СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01.06.07                                                                                 Справа № 9/269ад

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Державної податкової інспекції у м. Красний Луч Луганської області

до  Державного підприємства «Донбасантрацит», м. Красний Луч

про арешт активів у вигляді зупинення операцій на рахунку

в присутності представників:

від позивача – Мєлков О.С., стар.держ.под.інсп., дов. № 11112/10-25 від 14.12.06,

від відповідача – Ошиєвська Н.Л., провід.юрисконсульт, дов. № 1-1/43 від 12.01.07р.

Суть спору: позивачем заявлена вимога про застосування до державного підприємства “Донбасантрацит” арешту коштів на рахунках №№ 636, 636, 636, 636, 828, 828, 828 терміном на 96годин.

Відповідач, ДП «Донбасантрацит»,  у письмових запереченнях від 21.05.07р. № 1-7/973 не погодився з позовною вимогою, вважаючи її безпідставною та посилаючись на пп. 8.6.1 ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.2000р. № 2181-ІІІ (далі –Закон 2181) пояснює, що ним була реалізована готова продукція.

В обгрунтування позову позивач зазначив наступне.

Розглянувши подання ГВПМ ДПІ у м. Красний Луч про застосування адміністративного арешту активів відповідача від 23.04.07р. № 2441/7/26-1216 та додані до нього матеріали, позивач встановив, що посадові особи підприємства порушили правила відчуження активів, що знаходяться в податковій заставі, визначені у п. 8.6 ст. 8 Закону 2181.

Таким чином, на думку позивача, є обставини, передбачені пп. 9.1.2 «а»ст. 9 Закону 2181, згідно з яким арешт активів може бути застосовано, якщо з’ясовується, що платник податків порушує правила відчуження активів.

Оцінивши доводи позивача та відповідача і надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до пп. 9.1.1 п. 9.1 ст. 9 Закону 2181 адміністративний арешт активів платника податків є виключним способом забезпечення можливості погашення його податкового боргу.

Підпунктом  “е”9.1.2.  цієї  статті  передбачено,  що  арешт активів може бути застосовано, якщо з'ясовується  одна з   певних  обставин,   в  тому  числі:

а) платник  податків  порушує  правила  відчуження   активів, визначені пунктом 8.6 статті 8 цього Закону.

Згідно   підпункту   9.3.9. пункту  9.3.  статті  9  Закону  2181 (в редакції  із змінами, внесеними згідно із Законом N 3541-IV від 15.03.2006р.)    арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється за  заявою  податкового органу виключно на підставі рішення суду в порядку,  передбаченому  законодавством.

Такий  вид  адміністративного  арешту  як  зупинення операцій на рахунках в установах банків не  передбачено чинним законодавством.  Стаття  243 Господарського кодексу України,  яка передбачала зупинення  операцій на рахунку  як  вид  адміністративно-господарських санкцій,  також  виключена  Законом України   N 3541-IV від 15.03.2006.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суди при здійсненні правосуддя повинні забезпечувати на засадах верховенства права захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Щодо прав і законних інтересів позивача.

Відповідно до пп. 8.6.1 «а»п. 8.6 ст. 8 Закону 2181 платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі, має право здійснювати вільне розпорядження ними, за виключенням операцій, які потребують письмовому узгодженню з податковим органом, у т.ч. продажу готової продукції, товарів та товарних запасів за кошти за цінами, що не є меншими за звичайні.

Під податковою заставою розуміється спосіб забезпечення податкового зобов’язання платника податків, яке не погашено у відповідний строк. В силу податкової застави орган стягнення має право у разі невиконання забезпеченого податковою заставою податкового зобов’язання погасити його за рахунок вартості заставного майна переважно перед іншими кредиторами.

Рішенням Конституційного Суду України від 24.03.05р. № 2-рп/2005 положення пп. 8.2.2 Закону 2181 визнані неконституційними в частині розповсюдження права податкової застави на будь-які види активів платника податків без врахування суми його податкового боргу. Тому з 24 березня 2005 року пп. 8.2.2 вже не діє, а до активів податкового боржника повинен застосовуватися індивідуальний підхід, який враховує суму податкового боргу.

Таким чином узгодження операцій з податковим органом стосується не всіх активів, а лише тих, які з урахуванням суми податкового боргу перебувають у податковій заставі.

Податкова застава у сумі податкового боргу відповідача не була зареєстрована, тому твердження податкового органу про те, що вугільна продукція на момент прийняття спірного рішення знаходилась у податковій заставі відповідачем  документально не підтверджено.

Крім того, готова продукція, описана податківцями актом № 9034/24 04.10.06р. є основною виробничою потужністю та використовується на потреби енергогенеруючих компаній, реалізація цієї вугільної продукції проводиться на підставі завдань, доведених власником, Міністерством вугільної промисловості через ДП «Вугілля України»та навиконання доручення Президента України про накопичення на складах енергогенеруючих компаній запасу енергетичного вугілля.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 94 КАС України з Державного бюджету України стягуються судові витрати на користь позивача.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.  У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 04.06.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов