ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

07 травня 2007 р.                                                                                        Справа  № 16/103

за позовом            дочірнього підприємства „Закарпатський аблавтодор” відкритого акціонерного товариства „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України”, м. Ужгород

до  відповідача   Головного управління міністерства юстиції України в особі Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області, м. Ужгород

про                         скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору                  від 04.04.07 та визнання такою, що не підлягає виконанню

Суддя О.В. Васьковський

Представники:

Від позивача –Маркусь М.І.  (дов. від 27.04.07 №01/1030)

Від відповідача –Овчинніков В.В. –начальник підрозділу примусового виконання рішень (дов. від 12.04.07 №01-12/04), Гайданка М.М. –головний державний виконавець (дов. від 03.05.07 №01-03), Панова Н.В. –(дов. від 07.05.07 №03-07)

СУТЬ СПОРУ: скасування постанови підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області, м. Ужгород від 04.04.07 про стягнення з ДП „Закарпатський аблавтодор” ВАТ „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України”, м. Ужгород виконавчого збору у розмірі  992561,80 грн. та визнання такою, що не підлягає виконанню.

Позивач просить позов задоволити, мотивуючи наступним. Постанова державного виконавця від 04.04.07 про стягнення з ДП „Закарпатський облавтодор” виконавчого збору 992561,8 грн., прийнята з порушенням норм чинного законодавства, зокрема ст.46 Закону України „Про виконавче провадження”,  де встановлено ставку виконавчого збору у розмірі 10 % від фактично стягнутої суми. Однак, відповідно до ухвали господарського суду м. Києва від 16.04.07 у справі №18/571 було розстрочено виконання рішення цього суду  на 33 місяці, у зв’язку із чим постановою державного виконавця від 25.04.07 виконавче провадження було закінчено. Отже виконавчий збір не підлягає стягненню через відсутність фактичного стягнення сум у процесі виконавчого провадження. Також, доводить, що строк подання позову ним не пропущений,  оскільки поштову кореспонденцію отримано 19.04.07, про що свідчить журнал вхідної реєстрації, штамп на супровідному листі та доказ отримання кореспонденції з відділення поштового зв’язку. Щодо непідвідомчості розгляду даного позову адміністративному суду, зокрема вказує, що оскаржувана постанова є самостійним виконавчим документом і провадженні по стягненню цієї суми виділене у окрему справу. У зв’язку із набранням чинності Кодексу адміністративного судочинства України, подання позовної заяви по ст.181 цього Кодексу відповідає вимогам ст.55 Конституції України щодо права кожного захищати свої права та інтереси засобами та способами не забороненими діючим законодавством. а тому повинно застосовуватися законодавство.

Позивач заперечує позов з тих мотивів, що даний позов не повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства, оскільки йдеться про виконання рішення господарського суду, а отже повинна застосовуватися ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, де встановлено порядок розгляду скарг на дії чи бездіяльність органів ДВС щодо виконання рішень, ухвал, поставно, господарських судів. Також доводить, що позивачем пропущено десятиденний строк встановлений ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України для  оскарження постанови.  Крім того,  вважає, що винесення постанови та виведення її в окреме провадження відповідає вимогам ч.7 ст.46 Закону України „По виконавче провадження”, а тому виконавчий збір підлягає стягненню. Також доводить, що позивачем пропущений десятиденний строк для звернення із позовною заявою відповідно до ч.2 с.181 Кодексу адміністративного судочинства. України.

03.05.07 під час попереднього судового засідання за згодою сторін розпочато судовий розгляд справи.

У судових засіданнях 03.05.07, 04.05.07 за згодою сторін, відповідно до ч.2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України оголошувалася перерва.

Відповідно до ч.3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07.05.07 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Відповідно до ч.4 ст.167 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони повідомлено, що  повний текст постанови буде виготовлено 23.05.07.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та  додатково подані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду м. Києва від 13.09.06 у справі №18/571 за позовом ДП „Донецька залізниця” до ВАТ „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України”, ДП „Закарпатський облавтодор”, ДАК „Автомобільні дороги України” про стягнення 9900 000, 00 грн. позов було задоволено та стягнуто з ДП „Закарпатський облавтодор” 9925618,00 грн. Вказане рішення Постановою Київського апеляційного господарського суду 05.12.06 було залишено без змін, а відтак набуло законної сили.           26.12.06 на виконання рішення у справі №18/571 господарським судом м. Києва було видано наказ, на підставі якого державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області (далі - ППВР ВДВС ГУЮ в З/о) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню вказаного наказу, накладено арешти на кошти та майно боржника (ДП „Закарпатський облавтодор”).

16.04.07 господарським судом м. Києва, за наслідками розгляду заяви ДП „Закарпатський облавтодор”, винесено ухвалу, якою суд розстрочив виконання рішення від 13.09.06 у справі №18/571 на 33 місяці, встановивши в такий спосіб порядок виконання вказаного судового акту.

25.04.07, у зв’язку із винесенням ухвали про розстрочку виконання рішення господарського суду у справі №18/571, державним виконавцем ППВР ВДВС ГУБ в З/о Гайданка М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. У постанові вказано, що на користь стягувача стягнуто 125 649,15 грн.,  із яких 13961,01 грн. виконавчого збору. Водночас, у п.3 резолютивної частини вищенаведеної постанови визначено, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №3249491 від 004.04.07 №3160184 в сумі 992561,80 грн. на підставі ст.46 Закону України „Про виконавче провадження” підлягає виділенню в окреме провадження №2-281/07.

Проаналізувавши доказову базу у даній справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Насамперед слід відзначити, що матеріалами справи підтверджується подання позивачем позову у десятиденний строк, відповідно до ч.2 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України. Заперечення відповідача та мотивація пропуску вказаного строку тим, що постанова про арешт коштів боржника було винесено 04.04.07 та надіслано рекомендованою кореспонденцією (квитанція №91 від 05.05.07 Ужгородського відділення поштового зв’язку) суд відхиляє. Як вбачається із матеріалів справи, постанова винесена не 04.04.07, а 05.04.07 і супровідний лист датований раніше ніж постанова, а саме 04.04.07. Водночас вказані докази не спростовують того, що позивачем постанова отримана лише 19.04.07, про що свідчить запис за номером 266 від 19.04.07 у журналі реєстрації вхідної документації 2007 рік про надходження листа №132-254/07 від 04.04.07, відмітка на вказаному супровідному листі від 19.04.07, копія аркуша журналу відміток поштового відділення про отримання позивачем рекомендованого листа за квитанцією №91 ЄДРПОУ №3995181 19.04.07. Отже судом встановлено, що  позивач дізнався про порушення його прав  19.04.07 та у межах десятиденного строку, а саме  25.04.07 звернувся до суду із позовною заявою.

Ч. 1 ст. 46 Закону України „Про виконавче провадження” встановлено, що у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом, а в разі невиконання рішення немайнового характеру в строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного виконання рішення в тому ж порядку стягується виконавчий збір у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - громадянина і в розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - з боржника - юридичної особи.

Враховуючи зміну способу виконання рішення суду у справі №18/571 шляхом розстрочення його виконання на 33 місяці, позивачу надана можливість виконати його в добровільному порядку. Про це свідчить факт закінчення виконавчого провадження згідно постанови державного виконавця ППВР ВДВС ГУБ від 25.04.07. До  закінчення виконавчого провадження мало місце часткове виконання рішення у справі №18/571 та стягнуто суму 125 649,15 грн., із яких 13961,01 грн. виконавчого збору. Інших доказів фактичного виконання відповідачем не доведено. Тому, оскільки, із змісту ч.1 ст.46 Закону України „Про виконавче провадження”  випливає, що розмір виконавчого збору становить 10 %, але його конкретна сума, що підлягає стягненню із боржника, визначається не від суми виконавчого документа,  а лише від суми фактично стягнутої з боржника, то вимоги відповідача до про стягнення з позивача, після закінчення виконавчого провадження, решти сум виконавчого збору є незаконними. Посилання відповідача на інші положення Закону України „Про виконавче провадження”, зокрема ч.7 ст.46 де встановлено, що після закінчення виконавчого провадження якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом, суд відхиляє, оскільки дана норма не суперечить головній умові, яка встановлена цим Законом, тобто стягненню підлягає 10% від фактично стягнутої суми.

Заперечення відповідача про те, що вимоги викладені у позовній заяві повинні розглядатися у порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд відхиляє, виходячи з наступного.

Ч. 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що учасником виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший прядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У відповідності до ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Як вбачається із матеріалів справи виконання рішення господарського суду м. Києва від 13.09.2006р. у справі №18/571 закінчено постановою державного виконавця ППВР ВДВС ГУБ в З/о Гайданка М.М. від 25.04.07. Виконання постанови про стягнення судового збору виділено в окреме провадження №2-281/07. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 3 Закону України „Про виконавче провадження” постанова  державного виконавця про  стягнення  виконавчого збору є окремим виконавчим документом, який підлягає примусовому стягненню у порядку встановленому вказаним Законом. Отже, гіпотеза ст.121-2 Господарського процесуального кодексу не охоплює спірні правовідносин, оскільки не йдеться про оскарження дій чи бездіяльності органів ДВС щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів. Встановлено, що провадження щодо виконання рішення господарського суду м. Києва від 13.09.06 у справі №18/571 закінчено. Тому, застосування даної норми буде безпідставним. Характерним є те, що даний спір ніяким чином не впливає на права стягувача, який був учасником закінченого виконавчого провадження і не вимагає його участі.

Вказані обставини вказують на правильність обрання позивачем порядку та способу захисту своїх прав, відповідно до ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України,  що відповідає положенням ст.55 Конституції України, якою гарантовано право кожного  захищати свої права та інтереси засобами та способами не забороненим діючим законодавством.

Таким чином, оскільки дія та виконання оскарженої постанови, порушують чинне законодавство, остання підлягає скасуванню та визнанню такою, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. ст. 71, 72, 86, ч. 3 ст. 121,  ч.2 ст. 150, ст. ст. 158-163, ч.4 ст.167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

позов задоволити повністю.

Скасувати постанову підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області, м. Ужгород від 04.04.07 про стягнення з ДП „Закарпатський аблавтодор” ВАТ „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України”, м. Ужгород виконавчого збору у розмірі  992561,80 грн.

Визнати постанову підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області, м. Ужгород від 04.04.07 про стягнення з ДП „Закарпатський аблавтодор” ВАТ „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України”, м. Ужгород виконавчого збору у розмірі  992561,80 грн. такою, що не підлягає виконанню.

Постанова набирає чинності протягом 10-ти днів з дня складання в повному обсязі відповідно до ст. ст. 160, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду.

Суддя                                                                                О.В. Васьковський