Харківський апеляційний господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22»січня 2007 р.                    справа № АС- 03/466-06

Колегія суддів у складі:                        головуючого судді В.В.Афанасьєва,

судді А.І.Бухана,

судді О.В.Шевель

при секретарі Парасочці Н.В.,

за участю представників:

позивача
-
не явився

відповідача
-
Чепурної Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання № 9 Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача           (вхідний № 4714Х/3) на постанову господарського суду Харківської області від                06 листопада 2006 року по  справі № АС-03/466-06

за позовом
Харківського обласного відділення Фонду  соціального захисту інвалідів (місто Харків )

до
Харківського Національного університету внутрішніх справ МВС України             ( Місто Харків )

про
стягнення 24013,26 грн.

встановила:

Постановою господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006року по справі № АС-03/466-06 (суддя Подобайло З.Г.) в позові відмовлено.

Позивач - Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з постановою господарського суду Харківської області не погодилися і у своїй апеляційній скарзі просить її скасувати, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Його представник в судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Відповідач в судовому засіданні подав відзив, в якому проти апеляційної скарги заперечує, просить прийняту по справі постанову залишити без змін, оскільки вважає її законною та обґрунтованою, відповідаючою матеріалам справи та нормам чинного законодавства, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, викладені у апеляційній скарзі доводи, заслухавши пояснення їх уповноважених представників, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи оскаржувану постанову, господарський суд Харківської області виходив з результатів встановлення та дослідження документально підтверджених обставин спору, за якими встановив, що Фонд України соціального захисту інвалідів діє відповідно затверджених на підставі ст. 10 та ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використанню цих коштів затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1767 від 28 грудня 2001 р. та Положення Про Фонд України соціальної захищеності інвалідів затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України  № 92 від 18.07.1991 р.

Відповідно до п.1 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року, № 314 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10.01.2002 року, № 19, (далі —Положення), робоче місце інваліда, це окреме робоче місце, або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації, незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнагляд охорон праці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3). Підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів і включають їх до колективного договору (п.5).

Отже створеним робочим місцем є те, яке введено в дію шляхом працевлаштування інваліда. Закон зобов'язує відповідача, відповідно до 4-х відсоткового нормативу, створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі і інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів, а органи працевлаштування - підібрати робоче місце і працевлаштувати інваліда.

Статтею  19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», встановлено, що для   підприємств   (об'єднань),   установ і організацій  незалежно  від  форми  власності і   господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування  інвалідів  у  розмірі  чотирьох  відсотків   від загальної чисельності   працюючих,   а   якщо  працює  від  8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця.

Згідно зі ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною 1 статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Згідно частини 3 статті 20 Закону сплату штрафних санкцій підприємства (об’єднання), установи і організації провадять за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов’язкових платежів).

Таким чином середньорічна заробітна плата у відповідача у 2005 році становила 7452,36 грн., за нестворені робочі місця він повинен був сплатити до 15 квітня поточного року штрафні санкції в сумі 231023,16 грн.

Згідно звіту відповідача за 2005 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2005 році становила 997 особи, відповідно до ст.19 вищевказаного закону відповідач у 2005 році повинен був створити 40 робочих місць для працевлаштування інвалідів. Фактично, згідно даних середньооблікова чисельність інвалідів –штатних працівників на підприємстві становить 9 інвалідів, отже відповідачем не було працевлаштоване 31 інвалід.

Позивач при встановленні кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів виходив з того, що вона визначається як середня на рік.

Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»встановлює, що у відповідному році повинно бути створена відповідна кількість робочих місць, і не пов'язує відповідальність з терміном роботи інваліда. Суд вважає, що фактично відповідач створив 10 місць на які у 2005 році працевлаштовані інваліди.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно наведеної норми, суми яких просить стягнути позивач є штрафними санкціями. По своїй правовій природі штрафні санкції застосовуються за порушення законодавства діями чи бездіяльністю. Тобто за неналежне виконання обов’язку покладеного законом.

Згідно статті 18 Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування,   громадськими організаціями інвалідів.

Відповідно до Положення «Про робоче місце інваліда і про порядок                    працевлаштування інвалідів»затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів», працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості,  органами  Мінсоцзахисту,  місцевими  Радами  народних депутатів,  громадськими  організаціями  інвалідів  з  урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Обов’язок інформування компетентних органів про можливість в працевлаштуванні інвалідів випливає з Закону України «Про основи соціального захисту інвалідів в Україні», стаття 20 Закону України «Про зайнятість», Постанови Кабінету Міністрів України № 1767 від 28 грудня 2001 року, пункт 2.1  Інструкції  щодо заповнення державної статистичної звітності за формами N 3-ПН «Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках»та N 4-ПН «Звіт про вивільнення  працівників», затвердженої Наказом Державного комітету статистики України  від 06 липня 1998 року №244.

Доказів звернення або не звернення відповідача до компетентних органів суду не надано, тобто відповідач не виконав встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Згідно статті 20 Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичні    особи,    які    використовують   найману   працю,   де середньооблікова   чисельність   працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  передбаченим  статтею  19  цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів    адміністративно-господарські   санкції,   сума   яких визначається  в  розмірі  середньої  річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  установі,  організації,  у тому числі підприємстві,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичної  особи,  яка  використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій   громадських   організацій  інвалідів, фізичних   осіб,   на  яких  працює  від  8  до  15  осіб,  розмір адміністративно-господарських  санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в   розмірі   половини   середньої   річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  в установі, організації, у тому числі підприємстві,  організації  громадських  організацій  інвалідів, у фізичної  особи,  яка  використовує  найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю  утримуються  за  рахунок  коштів державного або місцевих бюджетів.

Судом також встановлено, що відповідно до Указу Президента України від 02 березня 2001 року № 125/2001 «Про надання статусу національного Університету внутрішніх справ»йому надано статус національного, Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2005 року № 880 «Про реорганізацію вищих навчальних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ»університет реорганізований у Харківський національний університет внутрішніх справ, відповідно до Указу Президента України «Про збереження статусу національних за деякими вищими навчальними закладами»від 15 вересня 2005 року № 1278/2005 університету збережено статус національного, Харківський національний університет внутрішніх справ є державним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації, підпорядкованим Міністерству внутрішніх справ України, повністю фінансується з Державного бюджету України, на його ім'я відкриті реєстраційні рахунки.

Дію статті 20  зупинено  на  2006  рік  в частині сплати бюджетними установами штрафних санкцій згідно із Законом N 3235-IV ( 3235-15 ) від 20 грудня 2005р.

Суд зазначає ,що відповідач не виконав встановлений законом норматив.

Відповідно до статті 20 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»особи самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в  якому  відбулося порушення  нормативу,  встановленого частиною першою статті 19 цього  Закону, повинні розраховувати та сплачувати штрафні санкції, але враховуючи те, що положення статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю  утримуються  за  рахунок  коштів державного або місцевих бюджетів та  дія ст. 20  цього Закону в частині сплати бюджетними установами штрафних санкцій зупинена,  вимоги  про стягнення з відповідача у 2006 році  штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2005р. є неправомірними та задоволенню не підлягають. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій  тягне  за  собою  нарахування  пені. Пеня обчислюється виходячи  з  120  відсотків  річних облікової ставки Національного банку України,  що діяла на момент сплати,  нарахованої  на  повну суму недоїмки за весь її строк.

Отже вимоги про стягнення пені у сумі 11990,10 грн. нарахованої у відповідності до положень статті 20 Закону також є неправомірними у зв’язку з вищевикладеним.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції визнав позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Викладені вище висновки господарського суду на думку колегії суддів в основному відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, через що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятої по справі постанови, оскільки відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як свідчать матеріали справи, господарський суд Харківської області забезпечив додержання вимог статті 43 Господарського процесуального Кодексу України, всебічно, повно та об'єктивно дослідив фактичні обставини справи та оцінив наявні у ній докази в їх сукупності, керуючись при цьому чинним законодавством України.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позову надав усі необхідні письмові документи та з посиланням на норми чинного законодавства їх обґрунтував, а господарський суд Харківської області належним чином дослідив матеріали справи у їх сукупності та дав висловлену у постанові правову оцінку.

Колегія суддів не находить підстав визнати, що наведені позивачем у обґрунтування своєї апеляційної скарги доводи підтверджені матеріалами справи та відповідають нормам чинного законодавства України. При цьому колегія суддів вважає, що твердження позивача засновані на власному довільному тлумаченні положень лише Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»без врахування особливостей його застосування в окремих галузях економіки та виробництва.

Системний аналіз наведених вище положень законодавства про соціальний захист інвалідів свідчить про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати, працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Крім того, слід зазначити, що неповідомлення органів працевлаштування інвалідів про кількість робочих місць не дає правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій. В свою чергу на підприємство покладається обов'язок щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; ( Абзац третій пункту 14 в редакції Постанови КМ N 19 ( 19-2002-п ) від 10.01.2002 ).

Отже, на думку колегії суддів, чинне законодавство не зобов'язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів та з'ясовувати які саме інваліди потребують роботи, якої відповідної нозології. За таких обставин, покладати на підприємство відповідальність у вигляді штрафних санкцій за неналежне виконання своїх обов'язків спеціально уповноваженими органами є неправомірним і суперечить як загальним принципам права, так і ст. 19 Конституції України.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що Державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів на підприємство відповідача інваліди для працевлаштування не направлялися, так само як і інваліди безпосередньо не зверталися для працевлаштування до відповідача. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідач здійснював заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, повідомляв центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що органи, зазначені в ст.18 Закону не займалися скоординованим аналізом наявних інвалідів, яким необхідні робочі місця з урахуванням відповідної нозології та висновків МСЕК, у зв'язку з чим, покладати відповідальність на відповідача за відсутність створеного та належно атестованого робочого місця для працевлаштування інвалідів на думку колегії суддів   неможливо,   так   як   вина підприємства позивачем не доведена.

На думку колегії суддів, позивач не довів і не надав відповідних доказів на підтвердження наявності обов'язку відповідача по сплаті штрафних санкцій,

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України статтями 195-197,205 та прикінцевими і перехідними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України

ухвалила:

Постанову господарського суду Харківської області від 06 листопада 2006 року по справі № АС-03/466-06 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Головуючий       суддя                                                        Афанасьєв В.В.

суддя                                                          Бухан А.І.

суддя                                                          Шевель О.В.