СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.07                                                                                 Справа № 15/195пн.

Суддя Пономаренко Є.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом

Відкритого акціонерного товариства Науково-виробничої фірми "Луганські акумулятори", м. Луганськ

до Міського комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації", м. Луганськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача –Фонд державного майна України, м. Київ

про визнання права власності

За участю представників сторін:

від позивача: Бугайова І.В., довіреність № 20/19 від 16.04.07;

від відповідача: Дудник К.М., довіреність № б/н від 15.09.06.;

від третьої особи: не прибув.

До початку слухання справи по суті жоден з учасників судового процесу не заявив вимогу про фіксування  судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв’язку з чим відповідно до ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України таке фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору: позивачем заявлені вимоги про:

- визнання за Позивачем - відкритим акціонерним товариством Науково-виробничою фірмою „Луганські акумулятори” - права власності на наступні об’єкти, розташовані за адресою: м. Луганськ, вул. Краснодонська, 6-і: літера А-1 –недобудовану будівлю виробничого корпусу №2 з надбудовами (літера надбудова, надбудова1, надбудова2) загальною площею без урахування площ надбудов 15402,9 кв. м; літера Б-1 –будівлю складу УКСу (холодильна станція) загальною площею 359,9 кв. м.

- зобов’язання відповідача - Луганського міського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації»здійснити державну реєстрацію права власності на об’єкти, розташовані за адресою:  м. Луганськ, вул. Краснодонська, 6-і: літера А-1 –недобудовану будівлю виробничого корпусу №2 з надбудовами (літера надбудова, надбудова1, надбудова2) загальною площею без урахування площ надбудов 15402,9 кв. м; літера Б-1 –будівлю складу УКСу (холодильна станція) загальною площею 359,9 кв. м.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги про визнання права власності у повному обсязі.

Відповідач відзивом на позовну заяву не спростував доводи позивача  та надані ним докази.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині  визнання права власності виходячи з наступних підстав.

Планом санації відкритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми “Луганські акумулятори”, погодженого Фондом державного майна України, що підтверджується листом від 18.09.2006р. №10-24-13088 та затвердженого ухвалою господарського суду Луганської області від 25.09.2006р. у справі 20/21б,  з метою отримання коштів для погашення заборгованості перед кредиторами, передбачено відчуження належних боржнику об’єктів нерухомості: незавершена будівництвом будівля виробничого корпусу №2 та будівля холодильної станції.

У зв’язку з підготовкою зазначених об’єктів до продажу позивач звернувся до відповідача за реєстрацією права власності на зазначені об’єкти. Відповідач листом від 23.03.2007р. № 197 відмовив позивачу у проведенні такої реєстрації у зв’язку з відсутністю правовстановлюючих документів, заперечуючи тим самим проти права власності позивача. При цьому, надані позивачем документи, а саме: наказ Фонду державного майна України від 16.03.1998р. № 500, Перелік об’єктів незавершеного капітального будівництва, наказ АНПП “Луганські акумулятори”  № 312-А від 24.07.1996р., акт приймання –передачі будівель і споруд від 25.07.1996р. та Державний акт на право постійного користування землею, не прийняті відповідачем як підстава для реєстрації об’єктів нерухомості у зв’язку з тим, що у наказі Фонду державного майна України  від 16.03.1998р. № 500 і переліку об’єктів незавершеного капітального будівництва йдеться про затвердження плану приватизації державного майна орендного науково-виробничого підприємства “Луганські акумулятори”, а у теперішній час підприємство згідно Статуту перетворено у відкрите акціонерне товариство науково-виробничу фірму “Луганські акумулятори”. У зв’язку з реорганізацією підприємства Відповідачем рекомендовано Позивачу за вирішенням питання звернутись до суду.

У зв’язку з невизнанням відповідачем права власності на зазначені об’єкти, шляхом відмови у реєстрації права власності, що заважає позивачу у розпорядженні майном, право власності на яке Позивач набув у процесі приватизації цілісного майнового комплексу орендного науково-виробничого підприємства “Луганські акумулятори”, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу.

Орендне науково-виробниче підприємство “Луганські акумулятори” перетворено у відкрите акціонерне товариство “Науково-виробнича фірма “Луганські акумулятори” (м. Луганськ, вул. Оборонна,91) на підставі наказу Фонду державного майна України від 10.04.1998р. № 9-АТ „Про створення  на базі орендного науково-виробничого підприємства „Луганські акумулятори” відкритого акціонерного товариства” відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 20.05.93р. №57-93 “Про приватизацію цілісних майнових комплексів  державних підприємств та їх структурних підрозділів, зданих в оренду”, постанови Кабінету Міністрів України від 11.09.96р. №1099 “Про затвердження Порядку перетворення у процесі приватизації державних, орендних підприємств  і підприємств із змішаною формою власності  у відкриті акціонерні товариства“ та наказу Фонду державного майна України від 16.03.1998р. № 500 “Про затвердження плану приватизації  орендного науково-виробничого  підприємства “Луганські акумулятори”. При  цьому, затверджено установчий договір та статут відкритого акціонерного товариства “Науково-виробнича фірма “Луганські акумулятори”, визнано, що з моменту  державної реєстрації статуту ВАТ НВФ „Луганські акумулятори” вважатиметься розірваним договір оренди, що був укладений Фондом державного майна України з організацією орендарів зазначеного підприємства 30.06.1994р.  №Д-1884, та затверджено перелік нерухомого майна, що передається до статутного фонду  ВАТ НВФ “Луганські акумулятори”.

В процесі приватизації державного майна орендного науково-виробничого підприємства „Луганські акумулятори” складено План приватизації, затверджений наказом Фонду державного майна України від 16.03.1998р. № 500.

Відповідно до розділу 2 Плану приватизації визначення вартості цілісного майнового комплексу орендного науково-виробничого підприємства “Луганські акумулятори”  проведено відповідно до Методики оцінки вартості майна під час приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15 серпня 1996 року №961.

Результати оцінки викладено в Акті оцінки вартості майна орендного підприємства: код за ЗКПО 05758948 Орендне науково-виробниче підприємство „Луганські акумулятори”, який є додатком до Плану приватизації.

Відповідно до Плану приватизації (розділ 2 “Вартість об’єкту”, розділу 7 “Рішення комісії з приватизації об’єкта” та розділу 8 “Уточнений план розміщення акцій ОП “Луганські акумулятори”) розмір статутного фонду ВАТ НВФ “Луганські акумулятори”, що створюється в процесі приватизації, становить 37 549 тис. грн.; вартість державної частки  майна, що підлягає приватизації, складає 27 760 тис. грн.; вартість частки майна, що організація орендарів напрацювала за період роботи в умовах оренди, становить  9 789 тис. грн.; виключні переліки об’єктів, що не підлягають приватизації, наведено у додатках до Плану приватизації (додаток №4 „Наявність державного житлового фонду на ОНВП „Луганські акумулятори”, додаток № 5 „Споруди цивільної оборони (ЦО) на 01.08.96.”).

Наведене також відображено в Установчому договорі № АТ-99 від 10.04.1999 року про створення відкритого акціонерного товариства Науково-виробничої фірми „Луганські акумулятори” та Статуті Відкритого акціонерного товариства Науково-виробничої фірми „Луганські акумулятори”, зареєстрованого у виконавчому комітеті Луганської міської Ради народних депутатів 21 квітня 1998р., реєстраційний №225/1016б.

Так, відповідно до статті 4 Установчого договору засновники (держава  в особі Фонду державного майна України та організація орендарів орендного науково-виробничого  підприємства “Луганські акумулятори”)  передають Товариству (Позивачу) у власність в обмін на акції згідно з актом оцінки вартості майна орендного науково-виробничого підприємства „Луганські акумулятори”:

- орган приватизації - державне  майно на суму 27 760 000  грн.;

- організація орендарів орендного науково-виробничого підприємства „Луганські акумулятори” -  майно, що є її власністю,  на суму 9 789 000 грн.

Згідно з Актом оцінки вартості майна до вартості цілісного майнового комплексу включено вартість об’єктів незавершеного будівництва. Таким чином, незавершене будівництво було передано у власність Товариства –позивача у справі.

Згідно з п. 8.3. Статуту відповідно до Плану приватизації Фонд державного майна України,  як засновник з боку держави,  вносить до статутного фонду державну частку майна на суму 27 760 000 грн., організація орендарів орендного науково-виробничого підприємства „Луганські акумулятори”,  як засновник,  вносить до статутного фонду власне майно на суму 9 789 000 грн.

Відповідно до Плану приватизації та Акту оцінки вартості майна в якості складової частини цілісного майнового комплексу до статутного фонду Позивача передано об’єкти незавершеного будівництва, перелік яких визначено у Додатку №7 до Плану приватизації.

Згідно з Актом оцінки вартості майна до загальної вартості цілісного майнового комплексу, що становить 49 367,0 тис. грн., у т.ч. того, що належить орендарю - 10 025,0 тис. грн. (рядок 15 Акту оцінки вартості майна) включено вартість незавершених капітальних вкладень з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу незавершеного будівництвом об’єкта, у т.ч. будівель, споруд, передавальних пристроїв та інше, у сумі 6 381,0 тис. грн., у т.ч. того, що належить орендарю –812,0 тис. грн. (рядок 9.1. Акту оцінки вартості майна).

Вартість об’єктів, за визнанням права власності на які звертається Позивач, не було вилучено із вартості цілісного майнового комплексу, що передано у власність Позивача.

Так, при проведенні розрахунку вартості статутного фонду із зазначеної загальної вартості цілісного майнового комплексу (49 367,0 тис. грн.), вилучено лише вартість майна, яке не підлягає приватизації, а саме: об’єктів житлового фонду у сумі 191,0 тис. грн. (рядок 16.1. акту оцінки вартості майна) та об’єктів, що не підлягають приватизації, у сумі 364,0 тис. грн. (рядок 16.2. акту оцінки вартості майна), що відповідає п.3.10 Плану приватизації в частині вартості об’єктів, які не підлягають приватизації –„загальна вартість об’єктів, які не підлягають приватизації станом на 01.08.1996р.  становить 555,0  тис. грн.”.

Крім зазначених відрахувань вартості майна  у загальній сумі 555,0 тис. грн., розрахунок вартості державного майна, що підлягало приватизації, вартості майна орендаря в статутному фонді та розміру статутного фонду відкритого акціонерного товариства було здійснено шляхом:  відрахування дооцінки залишкової вартості  основних фондів у сумі 26 527,0 тис. грн.,  у т.ч. того, що належить орендарю 236,0 тис. грн. (рядок 16.3. акту оцінки вартості майна); збільшення вартості майна, що належить державі, на загальну суму 15 264,0 тис. грн., що складалася з вартості нематеріальних активів; вартості оборотних засобів, зданих в оренду, з урахуванням індексації; вартості запасів і затрат, які входять у валюту балансу; фінансових активів; кредиторської заборгованості; коефіцієнту індексації оборотних засобів, зданих в оренду; залишку коштів амортизаційного фонду на повне відновлення орендованих основних засобів; вартості дорогоцінних металів (рядки 18, 18.1.-18.4.  акту оцінки вартості майна).

Відповідно до Акту оцінки вартості майна різниця між вартістю цілісного майнового комплексу (49 367,0 тис. грн.) та  вартістю об’єктів, що не підлягали приватизації, (555,0 тис. грн.) і сумою дооцінки залишкової вартості основних засобів (26 527,0 тис. грн.), збільшена на вартість майна, що належить державі, (15 264,0 тис. грн.) становить вартість статутного фонду (37 549,00 тис. грн.) відкритого акціонерного товариства, що створювалося відповідно до Плану приватизації.

На підставі викладеного, враховуючи положення п. 3.10 Плану приватизації про те, що повний перелік об’єктів, які не підлягають приватизації, визначено в додатках № 4 та №5  (додаток №4 „Наявність державного житлового фонду на ОНВП „Луганські акумулятори”, додаток № 5 „Споруди цивільної оборони (ЦО) на 01.08.96.”), позивач набув права власності на об’єкти незавершеного будівництва у процесі приватизації цілісного майнового комплексу орендного науково-виробничого  підприємства “Луганські акумулятори”.

Перелік об’єктів незавершеного будівництва визначено у Додатку №7 до Плану приватизації, згідного якого позивач набув право власності на незавершені будівництвом виробничі будівлі та споруди, а саме: виробничий корпус № 2, котельну, резервуар для запасу води на підприємстві.

Крім того, слід зазначити наступне. Згідно з робочою проектно-кошторисною документацією будівництва виробничого корпусу №2 холодильна станція входила до пускового комплексу першої черги будівництва виробничого корпусу №2 ОНВП “Луганські акумулятори”.

Також, той факт, що холодильна станція (Склад УКСу) не знаходиться серед об’єктів, які не увійшли до статутного фонду позивача в процесі приватизації та знаходяться у власності держави, підтверджується актами перевірок, що в період після приватизації постійно проводилися регіональним відділенням ФДМУ по Луганській області з питань утримання, збереження та використання  майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ НВФ “Луганські акумулятори”, але залишилось на його балансі, згідно з якими у Переліку державного майна значаться лише житлові будинки та обладнання і майно для цивільної оборони.

Таким чином, об’єкти незавершеного будівництва у повному обсязі передано до статутного фонду Позивача, у зв’язку з чим відповідно до положень статті 4 Установчого договору, п.8.3. Статуту, статті 12 Закону України “Про господарські товариства”, статті 21, 25 Закону України „Про власність” Позивач набув права власності на незавершений будівництвом виробничий корпус №2,  у тому числі склад УКСу (холодильну станцію).

Виробничий корпус №2 та склад УКСу (холодильна станція) знаходяться на балансі Позивача, що підтверджується довідкою від 29.03.2007р. № 07/464.

Будівля складу УКСу (холодильної станції) будувалася на одній земельній ділянці із виробничим корпусом № 2, а саме: на земельній ділянці за адресою м. Луганськ вул. Оборонна, 91 яка у термін до 02.03.2004р. знаходилася у користуванні Позивача та загальна площа якої становила 33,2251 га,

Фонд державного майна не заперечив проти права власності позивача на спірні об’єкти, та зокрема відзивом по справі підтвердив правомірність набуття права власності позивачем в процесі приватизації на незавершене будівництво.

Відповідно до п.3.4. Статуту Товариство позивача є власником майна, переданого йому засновниками у власність.

Відповідно до статті 12 Закону України “Про господарські товариства” товариство є власником майна, переданого йому засновниками у власність.

Згідно із статтею 21 Закону України “Про власність”, якою передбачено, що право колективної власності виникає на підставі перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства, виникло право власності у Позивача при перетворенні орендного науково-виробничого підприємства „Луганські акумулятори” у відкрите акціонерне товариство науково-виробничу фірму „Луганські акумулятори”. Наведена позиція також співпадає з позицією викладеною у п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 31.01.2001 N 01-8/98 "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом", в якому зазначено, що коли  у встановленому порядку державне майно, зокрема підприємство, передано в оренду або організації орендарів, то це майно не втрачає статусу державної власності (хоча саме підприємство вже не є державним).

Так, товариство позивача набуло права власності на майно передане до його статутного фонду в процесі приватизації з моменту державної реєстрації відкритого акціонерного товариства.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право  власності вважається набутим правомірно,  якщо інше прямо  не  випливає  із  закону  або  незаконність  набуття  права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України  право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація –це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень

Згідно з частиною третьою статті 331 Цивільного кодексу України право власності на об’єкт незавершеного будівництва реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об’єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об’єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до  статті 392  Цивільного кодексу України  власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 15  Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. п. 1.3., 1.5. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003 № 6/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2003 за № 66/7387 (далі - Тимчасове положення), обов’язковій реєстрації в комунальних підприємствах бюро технічної інвентаризації підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб.

Відмовою в реєстрації відповідач вчиняє дії, якими юридично не визнає право власності за позивачем.

Тому, враховуючи положення ст. 392 Цивільного кодексу України позивач пред’явив даний позов до Міського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації».

Правильність наведеної позиції, зокрема про те, що бюро технічної інвентаризації є належними відповідачами у справах про визнання права власності, також співпадає з позицією Вищого господарського суду України наведеною у п. 18 Інформаційного листа від 31.01.2001р. №01-8/98, в редакції чинній на даний час.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. Вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню.

В частині вимог про зобов’язання відповідача здійснити державну реєстрацію провадження у справі слід припинити на підставі п.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з тим що справа в цій частині не підлягає розглядові в господарському суді (саме як господарському, а не адміністративному суді) за правилами Господарського процесуального кодексу України, а може розглядатися в адміністративному суді за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав законної сили  з 1 вересня 2005 року, до початку  діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України,  вирішуються відповідним господарським  судом  за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому, виходячи з суб’єктного складу сторін, предмету судового розгляду в частині спонукання БТІ провести реєстрацію права власності та з урахуванням рекомендацій Верховного суду України, провадження у справі за даною вимогою може здійснюватися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, позовні заяви у господарських справах, що віднесені цим Кодексом до адміністративної юрисдикції, а також апеляційні, касаційні скарги (подання), заяви (подання) про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими та винятковими обставинами у таких справах, подані і не розглянуті до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом (частина 7 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України»).

Отже, право розгляду позовних заяв, поданих за правилами Господарського процесуального кодексу України та відповідно господарських справ, за правилами КАС України було надано господарським судам лише по справах, що були порушені, але не розглянуті на момент набрання чинності КАС України.

В інших випадках, а саме у разі подачі заяви з посиланням на норми ГПК України та відповідно порушення провадження у справі на підставі ГПК України, чинне процесуальне законодавство, як Господарський процесуальний кодекс України так і Кодекс адміністративного судочинства України не передбачають права суду переведення розгляду справи з одного процесуального закону на інший.

Таким чином, дана справа порушена за позовною заявою, поданою за правилами Господарського процесуального кодексу України в частині вимог про спонукання відповідача вчинити дій по реєстрації не підлягає розглядові в господарському суді (саме як господарському, а не адміністративному суді) за правилами Господарського процесуального кодексу України та відповідно провадження у даній господарській справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 22, 44, 49 ГПК України витрати зі сплаченого державного мита у сумі 85 грн. 00 коп. і інформаційно-технічні послуги у сумі 118 грн. 00 коп. відносяться на позивача, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій –непредставлення відповідачу всіх документів.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні за згодою присутніх у судовому засіданні представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 44, 49, п. 1 ст. 80, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати право власності за відкритим акціонерним товариством Науково-виробничою фірмою „Луганські акумулятори”, м. Луганськ, вул. Оборонна, б. 91, ідентифікаційний код за на наступні об’єкти, розташовані за адресою: м. Луганськ, вул. Краснодонська, 6-і: літера А-1 –недобудовану будівлю виробничого корпусу №2 з надбудовами (літера надбудова, надбудова1, надбудова2) загальною площею без урахування площ надбудов 15402,9 кв. м; літера Б-1 –будівлю складу УКСу (холодильна станція) загальною площею 359,9 кв. м.

3. В решті вимог провадження у справі припинити.

4. Судові витрати покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення підписане 17.04.2007р.

Суддя

Є.Ю. Пономаренко