі.

До вимог про визнання угод недійсними позовна давність застосовується, оскільки положеннями ст. 268 ЦК України, у якій зазначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, щодо визнання угод недійсними ніяких виключень не встановлено (вказане відображене у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.05.2004 р. № 3-1378 к 04).

Спірна угода укладена та виконана у 2002 році, отже строк позовної давності для позову про визнання її недійсною, сплинув до звернення позивача з позовом, який було подано до  господарського суду 27.09.2006 року, про що відповідачем у справі зроблено заяву до винесення рішення.

У позовній заяві позивач не просить відновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропущення строку позовної давності.

Посилання представника позивача у cудовому засіданні на те, що позивач не знав, що реалізація майна відповідачу відбулась з порушенням діючого на той час Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 р. № 1477, до проведення Контрольно-ревізійним управлінням в Київській області ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача, яка проводилась з 16.12.2005 р. по 20.02.2006 р., не може бути визнано судом поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права,  отже позивач у справі як підприємство з державною формою власності при здійсненні господарської діяльності повинен був керуватися вимогами зазначеного Положення. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду лише через півроку після того, як Контрольно-ревізійним управлінням в Київській області було складено акт ревізії від 27.02.2006 р. № 08-20/004 за результатами  ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача.

Згідно з ч. 4 ст. 267  ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсною усної угоди про відчуження позивачем державного майна, а саме двох комплектів розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 на суму 75020,05 грн. на користь ПП «Автомагістраль» та зобов`язання відповідача повернути два комплекти розміточних машин «Н-33-1»інвентарні №№ 210, 226 задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями  49,  82-85 Господарського процесуального кодексу  України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя

Рішення підписане 11.04.2007 р.