ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2007 р.
№ 6/492

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді          Плюшка І.А.

суддів          Гоголь Т.Г., Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу          Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

на рішення          господарського суду м. Києва від 24.10.2006 року

на постанову           Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2006 року

у справі           № 6/492

за позовом           Закритого акціонерного товариства “Укргаз-Енерго”

до           Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

про          спонукання до виконання зобов’язання та стягнення 131 330 грн. 05 коп.

за участю представників сторін

-          позивача –Мінко Вадима Івановича, Волосної Яніни Олександрівни;

-          відповідача – Гурського Михайла Ромуальдовича.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін у справі,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 24.10.2006 року у справі №6/492 (суддя Ковтун С.А.) позовні вимоги Закритого акціонерного товариства “Укргаз-Енерго” до Дочірньої компанії “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” про спонукання до виконання зобов’язань в натурі, спонукання до підписання актів та стягнення 131 330,05 грн. задоволено частково. Зобов’язано ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” скласти та підписати зі свого боку акти приймання –передачі природного газу до підземних сховищ газу в червні 2006 року загальним обсягом 2 072 157 257 м3 та в липні 2006 року загальним обсягом м3. В решті частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2006 року у справі №6/492 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими у справі № 6/492 рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” (надалі - Скаржник) звернулася з касаційною скаргою на зазначені вище судові рішення, в якій просить скасувати останні в частині виконання в натурі зобов’язання ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” виконати в натурі зобов’язання встановлені п. 2.10. статті 2 Договору про зберігання природного газу №116-168 (05/55) з мотивів неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити ЗАТ “Укргаз-Енерго” у задоволенні позовних вимог в цій частині. В частині відмови ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” у стягненні з ЗАТ “Укргаз-Енерго” прямих збитків в сумі 131 330,05 грн. рішення господарського суду м. Києва від 24.10.2006 року у справі №6/491 залишити без змін.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши оскаржувані судові рішення на предмет дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при прийнятті останніх, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних

доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти

докази.

Встановлення фактичних обставин справи, перевірка та оцінка доказів, надання переваги одним доказам над іншими є виключною прерогативою судів першої та апеляційної інстанції.

При вирішенні справи по суті та прийнятті оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що 15.03.2006 року між ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” та ЗАТ “Укргаз-Енерго” було укладено договір зберігання природного газу №116-168-05/55. Згідно п. 2.10 умов укладеного договору обсяг газу, який передається сторонами при його закачуванні та /або виборі з підземних сховищ газу у відповідному місяці оформлюється актом приймання передачі газу. Суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових виходили з того, що на відповідача умовами договору та положеннями чинного законодавства було покладено обов’язок підписати акти приймання – передачі природного газу за червень 2006 року загальним обсягом куб.м. – до 15 липня 2006 року, а за липень 2006 року загальним обсягом куб. м. – до 15 серпня 2006 року. Однак, на думку колегії суддів касаційної інстанції, судами першої та апеляційної інстанції не зазначено конкретних положень закону та умов договору якими б передбачено відповідний обов’язок відповідача.

Колегія суддів касаційної інстанції також зазначає, що з огляду на наявні матеріали справи, згідно положень спірного договору сторони дійшли згоди, що акти прийому –передачі є підставою для розрахунків, а отже відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом апеляційної інстанції при вирішенні справи по суті було встановлено, що згідно абз.1 п. 3.4. Договору встановлено, що тарифні ставки, встановлені договором, можуть змінюватися за рішенням Національної комісії регулювання електроенергетики України. У відповідності до абз. 2 п. 3.4. Договору у випадку зміни тарифних ставок нові тарифні ставки є обов’язковими для Сторін, з моменту їх введення в дію. Відповідних висновків колегія суддів приходить і з огляду на положення п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України “Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання  цін (тарифів)” № 1548 від 25.12.1996 року, згідно якого Національна комісія регулювання електроенергетики України встановлює тарифи зберігання природного газу. Положеннями ст. 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Таким чином, на думку колегії суддів касаційної інстанції встановлені за рішенням Національної комісії регулювання електроенергетики України тарифи зберігання природного газу є обов’язковими для виконання сторонами спірного договору.

Так, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги Скаржник зазначив, що постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України №575 від 11.05.2006 року “Про затвердження тарифу на послуги з зберігання природного газу у підземних сховищах газу для ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” було збільшено тарифну ставку на зберігання природного газу.

Проте, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанції фактичні обставини, колегією суддів прямо не вбачається, що мотивуючи прийняті у справі судові рішення, відповідні судові інстанції правильно застосували норми матеріального та процесуального права з огляду на наявні у справі докази. Зокрема, дійшовши висновку щодо обов’язковості рішень Національної комісії регулювання електроенергетики України, суди першої та апеляційної інстанцій приймаючи рішення про зобов’язання скласти акти приймання–передачі природного газу та відмову у стягнення прямих збитків не дослідили обставин щодо зміни тарифів на послуги із зберігання природного газу у підземних сховищах газу, які були затвердженні постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України №575 від 11.05.2006 року та зобов’язання сторін укласти передбачену договором додаткову угоду.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанції, виходячи з положень ст.ст. 8, 594 ЦК України, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що вимоги відповідача щодо зобов’язання укладення додаткової угоди про зміну тарифів не пов’язані з предметом спору, з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що зміна тарифів оплати наданих послуг зберігання природного газу за рішенням Національної комісії регулювання електроенергетики України оформляється додатковою угодою сторін. З матеріалів справи та положень чинного законодавства вбачається, що рішення Національної комісії регулювання електроенергетики України про зміну тарифів є обов’язковими для виконання сторонами. З огляду на вище викладене акти приймання-передачі природного газу є підставою для проведення розрахунків. З встановлених судами першої та апеляційної інстанції фактичних обставин вбачається, що ДК “Укртрансгаз” мотивував свою відмову у підписанні спірних актів приймання-передачі, відмовою ЗАТ “Укргаз-Енерго” від укладення зазначеної вище додаткової угоди до спірного договору про зміну тарифів. За аналогією ст. 594 ЦК України, відповідні дії відповідача, на думку колегії суддів, слід розглядати як притримання, тобто утримання від виконання зобов’язань у зв’язку з невиконанням боржником інших зобов’язань за умовами договору.

Колегія суддів касаційної інстанції приходить також висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено обставин щодо наявності у спірних актах приймання–передачі природного газу умов щодо вартості послуг зберігача.

З огляду на викладені в оскаржуваних судових рішеннях мотиви, колегія суддів касаційної інстанції приходить також до висновку, що ст. 16 ЦК України передбачено перелік способів у який суд здійснює захист цивільних прав та інтересів особи. Судам першої та апеляційної інстанцій, слід застосувати передбачені законодавством способи захисту порушених прав та інтересів, або інші обґрунтування щодо захисту порушених цивільних прав та інтересів у інтересів у інший спосіб передбачений законом або договором. Мотиви судів першої та апеляційної інстанцій щодо захисту цивільних прав та інтересів шляхом зобов’язання примусового виконання обов’язку відповідача по справі в натурі, як-то підписання актів приймання-передачі, підлягають застосуванню з посиланням на відповідні положення чинного законодавства та умови спірного договору.

Згідно роз’яснень пленуму Верховного Суду України викладених в п.1 постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні. Законним рішення є тоді, коли суд, дотримавшись всіх вимог процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо неповноти встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, необхідних для правильного застосування норм матеріального права згідно встановленого процесуального порядку, у зв’язку з чим справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, з метою вирішення спору по суті відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до вищевикладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної  акціонерної компанії “Нафтогаз України” задовольнити частково.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2006 року та рішення господарського суду м. Києва від 24.10.2006 року у справі № 6/492 скасувати.

3.          Справу № 6/492 передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                            І. Плюшко

Судді                                                                                Т. Гоголь

С. Самусенко