КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2007                                                                                           № 2/434

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:                                          Малетича  М.М.

Студенця  В.І.

при секретарі: :

За участю представників:

від відповідача - Задвернюк М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центробуд-трейд"

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.12.2006

у справі № 2/434 (Домнічева І.О.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Київвисотбуд"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Центробуд-трейд"

третя особа           Акціонерний комерційний банк "Київ"

про                                                  визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Київвисотбуд» звернулось в Господарський суд м. Києва з позовомпро визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р.  на будівництво житлового будинку по вул. Старонаводницькій, 2-20 у м. Києві, укладений між ТОВ «Київвисотбуд» та ТОВ «Центробуд-трейд».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.12.2006 р. у позові відмовлено з огляду на те, що судом встановлено факт неукладення оспорюваної угоди.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач та третя особа звернулись  до Київського апеляційного господарського суду  з апеляційними скаргами,  в яких просять  змінити мотивувальну частину  рішення щодо визнання договору  інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р.  неукладеним.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що висновок  місцевого господарського суду щодо недосягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору не відповідає дійсним обставинам справи. За твердженням відповідача та третьої особи факт укладення між сторонами інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р.  підтверджений належними засобами доказування. Також апелянти стверджують про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Київвисотбуд» про визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р., оскільки даний договір укладений у відповідності до вимог чинного законодавства.

Позивач   у судове засідання не з’явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не подавав. Також позивачем не подано до суду відзиву на апеляційні скарги. Враховуючи положення ч. 2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України, колегія вважає за можливе здійсним перегляд рішення за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила  наступне.

17.08.2005 р. між ТОВ «Київвисотбуд» та ТОВ «Центробуд-трейд» був підписаний інвестиційний договір № 7 від 17.08.2005 р.  на будівництво житлового будинку по вул. Старонаводницькій, 2-20.

Згідно із п. 1.1 даного договору, у відповідності з Правилами забудови м. Києва позивач як замовник здійснює згідно затвердженої у встановленому порядку проектно-коштористної документації будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями загальноміського користування та підземною автостоянкою за адресою: м. Київ,  вул. Старонаводницька, 2-20 та здає об’єкт державній комісії.

У п. 1.2 договору сторони визначили, що об’єктом інвестування по цьому договору є будівництво квартир загальною площею 1638,00 кв. м.

Договірну ціну інвестування сторони визначили у розмірі 4832100,00 грн. (п. 2.1 договору).

Судом встановлено, що на виконання умов договору ТОВ «Центробуд-трейд» перерахуванв на рахунок ТОВ «Київвисотбуд» грошові кошти у розмірі 4832100,00 грн., призначенням платежу є інвестування будівництва житла по вул.  Старонаводницькій, 2-20 згідно договору № 7 від 17.08.2005 р.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання вищезазначеного договору недійсним ТОВ «Київвисотбуд» посилається на те, що умови даного договору суперечать Закону України № 978-ІУ від 19.06.2003 “Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю” та Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Судова колегія вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р.  не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України № 978-ІУ від 19.06.2003 “Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю” цей Закон встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, отже, зазначений закон не розповсюджується на правовідносини між позивачем та відповідачем за договором № 7, які регулюються Законом України “Про інвестиційну діяльність”.

По-друге, як вбачається з умов договору № 7, момент укладення договору та момент укладення додаткової угоди не співпадають, що випливає з п. п. 1.5, 1.7 договору. Момент укладення додаткової угоди пов'язаний з моментом передачі вже збудованих квартир, визначених додатковою угодою, у власність інвестора, а передача таких квартир у власність можлива тільки після введення будинку в експлуатацію.

По-третє, з матеріалів справи вбачається, що сторонами досягнуто згоди щодо об’єкту інвестування, оскільки спорудження будинку здійснювалось позивачем як замовником будівництва на підставі проектно-кошторисної документації, в якій визначено технічні дані будинку, технічна характеристика квартир, інженерне обладнання, опорядження квартир, плани поверхів та плани квартир. Зазначені документи відповідають за змістом Додаткам №№1-7. Таким чином суд дійшов до висновку про те, що позивач як замовник будівництва і власник проектної документації чітко розумів, який об’єкт він має побудувати і які саме квартири площею 1638 кв. м. він має передати відповідачу як інвестору. В свою чергу відповідач погодився на ці умови, про що свідчить зокрема перерахування коштів у розмірі 4832100,00 грн. на інвестування будівництва зазначених квартир. Зазначені грошові кошти були прийняті позивачем. Доказів повернення коштів відповідачу матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на те, що інвестиційний договір № 7 від 17.08.2005 р. суперечить частині 3 статті 4 Закону України “Про інвестиційну діяльність”, згідно якої об’єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об’єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління; інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості, також не прийнято судом до уваги, оскільки статтю 4 даного Закону доповнено частиною третьою згідно із Законом України від 15.12.2005р. N3201-IV.

Внесення доповнень в статтю 4 Закону України “Про інвестиційну діяльність”підтверджує те, що до 15.12.2005р. інвестиційні договори, об'єктами інвестування яких було житлове будівництво, мали місце як відокремлений вид інвестування незалежно від фондів фінансування будівництва, інститутів спільного інвестування, безпроцентних облігацій та інших видів інвестування. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі.  Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Крім того, статтею 18 Закону  України “Про інвестиційну діяльність”передбачено, що умови договорів, укладених між суб'єктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих договорів і у випадках, коли після їх укладення встановлено умови, що погіршують становище суб'єктів або обмежують їх права.

За таких обставин суд вважає, що умови інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р.  на будівництво житлового будинку по вул. Старонаводницькій, 2-20 у м. Києві, укладеного між ТОВ «Київвисотбуд» та ТОВ «Центробуд-трейд», відповідають закону, а тому правові підстави для визнання даного договору недійсним відстуні.

Відмовляючи у позові ТОВ «Київвисотбуд» про визнання недійсним інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р., місцевий господарський суд послався на те, що даний договір є неукладений, а неукладений договрі не може бути визнаний недійсним.

Проте, з такою позицією Господарського суду м. Києва судова колегія не погоджується з огляду на наступне.

На правовідносини сторін з приводу інвестиційного договору № 7 від 17.08.2005 р.  поширюється дія ст.ст.4, 7, 9 Закону України “Про інвестиційну діяльність” в редакції від 25.03.2005р. (чинній на момент укладення договору від 25.08.2005) та ст.ст.525, 526, 629 ЦК України, чим спростовуються посилання місцевого господарського суду на ст.2 Закону України “Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю” та ч.2 ст.331 ЦК України, якими не регулюються спірні відносини.

Адже, ст.331 ЦК України регламентує порядок переходу права власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки тощо) після завершення їх будівництва та введення у встановленому порядку в експлуатацію, а не передачу майнових прав на квартири, які ще не збудовані.

Окрім того, п.1.7 інвестиційного договору від 17.08.2005 № 7 свідчить про дотримання сторонами вимог ч.2 ст.331 ЦК України при його укладенні, так як передбачає обов’язок замовника (відповідача) передати інвестору у власність житло, визначене договором, протягом 10 днів після закінчення будівництва об’єкта і здачі його в експлуатацію. Вміщений же у постанові висновок суду про передачу житла у власність замовника не відповідає фактичним обставинам справи.

Колегія визнає помилковим застосування місцевим судом положень абзацу 7 ч.1 ст.2 Закону України “Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю” в редакції від 19.06.2003р. (далі - Закон №978) в обгрунтування висновку про відсутність визначення в інвестиційному договорі такої істотної умови, як предмет договору (об’єкт інвестування), оскільки об’єктом інвестування в розумінні цього закону є квартира в об’єкті будівництва, яка стає окремим майном після завершення будівництва. Тобто об’єкт інвестування є складовою частиною об’єкта будівництва, яким, в свою чергу, згідно з абзацем 5 ч.1 ст.2 Закону №978 є нерухомість, будівництво якої організує забудовник та   фінансування будівництва якої здійснює управитель за рахунок отриманих в управління коштів .

Проте, в даному випадку управитель в розумінні абзацу 3 ч.1 ст.2 Закону №978 не є учасником спірних інвестиційних правовідносин, які виникли безпосередньо між інвестором (позивачем) та забудовником (відповідачем). Окрім того, договір управління майном та угода управителя із забудовником, як це передбачає вищезгаданий закон, за участю сторін даного спору не укладалися.

Більш того, висновки Господарського суду м. Києва про невизначеність сторонами предмета інвестиційного договору від 17.08.2005 грунтуються на помилковому ототожненні вже побудованих квартир та майнових прав інвестора на квартири, які ще не побудовані, а тільки споруджуються.

Виходячи з норм чинного законодавства, зокрема, ст.ст.177, 190 ЦК України, частин 3, 5 ст.7 Закону України “Про інвестиційну діяльність”, ст.16 Закону України “Про іпотеку”, ст.ст.4, 48 Закону України “Про заставу” та положень Закону України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” №2658-ІІІ, майнові права визнані самостійним об’єктом цивільних прав.

Що стосується посилань Господарського суду м. Києва на відсутність складання сторонами додатків №№ 1-7, які б конкретизували предмет договору, а саме  технічні характеристики об’єкта інвестування, то їх відсутність жодним чином не спростовує досягнення сторонами згоди щодо предмета договору (об’єкта інвестиційної діяльності) за умов встановленого судом першої інстанції факту існування затвердженої відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України “Про планування і забудову територій” проектно-кошторисної документації, якою керувався позивач при здійсненні будівництва житлового будинку та яка відповідає за змістом додаткам №№1-7 і надавалася відповідачу  (інвестору).

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вміщені в оскаржуваному рішення висновки місцевого господарського суду про те, що інвестиційний договір № 7 належним чином не був укладений (абзац 7 стор. 5 рішення) суперечать зовсім протилежним висновкам цього ж суду про укладення між сторонами вказаного договору (абзаци 5 стор. 2 рішення).

Відповідно до ст.9 Закону України  “Про інвестиційну діяльність” основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб’єктами інвестиційної діяльності, є договір. Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов’язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, є   виключною компетенцією суб’єктів інвестиційної діяльності.

Зважаючи на вищенаведене,  судова колегія дійшла висновку про те, що інвестиційний договір № 7 від 17.08.2005 р.  є укладеним та обов’язковим до виконання сторонами.   При цьому також встановлено, що сторонами вчинено юридично значимі дії, спрямовані на часткове виконання інвестиційного договору. Зокрема, відповідач здійснив інвестування коштів на  суму 4832100,00 грн., а позивач прийняв ці кошти для фінансування будівельних робіт. Наведене свідчить про схвалення сторонами інвестиційного договору та додатково підтверджує відсутність спору між сторонами в частині визначення істотних  умов цього договору.

Отже висновок Господарського суду м. Києва про те, що інвестиційний договір № 7 від 17.08.2005 р.   не було укладено, є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи.

Разом із цим, враховуючи що резолютивна частина рішення про відмову у позові є вірною, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 27.12.2006 року у справі № 2/434 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                      Андрієнко  В.В.

Судді                                                                                          Малетич  М.М.

Студенець  В.І.

26.03.07 (відправлено)