КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

24.04.07 р.          № 29/320

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Шипка  В.В.

суддів:            Алданової  С.О.

Борисенко  І.В.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Бойко Г.В. – (дов. № 68 від 06.10.2006р.)

відповідача:                            Столяров В.М. – (дов. № 40 від 27.02.2007р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м. Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від 22.01.2007

у справі № 29/320  (Євсіков О.О.)

за позовом           Закрите акціонерне товариство "Орлан"

до           Державна податкова інспекція у Солом'янському районі м. Києва

про          визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Орлан” звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва про визнання недійсним  податкових повідомлень - рішень.

Згідно з останньою заявою про уточнення позовних вимог від 15.01.2007 позивач просив визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва:

- від 14.10.2003 № /0 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187.089,50 грн., в т.ч. 124.726,00 грн. – основний платіж та 62.363,50 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 14.10.2003 № /0 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1.875.910,00 грн.;

- від 19.12.2003 № /1 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187.089,50 грн., в т.ч. 124.726,00 грн. – основний платіж та 62.363,50 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 19.12.2003 № /1 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1.875.910,00 грн.;

- від 26.02.2004 № /2 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187.089,50 грн., в т.ч. 124.726,00 грн. – основний платіж та 62.363,50 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 19.12.2003 № /2 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1.875.910,00 грн.;

- від 25.05.2004 № /3 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187.089,50 грн., в т.ч. 124.726,00 грн. – основний платіж та 62.363,50 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 25.05.2004 № /3 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1.875.910,00 грн.

Постановою Господарського суду м. Києва від 22.01.2007р. у справі № 29/320 позовні вимоги задоволені повністю.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 14.10.2003р. № /0 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187089,50 грн., в т.ч. 124726,00 грн. – основний платіж та 62363,50 грн. – штрафні фінансові санкції.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 14.10.2003р. № /0 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1875910,00 грн.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 19.12.2003р. № /1 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187089,50 грн., в т.ч. 124726,00 грн. – основний платіж та 62363,50 грн. – штрафні фінансові санкції.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 19.12.2003р. № /1 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001року, березень, грудень, червень 2002року в розмірі 1875910,00 грн.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 26.02.2004р. № /2 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187089,50 грн., в т.ч. 124726,00 грн. – основний платіж та 62363,50 грн. – штрафні фінансові санкції.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 19.12.2003р. № /2 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1875910,00 грн.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 25.05.2004р. № /3 в частині визначення позивачу податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 187089,50 грн., в т.ч. 124726,00 грн. – основний платіж та 62363,50 грн. – штрафні фінансові санкції.

Визнано нечинним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва від 25.05.2004р. № /3 в частині зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 1875910,00 грн.

Судові витрати покладено на позивача.

Не погоджуючись із згаданою постановою, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку, просила скасувати постанову Господарського суду м. Києва від 22.01.2007р. по справі № 29/320 та прийняти нову, якою відмовити у позові повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та  просив її задовольнити.

Від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу в яких просить постанову залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

На підставі акту № 117/23-0111/21497134 від 10.10.2003р. “Про результати планової документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ЗАТ “Орлан” за період з 01.10.2001р. по 01.07.2003р.” відповідачем прийняті податкові повідомлення – рішення:

від 14.10.2003 № /0, яким позивачу - Закритому акціонерному товариству «Орлан» за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” та згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" визначено суму податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 575.243,00 грн., в т.ч. 383.495,00 грн. – основний платіж та 191.748,00 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 14.10.2003 № /0, яким позивачу за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 3.086.622,00 грн.;

- від 19.12.2003 № /1, яким позивачу - Закритому акціонерному товариству «Орлан» за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” та згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" визначено суму податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 575.243,00 грн., в т.ч. 383.495,00 грн. – основний платіж та 191.748,00 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 19.12.2003 № /1, яким позивачу за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 3.086.622,00 грн.;

- від 26.02.2004 № /2, яким позивачу - Закритому акціонерному товариству «Орлан» за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” та згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" визначено суму податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 575.243,00 грн., в т.ч. 383.495,00 грн. – основний платіж та 191.748,00 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 19.12.2003 № /2, яким позивачу за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 3.086.622,00 грн.;

- від 25.05.2004 № /3, яким позивачу - Закритому акціонерному товариству «Орлан» за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” та згідно з пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" визначено суму податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 575.243,00 грн., в т.ч. 383.495,00 грн. – основний платіж та 191.748,00 грн. – штрафні фінансові санкції;

- від 25.05.2004 № /3, яким позивачу за порушення п.п. 7.2.1 п. 7.2, п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад, грудень 2001 року, березень, грудень, червень 2002 року в розмірі 3.086.622,00 грн.

Актом  перевірки встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” при віднесені до податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 2.000.636,00 грн., які були нараховані ним у зв’язку з придбанням товару, вартість якого не відноситься до складу валових витрат. При цьому в акті перевірки зазначено (стор. 18), що оскільки за висновками акта перевірки валові витрати повинні бути зменшені шляхом вирахування із суми товарних залишків на початок звітного кварталу суми перевищення ціни придбання товару над ціною його продажу, відповідно зменшенню валових витрат повинно бути проведено коригування податкового кредиту на суму ПДВ, нараховану з вартості придбання того товару, який було продано нижче ціни придбання.

За вказаним епізодом спірними податковими повідомленнями-рішеннями було, зокрема, донараховано позивачу ПДВ у розмірі 124.726,00 грн. та зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 1.875.910,00 грн. (всього 2.000.636,00 грн.).

Колегія суддів не погоджується з висновками акта перевірки в цій частині, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, в т. ч. з урахуванням обставин, встановлених при розгляді пов’язаної справи № 29/319, позивачем були укладені договори купівлі-продажу з різними постачальниками, згідно яких ЗАТ «Орлан» придбало різноманітний товар, який в подальшому був реалізований позивачем (копії договорів в матеріалах справи). ЗАТ «Орлан» не заперечує той факт, що товар був ним реалізований за ціною, нижчою від ціни придбання, однак позивач вказує, що по-перше, чинне законодавство не забороняє здійснювати продаж товарів за ціною нижчою від ціни придбання і при цьому не зобов’язує здійснювати уцінку таких товарів. Крім того позивач також зазначає, що кожна із операцій продажу товарів за ціною нижчою від ціни придбання в кінцевому результаті була прибутковою для підприємства завдяки купівлі векселя, виданого в оплату при купівлі товару із значним дисконтом (векселі та акти приймання-передачі векселів в справі).

Станом на момент здійснення позивачем вказаних господарських операцій в Україні діяв Закон “Про підприємства в Україні” від 27.03.91 N 887-ХІІ.

Підприємство - самостійний господарюючий статутний суб'єкт, який має права юридичної особи та здійснює виробничу, науково-дослідницьку і комерційну діяльність з метою одержання відповідного прибутку (доходу), здійснює будь-які види господарської діяльності, якщо вони не заборонені законодавством України і відповідають цілям, передбаченим статутом підприємства (ст.1 Закону України "Про підприємства"). Прибуток підприємства є - основним узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності. Підприємство самостійно планує свою діяльність (ст.20 Закону) і визначає перспективи розвитку виходячи з попиту на вироблювану продукцію, роботи, послуги та з необхідності забезпечення виробничого та соціального розвитку підприємства, підвищення доходів. Держава гарантує додержання прав і законних інтересів підприємства (ст.27 Закону), у т.ч. право підприємства при здійсненні господарської та іншої діяльності з власної ініціативи приймати будь-які рішення, що не суперечать законодавству України. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства з боку державних, громадських і кооперативних органів, політичних партій і рухів не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Державні органи і службові особи можуть втручатись у діяльність підприємства тільки відповідно до своєї компетенції, встановленої законодавством. У разі видання державним чи іншим органом акта, що не відповідає його компетенції або вимогам законодавства, або виникнення у зв'язку з цим спірних питань, підприємство має право звернутися до суду чи арбітражного суду з заявою про визнання такого акта недійсним.

Згідно статті 1 Закону України "Про підприємництво" №698-ХТ від 07.02.1991 підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичні особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Позивач є суб’єктом підприємницької діяльності і здійснював господарську діяльність відповідно до норм Закону України "Про підприємництво", який також діяв станом на момент здійснення господарський операцій.

Відповідно до ст. 23 Закону України “Про підприємства в Україні” №887-ХІІ від 27.03.1991  підприємство реалізує свою продукцію, майно за цінами та тарифами, які встановлюються самостійно або на договірних засадах, а у випадках, передбачених законодавчими актами України, - за державними цінами і тарифами.

Закон України "Про ціни та ціноутворення", Закон України "Про підприємництво" та Закон України  "Про підприємства в Україні" надають суб'єктам підприємницької діяльності гарантії і свободи при здійсненні на власний ризик господарської діяльності, в тому числі і можливість самостійно визначати вартість продукції що передбачається до продажу та містять заборону державним органам втручатись в господарську діяльність підприємства, крім випадків, передбачених законодавчими актами, положеннями діючого законодавства не передбачено, що недосягнення мети (тобто отримання прибутку) є порушенням чинного законодавства і відповідно, окремі операції, за якими ця мета не досягнута, не є господарськими операціями.

Матеріали справи свідчать про відсутність з боку позивача будь-яких порушень законодавства про ціни і ціноутворення, оскільки стосовно такого виду продукції, яку придбавав/продавав позивач, державні ціни та тарифи не встановлені, що підтверджено і чинним судовим рішенням у справі № 29/319. Доказів зворотнього відповідачем не надано.

Крім того жодним законодавчим актом не заборонений продаж товарів за ціною нижчою від закупівельної без обов’язкової уцінки товарів, які не ставлять в залежність від уцінки товарів порядок оподаткування господарських операцій, здійснених позивачем.

Згідно з п 5.9 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" платник податку веде облік приросту (убутку) балансової вартості покупних матеріалів, сировини, комплектуючих виробів та напівфабрикатів на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного кварталу перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного кварталу, різниця вираховується з суми валових витрат платника податку у такому звітному кварталі.  У разі коли вартість таких запасів на початок звітного кварталу перевищує їх вартість на кінець того ж звітного кварталу, різниця додається до складу валових витрат платника податку у такому звітному періоді.

Спільним наказом від 15.12.99 № 149/300 Міністерства економіки України і Міністерства фінансів України затверджене "Положення про порядок уцінки і реалізації залежаної продукції з групи товарів широкого вжитку, продукції виробничо - технічного призначення і зайвих товарно-матеріальних цінностей".

За цим Положенням проводиться уцінка товарів широкого вжитку і продукції виробничо-технічного призначення, що залежалися (не мають збуту більше трьох місяців) і не користуються попитом у споживачів, а також таких товарів та продукції, які частково втратили свою первісну якість (далі - товари, продукція), та надлишкових товарно-матеріальних цінностей (матеріалів, комплектуючих виробів, інших матеріальних цінностей, що більше трьох місяців не можуть бути використані на виробництво продукції, оскільки таку продукцію виробляти недоцільно за відсутності попиту на неї як на внутрішньому, так і на зовнішньому ринках).

Згідно з П(С)БО № 9, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 №246 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за № 751/4044, у випадку якщо на дату складання балансу ціна запасів знизилася або вони зіпсовані, застаріли або іншим способом утратили спочатку очікувану економічну вигоду, те такі запаси в обліку і звітності повинні бути відображені по чистій вартості реалізації.

Виходячи з вищевикладеного необхідність в уцінці виникає тільки в тому випадку, якщо на дату балансу відомо, що товар, що знаходиться на складі може бути реалізований за ціною нижче ціни придбання в зв'язку з обставинами, передбаченими П(С)БО № 9 і Положенням про уцінку.

Крім того згідно з п. 2 Наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України від 10 вересня 1996 року N 120/190 "Про затвердження Положення про порядок уцінки і реалізації продукції, що залежалась, з групи товарів широкого вжитку і продукції виробничо-технічного призначення" Положення про порядок уцінки і реалізації продукції, що залежалась, з групи товарів широкого вжитку і продукції виробничо-технічного призначення може використовуватись підприємствами та організаціями торгівлі й виробничими підприємствами всіх форм власності. Керівник (власник) підприємства може прийняти рішення щодо уцінки за станом на перше число місяця за даними обліку.

Тобто положення має рекомендований (не обов'язковий) характер.

Документи, що підтверджують прийняття рішення керівником підприємства про проведення уцінки, в матеріалах справи відсутні.

Згідно з п. 1 ст. 13 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІУ баланс підприємства складається за станом на кінець останнього дня кварталу (року). Придбання і реалізація ТМЦ ЗАТ "Орлан" проводилася в дні, що не збігалися з жодною з дат складання балансу передбачених законодавством України.

Відповідно до п. 1 П(С)БО № 9 "Запаси" визначаються методологічні основи формування в бухгалтерському обліку інформації про запаси і розкриття її у фінансовій звітності. Даний стандарт не регулює правила ведення податкового обліку.

Оскільки в даному випадку у ЗАТ "Орлан" не було підстав для проведення уцінки товарів, то їхня продажна вартість була визначена за домовленістю сторін, що не суперечить чинному законодавству України.

Згідно з п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 22.05.97 №283/97-ВР валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній території так і за їх межами. Відповідно до пункту 4.1.1 ст. 4 цього Закону до складу валових доходів входять загальні доходи від продажу товарів (послуг), отже виручка від реалізації товару є валовим доходом для позивача, тобто позивач від  своєї діяльності по купівлі-продажу товару отримав доходи, які входять до складу валових.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Позивач заперечує, що в даному випадку при здійсненні господарських операцій по продажу металопродукції контрагентам за ціною нижчою за ціну придбання в нього була відсутня господарська діяльність. Як встановлено судовим рішенням у пов’язаній справі №29/319, укладання первісних договорів позивачем було направлене саме на отримання прибутку і діяльність позивача в цілому була прибутковою. Також судовим рішенням у пов’язаній справі №29/319 встановлено, що продаж товарів за цінами нижче ціни придбання здійснювались з розрахунком емітованими ЗАТ "Орлан" векселями. Ці векселі були в подальшому викуплені емітентом - ЗАТ "Орлан" з дисконтом, розмір якого був більший розміру різниці між ціною придбання товарів та ціною реалізації товару. Доход від проведення комплексу взаємопов'язаних операцій по реалізації товарів нижче ціни придбання та викупу власних векселів, виданих на заборгованість, що виникла у зв'язку з придбанням цих товарів, склав 10.321.772 грн., втрати на продажу у вигляді різниці між ціною придбання та ціною реалізації склали 10.003.182,61 грн. Загальний прибуток комплексу описаних операцій складає 31589,39 грн. Таким чином кінцевим результатом описаних господарських операцій для ЗАТ "Орлан" було отримання підсумкового прибутку за рахунок викупу власних векселів з дисконтом.

Враховуючи наведене, судовим рішенням у справі № 29/316 встановлено, а також підтверджено матеріалами справи № 29/320, що діяльність позивача з купівлі товарів та їх  продажу контрагентам за ціною нижчою від ціни придбання була направлена на отримання доходу. Позивач здійснював саме господарську діяльність, придбаний товар був використаний у власній господарській діяльності підприємства (в подальшому реалізований).

Тобто витрати на придбаний товар відноситься до валових витрат згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", а, відповідно, витрати позивача у грошовій формі, здійснювані як компенсація вартості придбаних товарів для їх подальшого використання у власній господарській діяльності є валовими витратами.

Всі первинні документи, що підтверджують здійснення позивачем вищезазначених господарських операцій, є в матеріалах справи та оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства.

Також згідно пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” №283/97-ВР від 22.05.1997 не підлягають віднесенню до складу валових витрат суми збитків платника податку, понесених у зв’язку з реалізацією товарів (робіт, послуг) або їх обміном за цінами, що нижче за звичайні, пов’язаним з таким платником податку особам.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, ЗАТ "Орлан" правомірно визначило валові доходи та валові витрати за даними господарськими операціями та, відповідно сформувало податкові зобов’язання та податковий кредит з ПДВ.

Відповідно до п.  1.7 ст.1 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації (пп. 7.4.1 ст. 7 цього Закону).

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг);

У строки, передбачені законом для відповідного податкового періоду, платник податку подає органу державної податкової служби за місцем свого знаходження податкову декларацію незалежно від того, чи виникло у цьому періоді податкове зобов'язання чи ні.

Податкова накладні на суму ПДВ - 2.000.636,00 грн., виписані на адресу позивача, відповідають вимогам пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, що не заперечується в акті перевірки та відповідачем не спростовується.

Відповідно до Закону  України “Про  податок  на  додану  вартість” до  податкового  кредиту не  дозволяється  включення  суми податку на додану вартість, сплаченого в зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), що не відносяться до складу валових витрат (п. 7.4.4. п. 7.4. ст.7) та витрати по сплаті податку на додану вартість, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (п. 7.4.5. п. 7.4. ст.7).  У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються непідтвердженими зазначеними цим підпунктом документами /податковими накладними чи митними деклараціями/, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними документами.

Таким чином, Закон  України “Про  податок  на  додану  вартість” визначає два випадки неможливості включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду:

у разі, коли вартість придбаних товарів не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу);

у разі непідтвердження витрат по сплаті податку на додану вартість податковими накладними чи митними деклараціями.

Інших підстав для не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку на додану вартість зазначений Закон не містить.

Факт отримання позивачем від продавців податкових накладних та здійснення розрахунків за отриманий товар підтверджується матеріалами справи, не заперечується в акті перевірки та відповідачем не спростовується.

Правомірність віднесення до складу валових витрат вартості придбаного позивачем товару відповідачем заперечується, оскільки реалізація придбаного позивачем товару була здійсненна за ціною нижчою від цін придбання, а тому, на думку відповідача, така операція не є господарською діяльністю та не дає права позивачеві на віднесення витрат понесених в зв’язку з придбанням таких товарів до складу валових витрат.

Однак, такі твердження відповідача повністю спростовані вищевстановленими судом обставинами справи.

Враховуючи те, що судом визнано відсутність суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) податку на додану вартість у розмірі 124.726,00 грн. за розглянутим епізодом,  то на думку колегії суддів застосування до нього штрафних санкцій у розмірі 62.363,50 грн. на підставі пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" є необґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта  владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що податкові повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва  від 14.10.2003 № /0 від 14.10.2003 № /0, від 19.12.2003 № /1, від 19.12.2003 № /1, від 26.02.2004 № /2,  від 19.12.2003 № /2, від 25.05.2004 № /3, від 25.05.2004 № /3 підлягають визнанню недійсними.

Виходячи з наведеного, колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва не підлягає задоволенню, а постанова Господарського суду м. Києва від 22.01.2007 року у справі № 29/320 не підлягає скасуванню.

Керуючись п. 6 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення”, ст. ст. 195 198,200, 205-206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва залишити без задоволення, постанову Господарського суду м. Києва від 22.01.2007 року у справі № 29/320 залишити без змін.

Матеріали справи № 29/320 повернути до Господарського суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена  до Вищого адміністративного суду України протягом місяця у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя          Шипко  В.В.

Судді

Алданова  С.О.

Борисенко  І.В.