ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2007 р.
№ 35/89

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    В.М.Палій,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        М.М.Черкащенка,

розглянувши    касаційну скаргу Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту

житлового фонду та об’єктів соціально-побутового призначення “Екос”

Акціонерного товариства холдингової компанії “Київміськбуд”

на                       постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2006р.

у справі             №35/89

за позовом        Закритого акціонерного товариства “Енергогенеруюча компанія

“Укр-Кан Пауер”

до                     Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту

житлового фонду та об’єктів соціально-побутового призначення “Екос”

Акціонерного товариства холдингової компанії “Київміськбуд”

про                     стягнення 501 286,49 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Поліщук А.М. (довіреність у справі),

від відповідача:  Фомін Г.А., Савченко Н.Т. (довіреності у справі),

У судовому засіданні 27.02.2007р. оголошувалася перерва до 13.03.2007р. в порядку, передбаченому ст.77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Енергогенеруюча компанія “Укр-Кан-Пауер” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду об’єктів соціально-побутового призначення “Екос” Акціонерного товариства холдингової компанії “Київміськбуд” і просило суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з останнього 436 849,15 грн. заборгованості за поставлену теплову енергію у вигляді гарячої води, 74 001,05 грн. пені, 12  818,23 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов’язань за договором від 01.01.1998 р. №420307 щодо оплати поставленої позивачем теплової енергії у вигляді гарячої води.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.02.2006р. (суддя Якименко М.М.) у позові відмовлено повністю з посиланням на те, що  згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002р. №1245 теплопостачальним підприємствам міста та житлово-експлуатаційним організаціям після закінчення опалювального періоду протягом наступного кварталу необхідно проводити перерахунки з населенням за надані послуги з опалення та гарячу воду  з урахуванням відхилення реальних температур теплоносія від прийнятих при розрахунках нормативів та з урахуванням обсягів фактично наданих послуг.

Позивач даний перерахунок не здійснив, у зв’язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення сума заборгованості вказана без врахування названого розпорядження.

Окрім того, судом зазначено, що борг, який склався перед позивачем, є боргом населення, кінцевого споживача послуг, котрі надає виробник –позивач. Відповідно до Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію” відповідач провів реструктуризацію заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд також послався на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2005р. №664 “Про заходи щодо проведення у 2005 році розрахунків з погашення зобов’язань держави за знеціненими грошовими заощадженнями громадян в установах Ощадного банку колишнього СРСР шляхом погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги” та підписані трьохсторонні акти про зарахування на користь позивача сум у відповідності до вказаної постанови.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягаються задоволенню, оскільки у разі їх задоволення, виникне ситуація подвійної оплати заборгованості за надані послуги.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2006р. (головуючий, суддя Моторний О.А., судді Кошіль В.В., Вербицька О.В.) рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Згідно постанови присуджено до стягнення з відповідача  339 509,02 грн. заборгованості.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.09.2006р. зазначену постанову суду апеляційної інстанції скасовано, як таку, що ухвалена з порушенням норм процесуального права, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зокрема, суд прийняв рішення щодо не всіх позовних вимог.

За результатом нового перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, Київським апеляційним господарським судом прийнято постанову від 23.11.2006р. (головуючий, суддя Губенко Н.М., судді Барицька Т.Л., Ропій Л.М.), якою рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2006р. скасовано. Позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 339 509,02 грн. основної заборгованості, 17 400,0 грн. пені, 12 818,23 грн. –3% річних та судові витрати. В частині стягнення 97 340,13 грн. заборгованості провадження у справі припинено на підставі п.11 ч.1 ст.80 ГПК України у зв’язку з відсутністю предмету спору.  В іншій частині позову відмовлено.

Припиняючи провадження у справі в частині стягнення з відповідача 97 340,13 грн., суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач в уточненнях до позовних вимог з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 19.09.2006р. (лист від 15.11.2006р. №22/1760) погодився з тим, що під час розгляду справи відповідачем була частково погашена заборгованість у розмірі 97 340,13 грн., та яка станом на 01.06.2006р. складає 339 509,02 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача  суми основної заборгованості мотивована тим, що матеріалами справи підтверджено, що зобов’язання відповідача по оплаті поставленої позивачем теплової енергії виникло на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору від 01.01.1998р. №420307 на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води. Проте, відповідач не виконав свої зобов’язання за договором щодо оплати вартості спожитої теплової енергії за встановленими договором тарифами за період з січня по серпень 2004 року  у розмірі 339 509,02 грн., у зв’язку з чим суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості та 3% річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені, передбаченої пунктом 9.2. договору, суд апеляційної інстанції керувався статтями 220, 233 ГК України та виходив з того, що оскільки теплопостачання здійснювалось до житлових будинків та борг відповідача утворився внаслідок несплати населенням комунальних послуг, у тому числі теплової енергії, і порушення зобов’язання не завдало збитків позивачу, то суд визнав за можливе на підставі пункту 3 ст.83 ГПК України зменшити розмір пені з 74 001,05 грн. до 17 400,0 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про неправомірне застосування судом першої інстанції Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію”, оскільки ст.1 цього Закону передбачено, що заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Відповідно до ст.6 Закон набирає чинності з 1 липня 2003 року, позивач же звернувся з позовом про стягнення заборгованості за період з січня 2004 року по серпень 2004р.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що не може бути підставою для відмови в позові посилання відповідача на підписані трьохсторонні акти про зарахування на користь позивача сум відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2005р. №664 “Про заходи щодо проведення у 2005 році розрахунків з погашення зобов’язань держави за знеціненими грошовими заощадженнями громадян в установах Ощадного банку колишнього СРСР шляхом погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги”, оскільки, як стверджує сам відповідач, проведення оплати з держбюджету на підставі вказаної постанови КМУ було здійснено у квітні 2006 року на суму 72 912,0 грн., тобто на момент ухвалення рішення суду першої інстанції від 16.02.2006р. у даній справі така оплата ще не була здійснена.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд її скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

У своїй касаційній скарзі та уточненнях до неї, скаржник посилається на не врахування судом апеляційної інстанції того факту, що заявлена позивачем до стягнення сума боргу, є боргом мешканців будинків за спожиту теплову енергію. У зв’язку з чим виконання відповідачем зобов’язань за договором, укладеним між  ним та позивачем, залежить від виконання своїх зобов’язань мешканцями в частині своєчасної оплати за спожиті комунальні послуги, що, на думку скаржника, є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов’язань за договором в частині оплати поставленої позивачем теплової енергії в силу ст.614 ЦК України.

Також скаржник стверджує про незастосування судом апеляційної інстанції Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію”, постанови Кабінету Міністрів України №705 від 22.05.2006р. та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002р. №1245.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає  задоволенню частково з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що між сторонами укладено договір від 01.01.1998р. №420307 на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води, відповідно до умов якого позивач зобов’язався виробляти, систематично поставляти та передавати у власність покупцю (відповідачу) теплову енергію у вигляді гарячої води,  а покупець –приймати товар та своєчасно здійснювати оплату за нього.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін прав і обов’язків, визначених ним.

Всі розрахунки по цьому договору виконуються на підставі рахунків, які покупець отримує від позивача виключно у грошовій формі за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до пунктів 6.4. та 6.5 договору, відповідач щомісяця з 12 по 14 число отримує у позивача оформлені бланки актів звіряння розрахунків за прийняту теплову енергію на початок розрахункового періоду, табуляграми та доручення для сплати прийнятої теплової енергії за поточний місяць з урахуванням недоплати або переплати за попередній місяць, а також самостійно сплачує за прийняту теплову енергію, згідно отриманого платіжного доручення не пізніше 28 числа поточного місяця.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що сторони при його виконанні зобов’язуються керуватися Законом України “Про електроенергетику”, Правилами користування тепловою енергією, Тимчасовими правилами обліку відпускання і споживання теплової енергії, та іншими обов’язковими для виконання нормативними актами.

Відповідно до пунктів 6.1., 6.3 договору, тарифи на теплову енергію розраховуються по групах споживачів “Енергопостачальною організацією” (позивачем), затверджуються у встановленому порядку і підлягають перегляду у випадках зміни розмірів складових калькуляцій собівартості теплової енергії, а також в інших випадках, передбачених діючими нормативними документами. Всі розрахунки за договором виконуються на підставі рахунків, які відповідач отримує від позивача, виключно у грошовій формі (Постанова  КМУ від 21.05.97 №487) за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України.

Згідно п.9.5.7 Правил користування тепловою енергією, при відпусканні теплової енергії для опалення і гарячого водопостачання житлових будинків державного фонду, а також житлового фонду кооперативних та громадських організацій (в тому числі житлово-будівельних кооперативів) розрахунки енергопостачальних організацій здійснюються не з окремими квартиронаймачами (членами-пайовиками житлово-будівельних кооперативів і т.д.), а з органами житлово-комунального господарства, які здійснюють експлуатацію житлового фонду (житлово-експлуатаційна контора, домоуправління, житлово-будівельний кооператив і т.д.).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем здійснювалось нарахування за теплову енергію у період з січня 2004 року по серпень 2004 року у розмірі 436849,15 грн., розмір спожитої теплової енергії підтверджується табуляграмами по кожному місяцю спірного періоду. Проти вказаного розміру заборгованості відповідач не заперечує, про що ним зазначено у доповненні до пояснень (а.с.28-29 т.5).

Відповідно до п.4  Прикінцевих положень, ч.1 ст.193 ГК України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень та ст. 526 ЦК України зобов’язання мають виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч.7 ст. 193 ГК України, ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов’язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов’язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов’язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Санкції  за прострочку виконання грошових зобов’язань встановлені як статтею 231 ГК України, так і статтею 625 Цивільного кодексу України.

Так,  згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

При цьому, частина перша  статті 229 ГК України та частина перша ст.625 ЦК України встановлюють виняток із загального правила статей 218 ГК України та 614 ЦК України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов’язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника означає можливість як стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов’язання, так і стягнення сум, право на яке виникає у кредитора на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов’язання за будь-яких обставин.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов’язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Згідно ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Так, зокрема, Цивільним кодексом України встановлені санкції за прострочку виконання грошових зобов’язань, а саме ч.2 ст.625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ч.2 ст.20 ГК України права та законні інтереси суб’єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

До інших способів відносяться, передбачені ст.625 ЦК України річні, як плата за користування чужими  грошовими коштами, правова природа яких,  є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов’язань    (постанова Верховного Суду України у справі №6/132).

Враховуючи приписи названих статей, посилання скаржника на відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за даним позовом з огляду на те, що спірний борг  виник внаслідок не виконання зобов’язань мешканцями будинків щодо оплати за спожиті комунальні послуги, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції правильно не застосовані положення  Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію”, оскільки відповідно до ч.1 ст.1 цього Закону, заборгованість з  квартирної  плати  (плати  за утримання житла) та плати за комунальні  послуги  (водо-,  тепло-, газопостачання,  послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) (далі  -  житлово-комунальні послуги)  наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (далі - громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим   Законом   перед   надавачами   житлово-комунальних   послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми  боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації.

Названий Закон набрав чинності 01.07.2003р., а заборгованість відповідача перед позивачем виникла у період з січня по серпень 2004 року.

Разом з тим, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції не вжито всіх заходів щодо повного та всебічного розгляду даної справи із застосуванням законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Так, згідно ст.4 Господарського кодексу України, особливості регулювання майнових відносин суб’єктів господарювання визначаються Господарським кодексом України. Це означає, що Господарський кодекс має значення спеціального закону у сфері правового регулювання тих майнових відносин, учасником яких є суб’єкт господарювання і щодо регулювання яких значення загального закону має Цивільний кодекс України.

Предметом регулювання Господарського кодексу згідно ст.1 цього Кодексу, є господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності. Отже, господарські відносини за своєю природою є організаційно-правовими відносинами. При цьому, організаційний аспект господарської діяльності має не тільки свій внутрішній, а й зовнішній прояв. Будь-яке господарство (підприємство) у ринкових умовах не діє у повній самостійності, ізольовано. Воно перебуває в численних зв’язках, у тому числі організаційного характеру, з іншими господарствами та державними і недержавними органами, може відчувати певний організаційний вплив з їх боку.

Зокрема, щодо даного спору, то такий зовнішній вплив має місце з боку держави щодо розрахунків між сторонами договірних відносин. Тому, для його вирішення судом важливим є з’ясувати не тільки дійсну суму боргу, на час ухвалення рішення по суті, яким у даному випадку є постанова суду апеляційної інстанції, але й джерела його погашення.

Проте, ухвала суду апеляційної інстанції від 31.10.2006р. в частині зобов’язання позивача та відповідача провести звірку розрахунків заборгованості залишилася сторонами невиконаною (а.с.26 т.5). У зв’язку з чим, колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність юридичної оцінки щодо безпідставності неврахування судом апеляційної інстанції погашення боргу в сумі 72 912,0 грн. з огляду на припинення судом провадження у справі в сумі 97 340,13 грн., які, як випливає з тверджень відповідача, мали бути погашені як борг населення чеками через Ощадбанк у квітні 2006 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2005р. №664 “Про заходи щодо проведення у 2005 році розрахунків з погашення зобов’язань держави за знеціненими грошовими заощадженнями громадян  в установах Ощадного банку  колишнього СРСР шляхом погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги”.

За межами дослідження та юридичної оцінки судом залишилося твердження про передачу у вересні 2006 року боргів мешканців до КП “Житловик” згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №390 від 21.03.2005р. “Про передачу житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж, відокремлених об’єктів комунального призначення та обладнання об’єктів енергопостачання комунальної власності територіальної громади міста Києва”.

Фактично не спростовані судом апеляційної інстанції інші твердження відповідача щодо необхідності зарахування сум різниці в тарифах за періоди з 2002 по 2003р. та з 2003р. по 2004 р., проведених у відповідності до розпорядження КМДА від 20.06.2002р. №1245, а також застосування до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України №705 від 22.05.2006р. “Про затвердження порядку перерахування у 2006 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення, затверджених для населення”, яка визначає період за який повинно бути проведено перерахунок та компенсація, а саме з 01.01.2000р. по 01.01.2005р.

Неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, є порушенням вимог: ст.47 ГПК України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; ст.38 ГПК України, яка зобов’язує суд у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Вказані порушення норм процесуального права призвели до неповного з’ясування обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення даного спору по суті заявлених вимог, у зв’язку з чим відсутні підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права висновок щодо прав і обов’язків сторін.

Допущені порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.1117 ГПК України.

Враховуючи викладене, ухвалені у даній справі рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на характер спору, що виник між сторонами, суду першої інстанцій під час нового розгляду даної справи необхідно  з достовірністю з’ясувати обставини справи,  та  запропоновувати позивачу уточнити позовні вимоги і відповідно до встановленого вирішити спір по суті.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту  житлового фонду та об’єктів соціально-побутового призначення “Екос” Акціонерного товариства холдингової компанії “Київміськбуд”  задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2006р. та рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2006р. у справі №35/89 скасувати.

3. Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий, суддя                                                            В.М.Палій

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                М.М.Черкащенко