ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.02.07 р.                                                                               Справа № 10/318пд

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., суддів Марченко О.А. та Морщагіної Н.С., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою відкритого акціонерного товариства „Дондіпрошахт” (представники Чернишов В.М. та Доценко С.Б. довіреність від 17.08.06 року) до товариства з обмеженою відповідальністю „АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП” (представник Яковлєв А.В., довіреність Д-1 від 07.02.07 року), про розірвання договору оренди б/н від 01.11.02 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством „Дондіпрошахт” та товариством з обмеженою відповідальністю „СТІН-Холдинг”, –

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Дондіпрошахт” (далі – Орендодавець) 01.09.05 року звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „СТІН-Холдинг” (далі – Орендар) про розірвання договору оренди б/н від 01.11.02 року (далі – Договір). Позовні вимоги Орендодавця ґрунтуються приписах статті 651 ЦК України та на фактах неналежного виконання Орендарем умов Договору у частині обов’язку вчасно сплачувати плату за оренду нежитлового приміщення, неукладення договору страхування предмету оренди, неукладення договору на відшкодування витрат на утримання предмету оренди та надання комунальних послуг, а також на невідповідності умов Договору істотним умовам договорів оренди державного (комунального) майна, визначеним статтею 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” (т.1 а.с.2-3).

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та двічі змінювали підстави позову, зазначивши, що підставою для розірвання Договору є стаття 26 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, яка передбачає можливість звернення до суду з вимогою про розірвання Договору у разі невиконання будь-якої його умови (т.4 а.с.26-27 та 35). Відповідач висунув контраргументи проти заперечень Орендаря, зазначивши, що орендоване майно безумовно є майном державної форми власності, а також надав додаткові документи.

Представник Орендаря в судовому засіданні надав додаткові докази та заперечив проти позову, зазначивши, що Договір укладено відносно майна приватної форми власності та приписи Закону України „Про оренду державного та комунального майна” до нього не можуть застосовуватися, відповідач належним чином виконує грошові зобов’язання за Договором, уклав договір страхування орендованого майна із ЗАТ СК „Кремінь”, наразі перешкодою на укладення договору на відшкодування витрат на утримання предмету оренди та надання комунальних послуг є не винні дії відповідача, а незгода позивача з істотними умовами цього правочину.

Відповідач висунув клопотання про зупинення розгляду справи № 10/318пд до розгляду господарським судом Донецької області справи № 43/213пд, а також про здійснення процесуального правонаступництва у спірних правовідносинах з Орендаря на товариство з обмеженою відповідальністю „АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП” (далі – Товариство), яке створено шляхом перейменування Орендаря.

Суду не надані окремі витребувані матеріали, втім суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами, оскільки ненадані сторонами окремі документи не можуть істотно вплинути на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин.

В судовому засіданні 08.02.07 року оголошувалась перерва з 1534 до 1545 години.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позовні вимоги щодо розірвання Договору не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Оцінивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки Орендаря та Орендодавця (т.1 а.с.23-26), суд дійшов висновку, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм статей 256-276 ЦК УРСР та статей 759-786 ЦК України, застосування яких можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року взаємних прав та обов’язків сторін.

Таким чином, в силу статей 256 ЦК УРСР та 758 ЦК України, а також пункту 1.1 Договору Орендодавець зобов’язався надати, а Орендар – прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 58,7 м2, розташоване на третьому поверсі будинку 125 літ Б-5 по вулиці Артема у місті Донецьку – для розміщення офісу (далі – Приміщення). Факт користування Орендарем означеним Приміщенням підтверджено актом приймання-передачі від 01.11.02 року (т.1 а.с.27), підписаним в порядку статті 262 ЦК УРСР.

Посилання позивача на те, що Договір є угодою оренди державного (комунального) майна, правове регулювання якого здійснює Закон України „Про оренду державного та комунального майна” – суд вважає юридично неспроможними виходячи з наступного.

Матеріали справи № 10/318пд свідчать про те, що Приміщення в процесі приватизації (корпоратизації) державного Донецького інституту з проектування шахт увійшло до статутного фонду Орендодавця. Зазначене безперечно підтверджується розшифровкою статутного фонду Орендодавця (т.4 а.с.54-56), розпорядженням представника Президента України від 29.06.94 року № 350 „Про створення відкритого акціонерного товариства „Дондіпрошахт”, листом регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області від 16.09.05 року № 11-01-6968 (т.4 а.с.50-51), листом Міністерства палива та енергетики України від 19.08.05 року № 1-3048/21Д (т.4 а.с.52), листом регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області від 12.04.05 року № 06-2569 (т.4 а.с.52), а також листом самого Орендодавця від 09.02.05 року № 01-39/15, адресованого президенту НАК „Вугілля України”.

Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.10.04 року № 1363 „Про утворення Національної акціонерної компанії „Вугілля України”, 100 відсотків акцій Орендодавця передано до статутного фонду НАК „Вугілля України”. Означене знайшло своє відображення в пункті 4.1 статуту Орендодавця (т.1 а.с.8-21), натомість постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.05 року № 989 „Про ліквідацію відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія „Вугілля України”, всі корпоративні права щодо управління Орендодавцем знов повернуті Міністерству вугільної промисловості України.

Зазначене додатково підтверджено реєстром власників цінних паперів Орендодавця, підготовленим реєстратором товариством з обмеженою відповідальністю „Укрреєстр” станом на 27.12.06 року.

За наведених вище обставин та фактів, а також виходячи зі змісту пункту 3.3 статуту Орендодавця, суд вважає безсумнівною наявність у Орендодавця права власності на передане позивачу засновником державою Приміщення. Таким чином, передавши Орендодавцю відповідні внески до статутного фонду (у т.ч. Приміщення), держава в особі Міністерства вугільної промисловості України в порядку статті 167 ГК України втратила право власності на передане Орендодавцю майно, у тому числі й Приміщення, і отримала натомість корпоративні права – тобто, права особи, частка якої визначається у статутному фонді господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Рішення господарського суду Донецької області від 03.05.04 року у справі № 10/89пд, яким майно Орендодавця розцінене як державне, не може бути прийняте судом як факт, що не підлягає доказуванню в порядку статті 35 ГПК України, оскільки склад учасників справ 10/89пд та 10/318пд є різним, наразі вищезазначена юридична оцінка судом доказів, наданих у справі № 10/89пд є лише наслідком внутрішнього переконання судді в порядку статті 43 ГПК України, і не є ані обставиною справи, ані встановленим фактом.

З огляду наведене, суд вважає посилання позивача на те, що порушення відповідачем будь-яких умов Договору є підставою для розірвання Договору згідно статті 26 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, а також посилання на невідповідність умов Договору приписам статті 10 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” – юридично неспроможними, оскільки за висновком суду, Закон України „Про оренду державного та комунального майна” не здійснює правового регулювання спірних правовідносин через те, що орендоване Приміщення відноситься до приватної власності Орендодавця.

Згідно пунктів 3.1-3.3 Договору, розмір щомісячної орендної плати складає 436,64 грн. без ПДВ за базовий місяць (жовтень  2002 року), подальша оплата провадиться з урахуванням індексу інфляції, причому означена плата вноситься Орендарем Орендодавцеві у розмірі 100%, наразі Орендодавець перераховує 30% орендної плати до державного бюджету не пізніше 10 числа поточного місяця.

Згідно розрахунків позивача, наведених в акті звірення від 12.01.07 року, розмір заборгованості Орендаря за Договором в частині орендної плати у період 2005-2006 років складає 29’592,29 грн. Суд не вважає зазначений розрахунок вірним та таким, що може бути прийнятий судом до уваги, оскільки позивач враховує в 2006 році орендну плату в розмірі від 1’865,23 грн. до 2’057,32 грн. на місяць, який є очевидно завищеним розміром з врахуванням пункту 3.1 Договору, що визначає розмір плати за користування Приміщенням. Окрім того, навіть за розрахунками позивача, відповідач не допускав затримок з оплатою орендною плати довше ніж два місяці поспіль.

Дослідивши умови Договору, суд також дійшов однозначного висновку, що його приписи не передбачають строку виконання Орендарем зобов’язання щодо сплати орендної плати. Норми пункту 5.8 Договору, які передбачають обов’язок Орендаря до 10 числа місяця провадити звірку розрахунків – не містять строку виконання зобов’язання на оплату орендної плати, до того ж, існує й пункт 3.3 Договору, яким обов’язок сплачувати орендну плату до державного бюджету до 10 числа поточного місяця покладено саме на позивача Орендодавця, а не на відповідача Орендаря.

З огляду на наведене, право вимоги Орендодавця до Орендаря щодо виконання зобов’язань, передбачених пунктами 3.1-3.3 Договору (орендна плата) виникає лише в порядку частини 2 статті 165 ЦК УРСР та частини 2 статті 530 ЦК України – на восьмий день після пред’явлення боржникові відповідної письмової вимоги (натомість наявності таких вимог позивач суду не довів).

Позовна вимога Орендодавця щодо розірвання Договору через невиконання відповідачем зобов’язання сплачувати орендну плату є юридично необґрунтованою не тільки через невизначення строку виконання відповідачем такого зобов’язання та недоведеність наявності боргу, але й також виходячи з наступного.

Норми статті 291 ГК України, передбачають можливість дострокового розірвання Договору на вимогу однієї із сторін з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму. Наразі, норми статті 783 ЦК України, чинні з 01.01.04 року (в період подання позову), не передбачають наведених у позовній заяві підстав для розірвання Договору з ініціативи наймодавця, зокрема й такої підстави для розірвання Договору, як неоплата орендної плати.

Згідно статті 782 ЦК України, встановлено інший спосіб захисту порушеного цивільного права Орендодавця, а саме – право самостійно, в позасудовому порядку, відмовитись від Договору та вимагати повернення предмету оренди у разі тримісячної затримки з внесення орендної плати, причому у цьому випадку Договір вважатиметься розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від Договору. Суд, виходячи з матеріалів справи, дійшов висновку про те, що позивачем не було вжито заходів до самостійної позасудової відмови від Договору в порядку, передбаченому частиною 2 статті 782 ЦК України, оскільки суду не надано доказів надіслання відповідачу повідомлення наймодавця про відмову від Договору, а також доказів одержання Орендарем такого повідомлення.

Імперативні приписи частини 2 статті 651 ЦК України (якими позивач також обґрунтовує позовні вимоги) передбачають, що Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним при цьому вважається є таке порушення стороною Договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні Договору.

Порушення відповідачем умов пункту 5.5 Договору в частині укладення договору добровільного страхування майна № 1-05 з ЗАТ СК „Кремінь” (т.4 а.с.40-46) не протягом одного місяця з моменту укладення Договору, а лише 15.06.05 року (через 2 роки 6 місяців 14 днів) суд не вважає істотним порушенням в розумінні статті 651 ЦК України та порушенням, що може тягти за собою право наймодавця на розірвання Договору, оскільки позивач жодним чином не довів факту завдання позивачу збитків на суму 7’544,77 грн., спричинених невиконанням Орендарем пункту 5.5 Договору. Суд також не вважає, що внаслідок прострочення моменту укладення договору добровільного страхування майна № 1-05 з ЗАТ СК „Кремінь” Орендодавець значною мірою позбавився того, на що він розраховував при укладенні Договору.

Посилання Орендодавця на те, що істотним порушенням Договору є неукладення Орендарем з Балансоутримувачем договору на відшкодування витрат на утримання предмету оренди та надання комунальних послуг – також не береться судом до уваги, оскільки умовами Договору сторони не визначили, який саме суб’єкт господарювання у контексті Договору є Балансоутримувачем, тому невідомо, яка юридична особа має бути контрагентом Орендаря за договором на відшкодування витрат на утримання предмету оренди та надання комунальних послуг, необхідність укладення якого визначена пунктом 5.7 Договору.

Окрім того, сторони у змісті Договору не визначили строку виконання Орендарем зобов’язання за пунктом 5.7 Договору, тому право вимоги Орендодавця до Орендаря щодо укладення з Балансоутримувачем договору на відшкодування витрат на утримання предмету оренди та надання комунальних послуг – виникає лише в порядку частини 2 статті 165 ЦК УРСР та частини 2 статті 530 ЦК України (по закінчені семи днів після пред’явлення боржникові відповідної письмової вимоги), натомість наявності таких вимог позивач суду не довів.

Листи Орендаря від 10.12.03 року № 14-12-01 (т.4 а.с.119) та від 04.12.06 року № 89, свідчать про те, що відповідач проявляв ініціативу у питанні виконання умов пункту 5.7 Договору, надсилаючи відповідачеві примірник договору на відшкодування витрат на утримання предмету оренди та надання комунальних послуг (оферту), втім листом № 11-39/118 від 11.12.06 року Орендодавець відмовився підписувати зазначений правочин, чим в свою чергу допустив прострочення кредитора згідно статті 613 ЦК України. До того ж, окремі матеріали справи (т.4 а.с.47-49), свідчать про здійснення відповідачем фактичних оплат комунальних послуг в січні-лютому 2005 року.

Позивач також не довів суду належними та допустимим доказами того, що внаслідок невиконання Орендарем умов пунктів 5.5 та 5.7 Договору позивачу спричинено збитки у розмірі 7’544,77 грн., а матеріали, що містяться в першому томі справи на аркушах 33-189, другому та третьому томах – вказаного факту не доводять.

Суд не може також застосувати для задоволення вимог позивача умови пункту 8.2 Договору, який передбачає право Орендодавця вимагати розірвання Договору в разі погіршення стану Приміщення, оскільки позивач не довів існування факту погіршення стану орендованого майна порівняно зі станом, в якому Приміщення перебувало на момент укладення акту приймання-передачі від 01.11.02 року.

Суд не надає оцінку фактам виконання або невиконання пункту 5.8 Договору стосовно проведення щоквартальних звірок взаєморозрахунків, оскільки навіть наявність порушення умов Договору в цій частині не є істотною та не позбавляє значною мірою Орендодавця того, на що останній розраховував при укладенні Договору.

Згідно статті 25 ГПК України, у разі вибуття однієї з сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником. Правонаступництво можливе на будь-якій стадії судового процесу. Статтею 59 ГК України визначено, що у разі перетворення суб’єкта господарювання усі його майнові права і обов’язки переходять до новоутвореного суб’єкта господарювання, що і мало місце у випадку правонаступництва Товариства по правах та обов’язках Орендаря (у тому числі й тих, що визначені Договором), яке витікає зі змісту пункту 1.5 статуту Товариства.

За таких обставин безсумнівним є перехід до Товариства, як нововиниклої в зобов’язанні особи, яка стала наймачем, спірних прав та обов’язків за Договором, що були дійсними для реорганізованого Орендаря.

Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 10/318пд до моменту розгляду справи 43/213пд – судом відхиляється через те, що суть спору у справі № 43/213пд (внесення змін до Договору, стягнення з Орендаря збитків 23’902,50 грн.) не пов’язана з предметом поточного спору, окрім того, у разі встановлення господарським судом Донецької області у справі № 43/213пд фактів та обставин, що могли би вплинути на результати розгляду справи № 10/318пд, сторони вправі звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення у справі № 10/318пд за нововиявленими обставинами.

Посилання відповідача невиконання позивачем вимог статті 188 ГК України в частині надіслання пропозиції на розірвання Договору переконливо спростовуються матеріалами справи № 10/318пд – листом Орендодавця від 01.08.05 року № 01-39/67 та квитанцією про його надіслання (т.4. а.с.108-109). Решта тверджень та посилань сторін також не заслуговують на увагу суду через їх спростування матеріалами справи або відсутність їх зв’язку з предметом спору.

З огляду на наведене, причиною відмови у задоволенні позову є правова та доказова необґрунтованість вимог Орендодавця. В порядку статті 49 ГПК України судові витрати у справі № 10/318пд покладаються судом на позивача.

На підставі статей 165, 256-276 ЦК УРСР, статей 530, 651, 759-786 ЦК України, статей 188, 291 ГК України, керуючись ст.ст.22, 25, 33, 35, 36, 43, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову відкритого акціонерного товариства „Дондіпрошахт” до товариства з обмеженою відповідальністю „АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП” про розірвання договору оренди б/н від 01.11.02 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством „Дондіпрошахт” та товариством з обмеженою відповідальністю „СТІН-Холдинг”.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства „Дондіпрошахт” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП” відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 42,50 грн. за внесення 30.03.06 року апеляційної скарги на рішення господарського суду Донецької області від 21.03.06 року у справі № 10/318пд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Суддя                                                                                           О.А.Марченко

Суддя                                                                                           Н.С.Морщагіна

Надруковано у 3 примірниках:

1 – позивачу

2 – відповідачу

3 – господарському суду Донецької області