Харківський апеляційний господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2007 року                                                      Справа № АС-42/596-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Івакіна В.О., судді Білоконь Н.Д., Сіверін В.І.

при секретарі Пьяновій Я.В.

за участю представників:

позивача –Саган В.М., Вьюнник О.Б.

відповідача –Губенко С.М., Рева Д.М., Шевченко В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського  апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача вх. № 165Х/1-7 на постанову господарського суду Харківської області від 11.12.06 по справі № АС-42/596-06

за позовом  ВАТ «Куп‘янський цукровий комбінат», м. Куп’янськ

до  Куп’янської ОДПІ, м. Куп’янськ

про  визнання протиправними та нечинними податкових повідомлень-рішень

встановила:

Позивач, ВАТ "Куп’янський цукровий комбінат", звернувся до господарського суду Харківської області, в якому просив визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Куп’янської ОДПІ Харківської області за №/0 від 03.10.2006 р. про донарахування ПДВ у розмірі 6222501,00 грн., в т.ч. основного платежу 4148334,00 грн. та 2074167,00 грн. штрафних санкцій, №/3 від 03.10.2006 р.  про донарахування ПДВ у розмірі 1392575,00 грн., в т.ч. основного платежу 928383,00  грн. та 464192,00 грн. штрафних санкцій.

Постановою господарського суду Харківської області по справі №АС-42/596-06 від 11.12.2006 р. (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги задоволені. Визнані нечинними податкові повідомлення-рішення Куп’янської ОДПІ Харківської області за № /0 від 03.10.2006 р., №/3 від 03.10.2006 р. Стягнуто з державного бюджету на користь ВАТ "Куп’янський цукровий комбінат" державне мито в сумі 3,40 грн.

Відповідач, Куп’янська ОДПІ,  з даною постановою не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вона прийнята при порушенні норм матеріального права, тому просить скасувати постанову господарського суду Харківської області по справі № АС-42/596-06 від 11.12.2006 р. та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач, ВАТ «Куп‘янський цукровий комбінат», у відзиві на апеляційну скаргу вважає постанову господарського суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

При розгляді матеріалів справи судова колегія встановила, що відповідачем було проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства Позивача за період з 01.01.05 по 31.12.05. За результатами перевірки складено Акт від 17.04.06 №461/23-00373215, в якому зроблені висновки про порушення позивачем п.4.8 ст.4, п.п.7.4.1, п.п.7.4.3 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого донараховано ПДВ за 2005 р. у розмірі 959.883,00 грн.

За результатами Акту перевірки позивачу було направлено податкове повідомлення - рішення від 19.04.06 №/0, яким донараховано ПДВ за 2005 р. у розмірі 959883,00 грн. основного платежу та 479942,00 грн. фінансової санкції (всього 1439825,00 грн.).

Не погоджуючись з таким податковим повідомленням-рішенням Позивач подав, первинну скаргу, яка рішенням Куп'янської ОДПІ у Харківській обл. від 12.05.06р. №2112/10/25-011 залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін. За результатами розгляду первинної скарги позивачу направлено податкове повідомлення-рішення від 12.05.06р. №/1.

Не погоджуючись з таким податковим повідомленням-рішенням позивач подав повторну скаргу. Рішенням ДПА Харківській обл. від 12.07.06р. №2677/10/25-010 податкове повідомлення-рішення від 12.05.06р. №/1 скасовано частково в частині визначення податкового зобов'язання з ПДВ у розмірі 31350,00грн. та штрафних санкцій у розмірі 15750,00 грн. за рахунок виключення зі складу податкового кредиту суми ПДВ з придбання товарів за угодами товарного кредиту. В іншій частині залишено без змін, а також збільшено податкове зобов'язання з ПДВ у загальному розмірі 6222501,00 грн. (в т.ч. 4148334,00 грн. - основний платіж та 2074167,00 грн. - штрафна (фінансова) санкція). За результатами розгляду повторної скарги позивачу направлено податкові повідомлення-рішення від 08.08.06р. №/2, (донараховано ПДВ у розмірі 1392575,00 грн., в т.ч. 928383,00 грн. - основний платіж, 464192,00 грн. - штрафна (фінансова) санкція) та №/2 (донараховано ПДВ у розмірі 6222501,00 грн., в т.ч. 4148334,00 грн. - основний платіж, 2074167,0грн. - штрафна санкція).

При подальшому оскарженні скарга залишена без задоволення, та прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Відповідач, в обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що підставою для такого донарахування стало порушення позивачем п.п.7.4.3 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", оскільки підприємство не відкоригувало суму податкового кредиту, яка припадає на частку використання придбаних товарів (робіт, послуг) в неоподатковуваних операціях, а саме, згідно акту пред'явлення векселя до платежу від 05.10.2005 року ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" пред'явлено, а ТОВ "Оскол" прийнято до платежу простий вексель загальною номінальною вартістю 11620609,99грн. Платіж за вексель надходив на розрахунковий рахунок у жовтні 2005р. в сумі 6269835,0грн. та у листопаді 2005р. в сумі 5350775,0грн. Отже, згідно пп.3.2.1 п. 3.2 ст. З Закону України "Про податок на додану вартість" підприємство у жовтні та листопаді 2005 р. здійснило операції, які не є об'єктом оподаткування. Згідно розрахунку обсяг неоподатковуваних операцій в загальному обсязі поставок за жовтень 2005 року складає 7,5 відсотків (загальний обсяг продажу 83546355 грн., обсяг неоподаткованих операцій - 62698,0грн.), за листопад 2005 року - 50,6 відсотка (загальний обсяг продажу - 10578605 грн., обсяг неоподаткованих операцій - 5350775 грн.). Сума вхідного податку на додану вартість по загально виробничим витратам, яка відповідає частці неоподатковуваній операцій за жовтень 2005 року складає 740 грн., за листопад 2005 року - 6942 грн.

Таким чином, на думку відповідача, підприємство не відкоригувало суму податкового кредиту у жовтні 2005 року в сумі 740 грн. та у листопаді 2005 року в сумі 6942 грн. Тому сума заниження податку на додану вартість складає за жовтень 2005 року 740 грн., за листопад 2005 року - 6942 грн.

Також відповідачем встановлено порушення п. п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону "Про ПДВ", оскільки підприємство позивача в листопаді 2005 р. віднесло до складу податкового кредиту вартість послуги товарного кредиту в сумі 122535,00 грн., а отримані витрати не використані в господарській діяльності. Таким чином сума завищення податкового    кредиту склала 91035,0грн.

Крім того, позивач укладав договори міни, предметом яких є обмін товарами, а саме: ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" передає у власність ТОВ "Укрроспрод" «товар (цукор-пісок) на суму 4 080 000,0грн., в т.ч. ПДВ - 680 000 грн., а ТОВ "Укрроспрод" передає у власність ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" векселя, емітовані третіми особами, на загальну вартість 4080000,0грн., а також з ПП "Вест-Лайн", якому передає у власність цукор-пісок на суму 25788000,0грн., в т.ч. ПДВ -4298000,0грн., взамін отримує векселя третіх осіб на суму 25788000,0грн.

На отриманий від ТОВ "Укрроспрод" вексель ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" отримало податкову накладну №26/06 від 03.06.2005 р на суму 3400000 грн., в тому числі ПДВ - 680000 грн., та включило суму податку до податкового кредиту за червень 2005 року. При цьому сума податку на додану вартість нарахована на номінальну вартість векселя.

На отриманий від ПП "Вест-Лайн" вексель ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" отримало податкову накладну №7 від 31.10.2005 р на суму 21 490 000 грн., в тому числі ПДВ - 4 298 000 грн., та включило суму податку до податкового кредиту за жовтень 2005 року. При цьому сума податку на додану вартість нарахована на номінальну вартість векселя.

По вказаним договорам міни вексель визначено як товар, але відповідач вважає вексель розрахунковим документом, а не товаром, оскільки згідно з п.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України від 29 березня 2001 року N 135 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2001 р. за N 368/5559), при здійсненні розрахунків можуть застосовуватись акредитивна, інкасова, вексельна форма розрахунків, а також форми розрахунків за розрахунковими чеками та з використанням розрахункових документів на паперових носіях та в електронному вигляді. Використання банківських платіжних карток та векселів як платіжних інструментів регулюється чинним законодавством, у тому числі окремими нормативно-правовими актами Національного банку.

З положень даної Інструкції та ст. 21 Закону України від 18.06.91р. № 1201-XIІ випливає, що вексель є розрахунковим документом.

Щодо нарахування ПДВ на вартість векселя відповідач зазначає, що ПДВ є непрямим податком, а отже, має бути нейтральним до особи-платника даного податку, не впливати негативно на його фінансовий стан, результати господарювання, оскільки його реальними платниками виступають кінцеві споживачі продукції. Економічна суть ПДВ полягає в тому, що оподатковується не виручка від реалізації, а додана вартість.

З цього теоретичного положення, на думку відповідача, випливає висновок, що оподаткування може здійснюватися лише тоді, коли наявний об'єкт оподаткування, тобто додана вартість.

Таким чином відповідач вважає, що нарахування зобов'язань по ПДВ при передачі у власність векселя - це повторне нарахування ПДВ, який раніше був нарахований при реалізації товарів (послуг), оскільки додана вартість створюється на стадії матеріального виробництва, виконання робіт, надання послуг та їх реалізації, а тому  податок на додану вартість не додається до номіналу векселя, та відповідно не може формуватися податковий кредит у платника ПДВ, який отримує такий вексель за поставлену продукцію.

Позивач в обґрунтування своїх заперечень на апеляційну скаргу, стосовно розподілу податкового кредиту по загальновиробничим витратам у жовтні м-ці 2005 р. у розмірі 740,00 грн. та у листопаді м-ці 2005 р. у розмірі 6.942,00 грн., зазначає, що відповідач не вказав, чому і на якій підставі (нормі закону) за базу розподілу прийнято вартісний показних господарських операцій. Так для складання акта пред'явлення векселя до платежу використано 2 аркуші паперу (при ціні в 10-15 грн. за 500 аркушів), надруковано їх на принтері (ціна картриджу 200-300 грн. при ресурсі 3000 копій). Отже вартість паперу, використаного в неоподатковуваних операціях, становить 15 грн. х 2арк/500арк=0,06 грн., вартість картриджу 300грн. х 2арк/3000арк=0,20 грн., всього 0,26 грн., в т.ч. ПДВ 0,04 грн. Таким чином позивач вважає, що саме на цю суму він мав право збільшити податкові зобов'язання з ПДВ.

Стосовно купівлі продажу цукру на умовах товарного кредиту позивач зазначає, що відповідно до ст.901 Цивільного Кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, отже послуга не є товаром, не має матеріальної форми та виміру, вона споживається в процесі її надання і не може продаватись в подальшому.

Позивач вважає, що висновки перевіряючих не ґрунтуються на фактичних обставинах проведеної господарської операції. Так придбаний цукор був в подальшому реалізований ТОВ «Цукровий союз»з прибутком.

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону «Про ПДВ»податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх

подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської

діяльності платника податку.          Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п.1.32 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»під господарською діяльністю розуміється будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Згідно з Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб»під доходом слід розуміти суму будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь. Згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку (далі П(С)БО) №3 прибуток - сума, на яку доходи перевищують пов'язані з ними витрати. Отже відсутні законодавчі підстави ототожнювати такі поняття як доход та прибуток, і не завжди в результаті господарської операції фактично отримується прибуток.

Статтею 3 Господарського кодексу України встановлено, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку.

Отже товар, отриманий на умовах товарного кредиту, був використаний в оподатковуваних операціях, виходячи з укладених договорів Позивач планував втримати прибуток, оплата була затримана з незалежних від Позивача підстав, в той же час це жодним чином не позбавляє проведені операції статусу господарських операцій (господарської діяльності), а отже і не позбавляє Позивача права на податковий кредит по відсотках, нарахованих на послугу товарного кредиту.

Стосовно бартерної операції цукру на векселя, емітованих третіми особами, позивач зазначає, що відповідно до п.3.1 ст. З Закону «Про ПДВ»об'єктом оподаткування є операції платників податків з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України. Пунктом 1.4 ст.1 Закону «Про ПДВ»встановлено, що поставка товарів  це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари. При цьому відповідно до п. 1.17 ст.1 Закону «Про ПДВ»термін «товари»розуміється у значенні, визначеному Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств". Пунктом 1.6 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" встановлено, що товари - матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

Отже, якщо за товарообмінним (бартерним) договором в обмін на товарно-матеріальні цінності передаються векселі, емітовані третіми особами, такі векселі в цілях оподаткування визнаються товаром, а така операція є об'єктом оподаткування ПДВ.

Відповідно до п.4.2 ст.4 Закону «Про ПДВ»у разі поставки товарів без оплати у межах бартерних (товарообмінних) операцій база оподаткування визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні ціни. Згідно з п.п.6.1.1 п.6.1 ст.6 Закону «Про ПДВ»податок становить 20 відсотків бази оподаткування, та додається до ціни товарів (робіт, послуг). Відповідно до п.7.1 ст.7 Закону «Про ПДВ»поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість.

Позивач вважає, що  базою для  нарахування  ПДВ  на  векселі  буде договірна ціна векселів, але не нижче звичайної ціни на такі векселі, а ПДВ має

додаватись до ціни векселів. Оскільки договірна ціна векселів була визначена на

рівні номінальної вартості (номіналу) таких векселів, то базою для нарахування ПДВ

буде   саме   номінальна   вартість   векселів,   а   ПДВ   повинен   додаватись   до   її

номінальної вартості.

Крім того, позивач вважає, що штрафні санкції нараховані в період знаходження його підприємства в процедурі банкрутства, а це суперечить чинному законодавству.

Судова колегія вважає, що висновки господарського суду Харківської області, викладені у постанові по справі від 11.12.2006р.  є обґрунтованими, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні  виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем ні в акті перевірки, ні його представником в судовому засіданні не обґрунтовано нарахування позивачу ПДВ за жовтень 2005 р. у розмірі 740,00 грн. та за листопад 2005 р. у розмірі 6942,00 грн. у зв'язку з тим, що у цих періодах було пред'явлено векселі до платежу, оскільки п.п.7.4.3 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" (на який як на підставу донарахування ПДВ посилається відповідач) не регламентує порядок пред’явлення векселів до сплати, та в зв’язку з цим проведення відповідного корегування сум ПДВ.

Відносно спору по товарного кредиту. Матеріали справи свідчать про те, що позивачем було укладено з ТОВ «Юмекс»договір від 01.11.05 №ТК 0111/2005 купівлі-продажу товару на умовах товарного кредиту, який передбачав передачу ТОВ «Юмекс»позивачу цукру-піску в мішках та надання ТОВ «Юмекс»позивачу послуги по відстроченню кінцевого розрахунку за отриманий товар на певний строк під процент. Згідно акту приймання-передачі від 02.11.05р. ТОВ «Юмекс»було передано, а позивачем прийнято цукор-пісок в мішках на загальну суму 2940840,00 грн. (в т.ч. ПДВ 20% -490140,00 грн.). Також в рамках зазначеного договору ТОВ «Юмекс»було надано позивачу послугу товарного кредиту (послугу по відстроченню кінцевого розрахунку за отриманий товар) на суму 735210,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 122535,00 грн.

Згідно зі ст.901 Цивільного Кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, отже послуга не є товаром, не має матеріальної форми та виміру, вона споживається в процесі її надання і не може продаватись в подальшому.

Вказаний товар загальною вартістю 2940840,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% був в подальшому реалізований ТОВ «Цукровий союз»на загальну суму 3129840,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%. Отже товар було реалізовано з прибутком у розмірі 189000,00 грн.

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону «Про ПДВ»податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 5 Договору товарного кредиту від 01.11.05 №ТК 0111/2005 було передбачено, що позивач має право в будь-який момент відмовитись від користування послугою товарного кредиту шляхом сплати повної вартості товару, а договором купівлі-продажу з ТОВ «Цукровий союз»було передбачено, що останній

здійснює оплату протягом 2-х днів з моменту отримання товару.

ТОВ «Цукровий союз»остаточно розрахувався за товар тільки в січні 2006р. (в зв’язку з різким зниженням у той період ціни та попиту на цукор) , а тому позивач не зміг своєчасно розрахуватись за придбаний товар і змушений був скористуватись послугою товарного кредиту.

Отже товар, отриманий на умовах товарного кредиту, був використаний в

оподатковуваних  операціях,   виходячи  з  укладених  договорів   позивач   планував

отримати прибуток, оплата була затримана з незалежних від позивача підстав, в той

же час це жодним чином не позбавляє проведені операції статусу господарських

операцій  (господарської діяльності),  а отже  і  не  позбавляє  позивача  права  на

податковий кредит по відсотках, нарахованих на послугу товарного кредиту.

Пунктом 5.1 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" встановлено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума "будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до договору товарного кредиту №ТК 0111/2005 та згідно з актом від 28.11.2005р. №2 ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" здійснило витрати як компенсацію вартості послуг у сумі 735210,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 122535,00 грн.) у вигляді отримання товарного кредиту від ТОВ "Юмекс".

Послуги придбаваються для подальшого використання у власній

господарській діяльності, а саме: для проведення господарських операцій

(діяльності) з придбання та продажу товарів.

Вказані витрати включаються до складу валових витрат відповідно до п.п.5.2.1 п.5.2 та п.п.5.5.1 п.5.5 ст.5 зазначеного Закону України де сказано: «До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у т.ч. витрати з придбання електричної енергії.

До складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.»

Обмежень щодо віднесення до валових витрат понесених витрат на отримання послуги товарного кредиту пунктами 5.3 - 5.7 ст.5 вказаного Закону не встановлено, а п. 5.11 визначено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, ще зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Згідно з п.14 П(С)БО №9 «Запаси»сума процентів не включається до первісної вартості запасів, а належить до витрат того періоду, в якому вони були здійснені (встановлені).

Таким чином, ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" відповідно до вимог чинного законодавства мало підстави для включення до складу валових витрат Податкової декларації з податку на прибуток за відповідний період вартості послуг товарного кредиту в сумі 612675 грн. з господарських операцій по передачі ТОВ "Юмекс" у власність ВАТ "Куп'янський цукровий комбінат" товару (цукру-піску в мішках) на умовах товарного кредиту, а в зв’язку з цим і суму ПДВ у складі вартості товарного кредиту до податкового кредиту з ПДВ у відповідності до п.п.7.4.1 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" на підставі податкових накладних від 30.11.2005р. №223 на загальну суму з ПДВ в розмірі 735210,00 грн. (в т.ч. ПДВ 122535,00 грн.) за послуги товарного кредиту та від 30.11.2005р., №222 на загальну суму з ПДВ в розмірі 2940840,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 490140,00 грн.) за відпущенні цукор-пісок.

Слід зазначити, що відповідно до наданих документів обліку ТОВ "Юмекс", за виписаними податковими накладними нараховані податкові пов'язання з ПДВ, дані про нарахування відображені:

-у   реєстрі   отриманих   та   виданих   податкових   накладних   за 01.11.2005р. - 30.11.2005р., записи №228 та №229;

- у декларації з податку на додану вартість за листопад - рядок 1 та 9, колонка Б.

У відповідності до п.п.3.2.5 ст. З Закону України "Про податок на додану вартість", не є об’єктом оподаткування операції з надання фінансових кредитів. Щодо оподаткування товарних кредитів, то стосовно таких операцій чинне законодавство не містить виключень та пільг з їх оподаткування податком на додану вартість. Отже операції з надання товарних кредитів оподатковуються ПДВ на загальних підставах.

Крім того, висновком від 10.07.06 №5894 спеціалістів-економістів КНДІСЕ (том справи 1, аркуші 85 - 96) підтверджено що товари, отримані на умовах товарного кредиту та послуга товарного кредиту була використана у господарській діяльності, а отже Позивачем правомірно включено до складу податкового кредиту ПДВ, нарахований контрагентами на послуги товарного кредиту (відсотки по товарному кредиту), та судовою практикою, яка викладена в постанові ВГСУ від 23.03.05р. по справі №3/225н.

Стосовно нарахування ПДВ на номінальну вартість векселів слід зазначити, що позивачем було укладено з ПП «Вест-Лайн»договір міни (бартерний договір) від 07.10.05р. №БС-05-1007, за яким позивачем було відвантажено товар (цукор-пісок на загальну суму 25788000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% -4298000,00 грн.), а в обмін отримано інший товар (векселі, емітовані третіми особами номіналом 21490000,00 грн.), при цьому ПП «Вест-Лайн»на номінальну вартість таких векселів були нараховані податкові зобов'язання з ПДВ у розмірі 4298000,00 грн. та видано позивачу податкову накладну №7 від 31.10.05р., а позивачем відповідно відображено податковий кредит у цій сумі. Загальна вартість переданих векселів з ПДВ склала 25788000,00 грн.

Аналогічно позивачем було укладено з ТОВ «Укрроспрод»договір міни (бартерний договір) від 29.06.05р. №БС2906/05, за яким позивачем відвантажується товар (цукор-пісок на загальну суму 4080000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 680000,00 грн.), а в обмін отримано інший товар (векселі, емітовані третіми особами номіналом 3400000,00 грн.), при цьому ТОВ «Укрроспрод»на номінальну вартість таких векселів були нараховані податкові зобов'язання з ПДВ у розмірі 680000,00 грн. та видано позивачу податкову накладну №26/06, а позивачем відповідно відображено податковий кредит у цій сумі. Загальна вартість переданих векселів з ПДВ склала 4080000,00 грн.

Судова колегія вважає, що господарський суд Харківської області цілком правомірно зазначив, що до цих господарських операцій мають застосовуватися  положення наступних норм законодавства.

Векселі є цінними паперами відповідно до ст. З та гл.5 Закону України "Про цінні папери та фондову біржу" від 18.06.1991р., в яких зазначено: "Відповідно до цього Закону в Україні «можуть випускатися такі види цінних паперів:...векселі..."

Цінні папери є товаром відповідно до п.1.6. ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" де зазначено : "Товари - матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення."

Згідно з п.п.3.2.1 п.3.2 ст. З Закону України "Про податок на додану вартість» не є об'єктом оподаткування операції з: випуску (емісії), розміщення у будь-як форми управління та продажу (погашення, викупу) за кошти цінних паперів, ще випущені в обіг (емітовані) суб'єктами підприємницької діяльності...

Між позивачем та ПП "Вест Лайн" і ТОВ "Укрроспрод" були укладені договори міни, тобто - бартерні.

Господарські операції з отримання позивачем від ПП "Вест Лайн" і ТОВ "Укрроспрод"   векселів,   емітованих   третьою   особою,   в   обмін   на   цукор-пісок, визначаються як бартерні.

Відповідно до п. 1.19. ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку

підприємств" : "Бартер (товарний обмін) - господарська операція, яка передбачає

проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у будь-якій формі, іншій, ніж

грошова, включаючи будь-які види заліку та погашення взаємної заборгованості, в

результаті яких не передбачається зарахування коштів на рахунки продавця для

компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг)."

Відповідно до частини першої п. 1.31 цього Закону продаж товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання.

Передача векселів у рахунок оплати за придбані товари, виконані роботи або одержані послуги передбачає перехід права власності на них від продавця до покупця і тому є операцією з продажу товарів. Такі операції відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст. З Закону про ПДВ є об'єктом оподаткування цим податком.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що вексель у податкових відносинах має інший ніж розрахунковий документ юридичний характер.

Зокрема, для цілей оподаткування відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону

України "Про оподаткування прибутку підприємств" вексель як цінний папір, що

використовується у будь-яких операціях (крім  операцій  з їх  випуску (емісії) та

погашення), є товаром.

Згідні з пунктом 1.19 зазначеного Закону проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у будь-якій формі, іншій ніж грошова, є бартером (товарним обміном).

Контрагенти позивача - ТПП "Вест Лайн" і ТОВ "Укрроспрод" належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість, відповідачем не надано  доказів визнання недійсними в установленому законом порядку договорів міни від 07.10.05 №БС-05-1007 та від 29.06.05 №БС2906/05 ; оскільки позивач не відчужував цінні папери іншим особам, тому господарську операцію позивача за договорами міни неможливо класифікувати як торгівлю цінними паперами.

Не може бути визнано обґрунтованим твердження відповідача стосовно порушення позивачем вимог абз. З п.4.8 ст.4 Закону України "Про ПДВ", відповідно до  якого для цілей оподаткування згідно з цим Законом векселі (крім податкових векселів), видані або отримані, не вважаються засобом платежу та не змінюють суму податкового кредиту або податкового зобов'язання з цього податку, крім податкових векселів, оскільки пункт 4.8 Закону «Про ПДВ»розміщено в ст.4, яка має назву «База оподаткування». Отже цей пункт регулює виключно порядок визначення бази оподаткування саме товарів при їх поставці під забезпечення боргових зобов'язань покупця, і жодним чином не визначає об'єкт оподаткування. Пункт 4.8 ст.4 Закону «Про ПДВ»стосується виключно операцій з видачі (емісії) векселя (тобто первісного вручення векселя, складеного однією особою на користь іншої особи - векселедержателя або ремітента) і в сукупності з п.п.7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону «Про ПДВ»цю норму необхідно розуміти так, що в цілях оподаткування видача (емісія) векселя не вважається оплатою товару та не надає права емітенту такого векселя вимагати бюджетного відшкодування.

Відносно посилання Відповідача на п.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 29.03.01р.  №135, згідно з якою вексель є розрахунковим документом, слід зазначити, що ця Інструкція втратила чинність згідно з постановою Правління Національного баню України від 21.01.04 № 22, в зв'язку з затвердженням нової Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті і нова інструкція вже не визначає векселі платіжним інструментом.

Не може бути визнано правомірним посилання відповідача на Декрет КМ України від 19.02.93 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно з яким вексель є валютною цінністю, а тому згідно з п.п.3.2.4 п.3.2 ст. З Закону «Про ПДВ»операція з обігу векселя як валютної цінності не є об'єктом оподаткування. Згідно з  п.2 ст.1 Декрету КМ України від 19.02.93р.  №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»валютними операціями є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України, а оскільки бартерний договір був укладений між резидентами і у валюті України, то операція з передачі векселя не є операцією з валютними цінностями. Крім того, посилання на п.п.3.2.4 п.3.2 ст. З Закону «Про ПДВ»є необґрунтованим, тому що наявна конкуренція норм права між загальною нормою цього підпункту (тобто операції з обігу валютних цінностей звільнені від оподаткування), та спеціальною нормою п.п.3.2.1 п.3.2 ст. З Закону «Про ПДВ»(тобто стосовно векселів є звільненими лише операції з їх видачі, погашення, продажу за грошові кошти, обміну на інші цінні папери).

З цього приводу господарський суд Харківської області правомірно зазначив, що усунення конкуренції між загальної та спеціальною нормою відбувається застосуванням саме спеціальної норми права.

Наведене підтверджується висновком від 10.07.06 №5894 спеціалістів-економістів КНДІСЕ , судовою практикою, яка викладена в судових рішеннях ВГСУ від 09.06.04р. по справі №2-15/15290-2003, Верховного Суду України від 24.02.04р., від 27.04.04р. по справі №3-844кО4, від 20.04.04р., від 31.05.05р. по справі №32/370, ВГСУ від 02.09.04р. по справі №2-15/7907-03, ВАСУ від 26.07.06р. по справі №33/233-Ј9/17.

Стосовно застосування відповідачем до позивача штрафних санкцій у період дії мораторію слід зазначити, що штрафні санкції до позивача були нараховані відповідно до п. п. 17.1.3 п. 17.1. статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", згідно якого у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі, встановленому цим пунктом.

Але в преамбулі Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" зазначено, що цей Закон не регулює "... питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання   його банкрутом".

Матеріали справи свідчать, що ухвалою господарського суду Харківської обл. від 26.05.04 року було порушено провадження у справі № Б-48/08-04 про банкрутство ВАТ "Куп’янський цукровий комбінат" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Згідно статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" термін  "мораторій на задоволення вимог кредиторів" вживається у цьому Законі у тому значенні, що це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі, про що зазначається в ухвалі господарського суду про порушення провадження у справі про банкрутство.

Отже, з моменту введення мораторію боржник не може виконувати грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, а ці заходи спрямовані на забезпечення виконання  зобов'язань. Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф,  пеня), не застосовуються  інші санкції за  невиконання чи  неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Вказана норма визначає конкретний проміжок часу, протягом якого не нараховуються штраф і пеня, і цей проміжок часу лише відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний з його суттю. Тобто за змістом цієї норми боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються.

Таким чином господарський суд Харківської області правомірно дійшов висновку, що відповідач  неправомірно донарахував штрафні санкції на підставі п. п. 17.1.3 п. 17.1. статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

На підставі наведеного судова колегія вважає, що господарський суд Харківської області правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, керуючись ст.. ст.. 160,164,195,196,198,200,205,206,209,254 Кодексу адміністративного судочинства України

ухвалила:

Апеляційну скаргу Куп’янської ОДПІ, м. Куп’янськ, залишити без задоволення, а постанову господарського суду Харківської області від 11.12.06 по справі № АС-42/596-06 –    без змін.

Роз’яснити сторонам, що вони мають право подати касаційну скаргу на дану ухвалу до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Справу направити до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                          Івакіна В.О.

Судді                                                                       Білоконь Н.Д.

Сіверін В.І.