КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2007                                                                                           № 23/550б

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Розваляєвої  Т.С.

при секретарі:                              Котелянець О.О.

За участю представників:

від ініціюючого кредитора – Піскун І.О. (дов. № 11280910-009 від 30.08.2006 року);

від іншого кредитора – Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності  – Небатов А.Є. (дов. № 5-Д від 04.01.2007 року);

від скаржника – Лимич Л.Г. (дов. № 11-4390 від 30.06.2006 року);

від боржника  -  не з’явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості, м. Київ

на ухвалу Господарського суду м.Києва від 25.09.2006

у справі № 23/550б (Демидова А.М.)

за заявою                               Державної податкової інспекції у Печерському районі м.Києва, м. Київ

до                                                   закритого акціонерного товариства "Модуль-М", м. Київ

про                                                  визнання банкрутом

Суть ухвали і скарги:

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25 вересня 2006 року, яка прийнята у справі № 23550-б (суддя – А.М. Демидова), за заявою Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва (надалі – Ініціюючий кредитор, Інспекція) до закритого акціонерного товариства “Модуль-М” (надалі – Боржник, Товариство) про визнання останнього банкрутом, заява про визнання кредитором на суму 116 грн. 92 коп. з доданими до неї документами повернута Київському міському центру зайнятості (надалі –Центр) без розгляду (т. 1 л.с. 144-145).

Київський міський центр зайнятості, не погоджуючись з прийнятою ухвалою судом першої інстанції, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить  скасувати цю ухвалу та прийняти нове рішення, яким вимоги Центру  до Боржника на суму 116 грн. 92 коп. визнати та включити Кредитора до реєстру вимог кредиторів (т. 2 л.с. 2-7).

Представник Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, у судовому засіданні погоджується з вимогами, що викладені Центром в апеляційній скарзі, а тому просить скасувати ухвалу господарського суду м. Києва  від 25 вересня 2006 року, а апеляційну скаргу – задовольнити (т. 2 л.с. 69-70).

Представник Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва  у судовому засіданні щодо апеляційних вимог Центру покладається на розсуд суду (т. 2 л.с. 69-70).

Враховуючи, що матеріали справи містять належні докази повідомлення всіх інших кредиторів Боржника та Боржника про день і час судового засідання по розгляду апеляційної скарги Центру, що підтверджується ухвалою від 22.12.2006 року та поштовими повідомленнями про вручення  та отримання адресатами вказаної ухвали (т. 2 л.с. 1, 27-30), а направлена на адресу Боржника ухвала про призначення повернулась із позначкою на поштовому конверті “організація не зареєстрована” (т. 2 л.с. 32-33) апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу Центру без участі представників інших кредиторів Боржника та Боржника.

Заслухавши усні пояснення представників Ініціюючого кредитора, скаржника та  іншого присутнього кредитора Боржника в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.08.2003 року було порушено провадження у справі № 23550-б про банкрутство закритого акціонерного товариства “Модуль-М” за заявою Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва в порядку Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (т. 1 л.с. 1-2).

Ухвалою попереднього засідання господарського суду м. Києва від 08.12.2003 року визнані кредитори до Боржника із відповідними сумами вимог та затверджений реєстр вимог кредиторів на суму 508 194 грн. 20 коп. (т. 1 л.с. 91-92).

Постановою господарського суду м. Києва від 23.05.2006 року Товариство визнано банкрутом та відносно нього відкрита ліквідаційна процедура (т. 1 л.с. 135-136).

Київський міський центр зайнятості звернувся до господарського суду м. Києва  із заявою № 11-6190 від 07.09.2006 року, в якій просить визнати його кредитором до Боржника із вимогами на суму 116 грн. 92 коп. та включити Центр до реєстру вимог кредиторів, обґрунтовуючи свої вимоги заборгованістю Товариства  перед Фондом загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття з посиланням на ст.ст. 8, 12, 16, 38 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, ст.ст. 1, 6, 11, 12 Закону України "Про порядок погашення зобов`язань  платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та ст.ст. 1, 2, 4-1 Господарського процесуального кодексу України  (т. 2 л.с. 14-16).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25 вересня 2006 року заява про визнання кредитором на суму 116 грн. 92 коп. з доданими до неї документами повернута Київському міському центру зайнятості без розгляду.

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції посилається на пропуск Центром тридцятиденного строку звернення із вимогами до Боржника, оскільки заявлені вимоги до Боржника є вимогами конкурсного кредитора. При цьому, місцевий суд керувався ст.ст. 1, 14 Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 86 Господарського процесуального кодексу України  (т. 1 л.с. 144-145).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Ініціюючого кредитора, скаржника та іншого присутнього кредитора Боржника у відкритому судовому засіданні апеляційний господарський суд вважає, що ухвала господарського суду м. Києва від 25 вересня 2006 року, яка прийнята у даній справі є законною і обґрунтованою у зв’язку з повним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, відповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За таких умов, оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга  Центру без задоволення.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що Центр в порушення вимог статті 33 ГПК України, не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, як у суді першої інстанції, так і при апеляційному провадженні.

Так, в апеляційній скарзі Центр посилається як на підставу неправомірності прийняття місцевим судом оспорюваної ухвали на те, що вимоги до Боржника підтверджуються належними доказами, а строк виконання всіх грошових зобов’язань Товариства вважається таким, що настав з дня прийняття постанови про визнання Боржника банкрутом, у зв’язку з чим Центр є поточним кредитором. Вказані посилання є неналежними, оскільки викладені із неналежним тлумаченням та застосуванням норм діючого законодавства про банкрутство у зв’язку з наступним.

Статтею 1  Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі – Закон) визначено, що кредитор  - юридична  або   фізична особа, яка  має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових  зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи  державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів). Конкурсні  кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення  провадження  у справі  про  банкрутство  та  вимоги  яких не забезпечені заставою майна боржника. До конкурсних кредиторів  відносяться  також кредитори, вимоги яких до  боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення  провадження у справі про банкрутство.

Згідно цієї ж статті Закону грошове зобов'язання - зобов'язання боржника  заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах,  передбачених цивільним законодавством  України.

Відповідно до п. 1 ст. 14 Закону  конкурсні  кредитори за  вимогами, які  виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського  суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Пунктом 2 цієї ж статті передбачено, що вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

З аналізу положень ст.ст. 1, 14 Закону вбачається, що граничність тридцятиденного строку подання вимог до боржника конкурсними кредиторами та відповідні наслідки недотримання такого строку розповсюджується на вимоги всіх конкурсних кредиторів незалежно від виду та складу відповідних кредиторських вимог за умови, що вимоги не є такими, що забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до заяви Центру № 11-6190 від 07.09.2006 року (т. 2 л.с. 14-16) вимоги останнього складаються із визначеної Боржником в розрахункової відомості про нарахування та перерахування страхових внесків до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 2 квартал 2002 року сум, яку  Центр визначає саме як заборгованість станом на 16.08.2002 року  (т. 2 л.с. 14-16), тобто на дату  до порушення згідно ухвали  місцевого суду від 11.08.2003 року провадження у даній справі (т. 1 л.с. 1-2). Між тим, в тексті апеляційної скарги Центр визначає себе та заявлені вимоги до Товариства, відповідно, як поточного кредитора із поточними вимогами до Боржника.

У зв’язку із викладеним апеляційна інстанція вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Згідно ст. 4 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю. Особа набуває статусу застрахованої особи з дня укладання трудового договору, з цього дня починається сплата страхових внесків. Сплата страхових внесків припиняється з дня розірвання трудового договору. Взяття на облік юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців здійснюється Фондом на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей робочими органами виконавчої дирекції Фонду, а фізичних осіб, які не мають статусу підприємців та використовують найману працю, - у тижневий строк після укладення трудового договору (контракту) з першим із найманих працівників. Роботодавці набувають статусу платника страхових внесків до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття: юридичні особи - з дня взяття їх на облік; фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, - з дня укладення трудового договору (контракту) з найманим працівником; фізичні особи, які не мають статусу підприємців та використовують найману працю, - в день укладення трудового договору (контракту) з першим із найманих працівників. Повідомлення про взяття на облік роботодавця як платника страхових внесків надсилається роботодавцю наступного робочого дня з дня взяття на облік. Зняття з обліку роботодавця як платника страхових внесків здійснюється Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, а фізичних осіб, які не мають статусу підприємців та використовують найману працю, - після розірвання останнього трудового договору з найманим працівником, після проведення передбачених законодавством перевірок роботодавця, звірення розрахунків з ним та проведення остаточного розрахунку. Пунктом 3 ст. 17 вказаного Закону встановлено, що роботодавці та застраховані особи сплачують страхові внески один раз на місяць в день одержання роботодавцями в установах банків коштів на оплату праці. Страхові внески, сплачені в іноземній валюті, підлягають перерахуванню на рахунок Фонду у валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день сплати страхових внесків. У разі нестачі у роботодавців коштів на виплату заробітної плати та сплату страхових внесків у повному обсязі нарахування їх на заробітну плату і перерахування страхових внесків до Фонду провадиться у пропорційних сумах.

Із аналізу викладених норм вбачається, що зобов’язання перераховувати та сплачувати відповідні внески виникають у роботодавців та застрахованих осіб кожний місяць, а безпосередня сплата таких внесків здійснюється в день одержання роботодавцями в установах банків коштів на оплату праці. При цьому, відповідно до вказаних норм обов’язок щодо сплати страхових внесків на випадок безробіття до відповідного фонду з означеною періодичністю виникає з дня укладання трудового договору із застрахованою особою; з  цього дня починається сплата страхових внесків. Таким чином, у роботодавця зобов’язання перераховувати страхові внески виникає з моменту нарахування  заробітної плати застрахованій особі, а безпосередня сплата здійснюється в день одержання роботодавцями в установах банків коштів на оплату праці.

Вищевикладений аналіз норм діючого законодавства у сфері загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, обставин справи та наявних у справі доказів дає підстави зробити висновок про виникнення у Боржника зобов’язань перед Центром щодо  перерахування страхових внесків до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття за 2 квартал 2002 року згідно поданої Товариством розрахункової відомості про нарахування та перерахування сум внесків з  серпня 2002 року  (т. 2 л.с. 9), як зазначено Центром  в заяві  про визнання  кредиторських вимог до Боржника (т. 2 л.с. 14-16), а не як вказує скаржник в апеляційній скарзі - з моменту винесення постанови про визнання Товариства банкрутом та опублікування в офіційних друкованих органах відповідного оголошення (т. 1 л.с. 135-138), тобто заявлені Центром до Товариства  кредиторські вимоги  в сумі 116 грн. 92 коп. є  відповідно до ст. 1 Закону вимогами конкурсного кредитора у даній справі про банкрутство. Отже, враховуючи положення  ст. 1, п. 1 ст. 14 Закону, а також те, що оголошення про порушення справи про банкрутство Товариства відповідно до п. 5 ст. 11 Закону було опубліковано в газеті “Голос України” від 02.10.2003 року (т. 1 л.с. 63-64), Центр мав звернутись із визначеними вимогами до боржника у даній справі протягом тридцятиденного терміну з означеної дати опублікування  оголошення, тоді як відповідно до наявної у справі копії заяви № 11-6190 від 07.09.2006 року про визнання Центру кредитором останній звернувся із відповідними вимогами до Боржника згідно штампу реєстрації вхідної кореспонденції  суду першої інстанції  на вказаній заяві лише 14.09.2006 року (т. 2 л.с. 14), тобто із значним пропуском тридцятиденного строку подання конкурсним кредитором заяви із вимогами до боржника згідно п. 1 ст. 14  Закону.

Таким чином, оскільки Центром пропущений строк пред’явлення вимог  конкурсного кредитора до Товариства на суму 116 грн. 92 коп. та такий строк відповідно до п. 2 ст. 14  Закону є граничним та поновленню не підлягає, то  кредиторські вимоги  Центру  до Боржника на суму 116 грн. 92 коп. не розглядаються  та вважаються погашеними.

На підставі вищевикладеного слід зазначити що висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі є правомірним та таким, що відповідає вимогам, як законодавства у сфері  обов’язкового  соціального страхування на випадок безробіття, так і законодавства про банкрутство.

Таким чином, Центром не доведена неправомірність залишення без розгляду місцевим судом заяви про визнання кредитором до Товариства та прийняття оскаржуваної ухвали.

Враховуючи викладене, керуючись нормами ст.ст. 4, 17 Закону України "Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок  безробіття", ст.ст. 1, 11, 14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та ст.ст. 22, 33, 34, 43, 85, 91, 94, 99, 101 – 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Ухвалу господарського суду м. Києва від 25 вересня 2006 року у справі № 23550-б залишити без змін, а апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості без задоволення.

2. Справу №  23550-б повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Коваленко В.М.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Розваляєва  Т.С.

21.02.07 (відправлено)