ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
У Х ВА Л А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"13" лютого 2007 р.
Справа № 15/558/05

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді             Петрова М.С.

суддів:                              Разюк Г.П.

Колоколова С.І.,

при секретарі                   Бухтіяровій О.Г.

за участю представників сторін:

від позивача –  Машкаренко С.Б., довіреність  № 9 від 31.12.05

від відповідача – Мезінов О.Г., довіреність  № 4127/9/10-007 від 28.12.06

Албова В.Г., довіреність  № 466/9/10-007від  05.02.07

Лопатишкіна С.Ю., довіреність №4108/9/10-007від 28.12.06

від прокурора –не з’явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва

на постанову господарського суду Миколаївської області від 06 листопада 2006 року

у справі   № 15/558/05

за позовом Відкритого акціонерного товариства „Конвеєрмаш”

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва

за участю прокурора Миколаївської області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И Л А:

26 грудня 2005 року  ВАТ «Конвеєрмаш»звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою  до Ленінської МДПІ у м. Миколаєві про визнання частково недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.05.2005 р. №/0/1676, №/0/1677 та від 21.12.2005 р. № /0/5267.

06 листопада 2006 року ВАТ «Конвеєрмаш»змінило свої позовні вимоги і просило господарський суд задовольнити позов, визнавши  частково протиправними та скасувавши податкові повідомлення-рішення Ленінської МДПІ у м. Миколаєві від 05.05.2005 року №/0/1676 в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі основного платежу –1 412 300 грн. та штрафних (фінансових) санкцій –1 265 167,5 грн.; від 05.05.2005 р. № /0/1677 в частині визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі основного платежу –983 690 грн. та штрафних (фінансових) санкцій –491 845,5 грн.; від 21.12.2005 року №/0/5267 про збільшення податкових зобов’язань (штрафні санкції) по податку на прибуток на суму 154180 грн.

06.11.2006 року господарським судом Миколаївської області задоволено клопотання представника податкової інспекції про заміну відповідача на ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, яка є правонаступником реорганізованої Ленінської МДПІ у м. Миколаєві.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 06.11.2006 р. у справі №15/558/05 (суддя Середа О.Ф.) задоволено позов Відкритого акціонерного товариства «Конвеєрмаш»до відповідача Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Ленінської МДПІ у м. Миколаєві:

від 05.05.2005 року № /0/1676 в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі основного платежу –1 412 300 грн. та штрафних (фінансових) санкцій –1 265 167,5 грн.;

від 05.05.2005 р. та № /0/1677 в частині визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі основного платежу –983 690 грн. та штрафних (фінансових) санкцій –491 845,5 грн.

від 21.12.2005 року №/0/5267 про збільшення податкових зобов’язань (штрафні санкції) по податку на прибуток на суму 154180 грн.

Постанова господарського суду Миколаївської області від 06.11.2006 року про задоволення позовних вимог мотивована наступним:

- позивач здійснив придбання власних векселів за договірною вартістю, яка включала їх номінальну вартість і суму нарахованих процентів. На думку суду, позивач правомірно вважає, що поніс витрати на компенсацію як номінальної вартості векселів, так і суми нарахованих процентів. Таким чином, проценти, нараховані на номінальну вартість векселів підлягають відображенню у складі валових витрат позивача у відповідності з підпунктом 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 та підпункту 7.9.3 пункту 7.9 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

- погашення позивачем векселів власної емісії, що відбулося за результатами укладання і виконання договорів доручення та обміну цінних паперів, не суперечить приписам статті 6 Закону України «Про обіг векселів в Україні»;

- сума процентів за простими векселями, емітованими позивачем, була правомірно включена ним до складу валових витрат і, відповідно, сума податку на додану вартість (ПДВ), нарахована на такі проценти, була правомірно віднесена позивачем до складу податкового кредиту згідно приписів підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

- у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача фінансових санкцій, оскільки штрафні (фінансові) санкції застосовуються лише за порушення податкового законодавства.

Не погоджуючись з такими висновками суду, ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва звернулась з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати постанову господарського суду Миколаївської області від 06.11.2006 р., в позові ВАТ «Конвеєрмаш»відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що постанова винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, скаржник зауважує, що позивач неправомірно відніс до складу валових витрат на підставі пп.7.9.3 п.7.9 ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»суми процентів, нарахованих на прості процентні векселі власної емісії –без наявності будь-якого підтвердження пред’явлення до платежу простих процентних векселів, емітованих ВАТ «Конвеєрмаш». А первинні документи, що підтверджують обмін векселів, факт їх пред’явлення до платежу, надані в ході перевірки, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені господарські події мають різну правову природу і в розумінні ст.715 ЦК України, п.1.6 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» є бартерними операціями. Скаржник вважає, що прості процентні векселі, емітовані позивачем на користь інших підприємств, останніми до платежу не пред’являлись і відповідно позивачем в безготівковій формі не оплачувались, як того вимагає ст.6 Закону України «Про обіг векселів в Україні». А  факт емісії позивачем нових простих векселів для припинення частини грошових зобов’язань за процентними векселями, а також подальше погашення позивачем непроцентних векселів шляхом безготівкових розрахунків, не надає останньому права на включення до валових витрат зазначених сум у відповідних періодах, оскільки в результаті емісії непроцентних векселів зобов’язання сплатити частину суми нарахованих по процентним векселям відсотків змінилось на інше безумовне грошове зобов’язання позивача сплатити після настання строку визначену суму грошей власникам непроцентних векселів.

Стосовно податку на додану вартість скаржник зауважує з посиланням на п.4.8 ст.4, пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», що враховуючи те, що відсотки за процентними векселями у даному випадку не повинні були бути віднесені до складу валових витрат позивача, то суми ПДВ, нараховані на зазначені відсотки, не могли бути віднесені позивачем до складу податкового кредиту з податку на додану вартість.

Крім того, скаржник вважає, що ним правомірно були застосовані штрафні (фінансові) санкції на підставі пп.17.1.3, пп.17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»в загальному розмірі 774824 грн. Скаржник також зазначає, що висновок судово-економічної експертизи по даній справі не може прийматись до уваги, оскільки зроблений з порушенням норм матеріального права з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким вважає висновки суду зробленими у відповідності з діючим законодавством, його представник у судовому засіданні просив суд залишити оскаржену постанову без змін, вважаючи її обґрунтованою, а відповідно, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, та перевіривши правильність юридичної оцінки судом 1 інстанції встановлених фактичних обставин справи і застосування норм матеріального та процесуального права,  судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як зазначено в акті перевірки № 315/23-01-120-00211381/54 від 29.04.2005 року, підприємство в періоді, що перевірявся, допустилось наступних порушень:

-          ВАТ «Конвеєрмаш»в порушення підпункту 7.9.3 пункту 7.9 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» невірно визначило доходи та витрати звітних періодів, що призвело до заниження прибутку від операцій з цінними паперами: ВАТ «Конвеєрмаш»включило до складу валових витрат суми нарахованих процентів по простим процентним векселям власної емісії, погашення яких відбувалось шляхом обміну векселів третіх осіб на прості процентні векселі власної емісії.

-          ВАТ «Конвеєрмаш»в порушення пункту 4.8 статті 4, підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»віднесло до складу податкового кредиту суму ПДВ, розраховану в розмірі 20% від суми нарахованих процентів по простим процентним векселям власної емісії, в зв’язку з чим занижено податок на додану вартість на суму 983 690 грн. (в тому числі, за 2003 рік –655611 грн., за 2004 рік –328079 грн.).

За результатами перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:  від 05.05.2005 року № /0/1676 про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі основного платежу –1 415 200 грн. та штрафних (фінансових) санкцій –1 266 620 грн.; від 05.05.2005 р. № /0/1677 про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі основного платежу –988 047 грн. та штрафних (фінансових) санкцій –494 024 грн.; від 21.12.2005 року №/0/5267 про збільшення податкових зобов’язань (штрафні санкції) по податку на прибуток на суму 154180 грн.

Судовою колегією встановлено, що Позивач в період 2003 –2004 роки на підставі договорів купівлі-продажу придбало у: ПП «Карсак», ТОВ «Ком-плюс», ТОВ КК «Алкіра», ТОВ КФ «Фінком», ТОВ ВКФ «Дело всех», ТОВ «Екостар» товар на загальну суму  4311791,09 грн. (в тому числі ПДВ 718631,85 грн.). Умовами договорів передбачено оплату за отриманий товар простими процентними векселями. В рахунок оплати за отриманий товар ВАТ «Конвеєрмаш»передало продавцям товарів по актам приймання-передачі прості процентні векселі власної емісії з строком оплати «за пред’явленням».

Згідно до договорів обміну цінних паперів та актів прийому-передачі цінних паперів до цих договорів ВАТ «Конвеєрмаш»погасило прості процентні векселі власної емісії  та нараховані на них проценти шляхом обміну на векселя третіх осіб.

Таким чином, позивач повністю погасив як номінал векселів власної емісії,  так і проценти, нараховані на номінали цих векселів, і правомірно на підставі пп.7.9.3 п.7.9 ст.7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” відніс до складу валових витрат суми погашених процентів, нарахованих на вексель власної емісії, по даті їх погашення (який співпадає з моментом пред’явлення векселя до платежу). Правильність відображення позивачем операцій з цінними паперами підтверджено також й висновком № 970-972 судово-економічної експертизи від 28.07.2006 р.

Відповідно до підпункту 7.9.3 пункту 7.9  статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»:

«За процентними цінними паперами, емітованими платником податку, суми процентів включаються до складу його валових витрат у податковий період, протягом якого була здійснена або мала бути здійснена виплата таких процентів».

Виходячи з змісту положень ст.77, 33, 34 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі простий процентний вексель строком «за пред'явленням»підлягає оплаті при його пред'явленні.

Судова колегія не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що процентні векселі, емітовані позивачем на користь інших підприємств, останніми до платежу не пред’являлись і, відповідно, Позивачем не оплачувались, з огляду на наступне.

Законодавство України, що регулює вексельний обіг, не передбачає вимоги документального оформлення факту пред’явлення векселя до сплати, тому твердження відповідача, що позивач  повинен доказувати факт пред’явлення векселя до сплати в документальній формі, є необґрунтованим. При цьому в матеріалах справи присутні акти пред’явлення векселів до платежу, які співпадають з податковими періодами, в яких був здійснений обмін таких векселів на векселі третіх осіб. Тобто факт пред’явлення до платежу векселів, емітованих позивачем, є доведеним.  А факт здійснення обміну таких векселів на векселі третьої особи є додатковим доказом пред’явлення позивачу векселів, емітованих ним, до платежу.

Судова колегія не погоджується також з доводом відповідача, що ВАТ «Конвеєрмаш»не здійснювало платіж за векселями (погашення векселів) власної емісії, тобто оплату його номіналу та  нарахованих процентів, з огляду на наступне.

Як вбачається зі статті 1 Уніфікованого закону про переказні векселі і прості векселі, виконання зобов'язань за векселями здійснюється шляхом платежу.

Згідно зі статтею 6 Закону України „Про обіг векселів в Україні" від 05.04.2001р. № 2374, платіж за векселем на території України здійснюється тільки у безготівковій формі.

Згідно ст.1088 ЦК „при здійсненні безготівкових розрахунків припускаються розрахунки з використанням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки по інкасо, інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обігу".

Виходячи з змісту п.6 Інструкції № 7 «Про безготівкові розрахунки в господарському обороті України», затвердженої постановою Правління НБУ від 02.08.1996 р. N 204  було чітко визначено, що: «безготівкові розрахунки здійснюються за такими формами розрахункових документів: …- векселями;»

І хоча на сьогоднішній день зазначена Інструкція № 7 втратила чинність у зв’язку з прийняттям Інструкції № 135 від 29.03.01 р. «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», а згодом прийняття нової Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої  постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. N 22 (далі –Інструкція № 22), однак зазначені  інструкції лише змінили свою структуру.

При цьому як попередньою Інструкцією № 7, так і п.1.13. Інструкції № 22  вексель визнається платіжним інструментом, що використовується при безготівковій формі розрахунків. При цьому (п.1.13 Інструкції) «використання векселів та спеціальних платіжних засобів, зокрема платіжних карток (у тому числі корпоративних платіжних карток), регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку», тобто  постановою Правління НБУ від 16.12.2002 року N 508 .

Таким чином, здійснення грошових розрахунків за допомогою вексельної форми, тобто розрахунки, які проводяться без участі готівкових коштів, є безготівковою формою розрахунків.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про цінні папери і фонову біржу»: «вексель - цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю)».

Цінні папери - грошові документи, що засвідчують право володіння або відносини позики, визначають взаємовідносини між особою, яка їх випустила, та їх власником і передбачають, як правило, виплату доходу у вигляді дивідендів або процентів, а також можливість передачі грошових та інших прав, що випливають з цих документів, іншим особам (ст.1 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу»). Тобто, розрахунки векселями є грошовою формою розрахунків, враховуючи, що вексель є грошовим документом.

Виходячи з наведеного, ВАТ «Конвеєрмаш»погасило емітовані ним прості процентні векселі (основний платіж та нараховані проценти) шляхом обміну на інші векселя (третіх осіб).

Посилання відповідача на те, що за змістом підпункту 7.9.3 пункту 7.9  статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та ст.6 Закону України «Про обіг векселів в Україні»сплата процентних зобов’язань має відбуватись саме грошовими коштами  є помилковим та таким, що здійснений на основі припущень та вільного розуміння нормативно-правових приписів вказаних законів.

Зазначена стаття Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не ставить в обов’язкову залежність факт включення до складу валових витрат сум процентів від факту обов’язкового здійснення платником податків платежу за векселем саме грошовими коштами, а отже позивач правомірно включив відсотки до валових витрат по даті коли вони підлягали сплаті (по даті пред’явлення векселя до платежу), який співпав з датою здійснення погашення векселя та процентів за ним шляхом обміну на векселі третіх осіб.

Судова колегія погоджується з позицією позивача стосовно того, що не можна вважати прості векселі, емітовані ВАТ «Конвеєрмаш», на етапі їх погашення товарами, а операції з їх погашення векселями третіх осіб –бартерними (в розумінні Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»), адже відповідно до п.1.6 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»: «Товари - матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення».

Таким чином, на етапі емісії та погашення відповідно до п.1.6 Закону вексель не є товаром.

Довід скаржника про збитковість операцій купівлі-продажу товарів не відповідає наявним обставинам справи, які підтверджують отримання позивачем доходу від реалізації раніше придбаних ним товарів за рахунок перевищення ціни продажу над ціною придбання.

Зроблений на підставі невірного розуміння відповідачем норм матеріального права висновок, що проценти, нараховані  на прості процентні векселі власної емісії, не повинні включатись до складу валових витрат (у зв’язку з тим, що такі векселі до оплати позивачу  не пред’являлись і погашення векселя та процентів за ним не здійснювалось), потягнуло за собою інший неправомірний висновок –стосовно безпідставного включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, нарахованих  на такі проценти.

Як погоджується судова колегія, суми процентів по цінним паперам, емітованим ВАТ «Конвеєрмаш», пред’являлись до сплати та погашались, а тому повинні бути включені до складу валових витрат підприємства і, відповідно, сума ПДВ, нарахована на такі проценти –повинна бути включена до податкового кредиту за ставкою 20% на підставі підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”(в редакції, що діяла в перевіряємий період), який встановлював, що „податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації”.

Виходячи з цього, суми ПДВ в розмірі 983690 грн., розраховані в розмірі 20% від суми нарахованих процентів,  були правомірно включені ВАТ «Конвеєрмаш»до складу  податкового кредиту з податку на додану вартість.

З огляду на викладене вище, судова колегія вважає, що відповідачем безпідставно виключено з складу валових витрат підприємства суми процентів та визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток (основного платежу) в розмірі 1412300 грн. та податкове зобов’язання з податку на додану вартість(основного платежу) в розмірі 983 690 грн.

Судова колегія погоджується, що відповідач за результатами перевірки повинен був визначити позивачу податкове зобов’язання з податку на прибуток (основного платежу) в розмірі 2900 грн. та податкове зобов’язання з податку на додану вартість(основного платежу) в розмірі 4357 грн.

Судова колегія також погоджується з висновком господарського суду Миколаївської області, що у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій передбачених пп.17.1.3 п.17 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(Закон України № 2181) в розмірах, визначених оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки штрафні (фінансові) санкції застосовуються лише при наявності порушення податкового законодавства.

Таким чином, за результатами перевірки відповідач повинен був визначити позивачу штрафні (фінансові) санкції в розмірі: з податку на прибуток –1450 грн. та податку на додану вартість –2178,5 грн.

Щодо розрахунку відповідачем суми штрафних санкцій на підставі пп.17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України № 2181, то судова колегія вважає помилковим їх нарахування, оскільки зазначеним підпунктом передбачено, що у разі коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об’єкти оподаткування, що призводить до заниження податкового зобов’язання у великих розмірах, такий платник податків додатково до штрафів, визначених цим пунктом, за наявності підстав для їх накладення сплачує штраф у розмірі п’ятидесяті відсотків від суми недоплати, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Відповідачем не доведено наявність підстав, які викладені в зазначеному підпункті, тому застосування ним штрафних (фінансових) санкцій на підставі  пп.17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України № 2181 є безпідставним.

Посилання відповідача на те, що висновок судово-економічної експертизи зроблений з порушенням норм матеріального права судовою колегією не приймається до уваги з підстав наведених вище.

За таких обставин прийнята господарським судом Миколаївської області постанова відповідає вимогам чинного законодавства, винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів –

У Х В А Л И Л А:

Постанову  господарського суду Одеської області від 06.11.2006р. по справі № 15/558-05 залишити без змін, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва без задоволення.

Відповідно до ст. 254 КАС України ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий  суддя                                                      М.С.Петров

Суддя                                                                               Г.П. Разюк

Суддя                                                                            С.І. Колоколов