ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.07
Справа №АС 4/68-07.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Нафта-Оіл”

до відповідача       Охтирської міжрайонної державної податкової інспекції

про визнання нечинними податкових повідомлень – рішень

СУДДЯ КІЯШКО В.І.

Представники сторін:

Від позивача          предст. Курикін Т.П. довіреність № 231 від 14.05.2007 р.

Від відповідачів    предст. Коваль С.В. дов. № 13962/10/10-031 від 28.12.2006 р.

За участю секретаря судового засідання Борищик М.В.

Суть спору: Розглядається позовна заява ТОВ „Нафта-Оіл” до Охтирської міжрайонної державної податкової інспекції, в якій позивач, з посиланням на невірне застосування податковим органом норм Законів „Про оподаткування прибутку підприємств” та „Про податок на додану вартість” і неправильне встановлення відповідачем рівня звичайних цін, просить суд визнати нечинними податкове повідомлення-рішення №/0 від 24.01.07р. в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі 7984 грн. та штрафної санкції з податку на прибуток в сумі 2416 грн., всього на суму 10400 грн. та податкове повідомлення-рішення №/0 від 24.01.07р. в частині визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 52517 грн. та штрафної санкції з податку на додану вартість в сумі 26259 грн., всього на суму 78776 грн.

Відповідач з адміністративним позовом не погоджується з мотивів викладених у запереченнях на позов.

Перед початком судового засідання клопотань про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами подано відповідачами не було, тому відповідно до п. 2-1 Розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України, тому хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.

Представникам відповідача розяснено їх права та обовязки, відповідно до ст.ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

16.01.07р. Охтирською МДПІ здійснено виїзну планову перевірку ТОВ „Нафто-Оіл”, за наслідками якої складено Акт №3/233/31877083 „Про результати виїзної планової перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ТОВ „Нафто-Оіл” за період з 01.10.05р. по 30.09.06р.”. Даним актом констатовано порушення підприємством пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 7.4.3 п.7.4 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” та п. 4.1 ст. 4, пп. 7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”. Обґрунтуванням порушення вказаних норм  є реалізація підприємством ідентичних паливно-мастильних матеріалів суб’єктам підприємницької діяльності – фізичним особам, які сплачують податок на прибуток за ставкою відмінною від 25% , за цінами нижче звичайних.

24.01.07р. Охтирською МДПІ, у зв’язку з порушенням вищевказаних норм Законів, прийнято податкове повідомлення - рішення №/0, яким ТОВ „Нафто-Оіл” визначено суму податкового зобов’язання по податку на прибуток за основним платежем 8569 грн., штрафна санкція 2591 грн., усього 11160 грн. та податкове повідомлення - рішення №/0, яким ТОВ „Нафто-Оіл” визначено суму податкового зобов’язання по податку на додану вартість за основним платежем 52943 грн., штрафна санкція 26472 грн., усього 79415 грн.

Поряд з цим, суд не може визнати обґрунтованим спосіб у який відповідачем визначалась звичайна ціна реалізації паливно-мастильних матеріалів, так як на момент перевірки у відповідача була відсутня методологічна база, якою б визначались принципи, засади, прийоми, підходи тощо до визначення звичайних цін, тобто, встановлення рівня звичайних цін  здійснювалось без єдиної методики визначення звичайної ціни.

Визначення Охтирською МДПІ звичайних цін за відсутності єдиної методики, що підтверджується матеріалами справи, зокрема актом та додатком до нього стор.17-21 акту та додатки до нього, призвели до встановлення податковим органом звичайних цін різними способами, як то визначення звичайної ціни шляхом виведення арифметичним способом середньої ціни від цін реалізації ідентичних ПММ різним юридичним особам, встановлення звичайної ціни способом взяття за її основу ціни реалізації ПММ юридичній особі в один день продажу і т.д. Не обґрунтовано способу визначення звичайної ціни у випадках коли ціна реалізації СПД-фізичним особам більша за ціну реалізації ПММ юридичним особам. Нарівні з відсутністю в акті перевірки опису методики розрахунку звичайної ціни, Охтирською МДПІ, при її визначенні, здебільшого не були враховані такі чинники як обсяги продажу, співставність  дати придбання та дати реалізації ПММ, реалізація частини придбаних ПММ, інші об’єктивні умови, що можуть вплинути на ціну.

Не наведено податковим органом також обґрунтовань визначення звичайної ціни, при реалізації ПММ суб’єктам підприємницької діяльності – фізичним особам, на підставі цін, за якими ПММ реалізується юридичним особам.

Доводи відповідача відносно реалізації не великої частини ПММ нижче ціни їх придбання не заслуговують на увагу, з огляду на те, що, згідно визначення господарської діяльності, наведеного у  Законі України „Про оподаткування прибутку підприємств”  здійснення підприємницької діяльності спрямоване на отримання доходу, а не прибутку, і доходу від конкретної, окремо взятої господарської операції, а не доходу від діяльності в цілому. Отже, вважати операції негосподарськими лише через відсутність прибутку на момент продажу, без врахування показників за певний період, є неправильним.

Судом беруться до уваги доводи позивача щодо ігнорування, при визначенні звичайних цін, п.13 Указу Президента України від 23.07.98р. №817/98 „Про деякі заходи щодо перегулювання підприємницької діяльності”. Він передбачає, що індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях встановлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів (обов’язкових платежів) та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг).

Передбачені даним нормативним актом дії щодо використання статистичних даних при визначенні звичайних цін відповідачем не здійснювались.

Посилання відповідача в акті перевірки на пп.1.20.3 Закону про податок на прибуток, з огляду на те, що позивач в окремих випадках придбавав ПММ від ВАТ „Укрнафта” на умовах аукціону, тому у таких випадках таку ціну можна вважати звичайною ціною, відповідно до якого для товарів (робіт, послуг), що продаються шляхом публічного оголошення умов їх продажу, звичайною є ціна, що міститься в такому публічному оголошенні є невірним виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту пп.1.20.3 Закону про податок на прибуток термін “звичайна ціна” може застосовуватись лише при визначенні операцій у продавця товару. Як свідчить акт перевірки позивач по відношенню до ВАТ „Укрнафта” виступав покупцем товару, тому в даному випадку термін „звичайна ціна” застосовуватися не може.

Задовольняючи позов судом враховуються також положення абз. 1 пп.1.20.10 п.1.20 ст.1 Закону „Про оподаткування прибутку підприємств”, яким передбачено, що донарахування податкових зобов’язань платника податку податковим органом  внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами.

Разом з тим суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково із слідуючих підстав:

Позивач в судовому засіданні зазначив, що визнає податкове повідомлення-рішення від 24.01.2007 р. № /0 лише в частині визначення ПДВ, внаслідок завищення податкового кредиту з податку на додану вартість за травень 2006 року, в сумі 426 грн. 00 коп. та штрафна санкція в сумі 213 грн. 00 коп., а також визнає податкове повідомлення-рішення від 24.01.2007 р. № /0 лише в частині визначення податку на прибуток, внаслідок завищення валових витрат за 4-й квартал 2005 року, в сумі 585 грн. 00 коп. та штрафна санкція в сумі 175 грн. 00 коп.

Тому, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції  України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. ст. 71, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі. За своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Адміністративний позов задовольнити частково.

2.          Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №/0 від 24.01.07р. в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток в сумі 7984 грн. та штрафної санкції з податку на прибуток в сумі 2416 грн., всього на суму 10400 грн.

3.          Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №/0 від 24.01.07р. в частині визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 52517 грн. та штрафної санкції з податку на додану вартість в сумі 26259 грн., всього на суму 78776 грн.

4.          В іншій частині позову – відмовити.

5.          Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

6.          Заява про апеляційне оскарження постанови подається протягом 10 днів з дня її складення у повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову подається протягом 20 дні після подання заяви про апеляційне оскарження.

7.          Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ                                                                                                    В. І. КІЯШКО