ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 р.
№ 6/393-06-10227

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

В. Овечкін  –головуючого,

Є. Чернов
В. Цвігун

за участю представників

"Укрхімтрансаміак"
Дерманець Т.А. –(дор. № 2658 від 14.11.2006)

ТОВ "Ей-Пі Інженірінг"
Бойко Н.І. –(дор. від 23.10.2006)

розглянув касаційну скаргу
Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак"

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду від 13 лютого 2007 року

у справі
№ 6/393-06-10227господарського суду Одеської області

за позовом
Українського державного підприємства "Укрхімтрансаміак"

до
ТОВ "Ей-Пі Інженірінг"

про
визнання договору недійсним та повернення сплачених за договором коштів

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.12.2006 (суддя: О.Демешин) в позові про визнання недійсним договору № 47/03 від 26.12.2003 відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано приписами ст.ст. 203, 215, 638, 837, 844 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач за вимогами ст. 33 ГПК України не довів обставин невідповідності оспорюваного договору вимогам закону. Саме лише посилання на ст.ст. 203, 215 ЦК України не можуть бути окремими підставами визнання угоди недійною.

Посилання позивача на не узгодженість суттєвих умов договору відхилено, як такі, що не відповідають фактичним обставинам.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 (судді: В.Бєляновський, М.Мирошниченко, В.Шевченко) рішення господарського суду залишено без змін.

Апеляційна інстанція зазначила, що оскільки правовідносини виникли 26.12.2003, тому посилання позивача на ст. 203, 215 ЦК України, ст. 180 ГК України, які набрали чинності з 01.01.2004 не можуть бути прийняті до уваги.

Сама по собі відсутність у договорі посилання на ту чи іншу істотну умову не свідчить про недосягнення згоди сторін щодо такої умови за наявності доказів, які підтверджують відповідне волевиявлення сторін. Крім того, факт виконання сторонами повністю чи частково своїх обов'язків за договором підтверджує згоду сторін на його укладення.

Позивач в касаційній скарзі просить рішення суду та апеляційну постанову скасувати з підстав не правильного застосування судами норм матеріального права.

Скаржник вважає, що сторони не досягли при укладенні спірного договору всіх істотних умов, що є порушенням вимог ст. 153 ЦК УРСР та відповідно до приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України підставами для визнання договору недійсним.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги та вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що між сторонами було укладено договір № 47/03 від 26.12.2003, який позивач просить визнати недійсним з підстав невідповідності його нормам закону та з огляду на недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов.

Відповідно до п.10 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів,              пов'язаних з визнанням угод недійсними" відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили.

Господарським судом апеляційної інстанції правильно визначено, що спірний договір був укладений сторонами до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 № 435-IV та Господарським кодексом України від 16.01.2003 № 436-IV, внаслідок цього умови договору, його відповідність чи невідповідність вимогам закону не може оцінюватися за нормами зазначених нормативних актів.

Крім цього, касаційна інстанція зазначає, що приписи ст.ст. 48, 153 ЦК УРСР, а також норми статей глави 28 ЦК УРСР не встановлювали недійсність договору за відсутності істотних умов, як і не визначали можливість визнання договору недійсним за цих обставин.

Таким чином посилання скаржника на відсутність істотних умов договору як на підставу для визнання його недійсним не ґрунтується на положеннях закону щодо недійсності угод.

Перевіряючи  законність і обґрунтованість прийнятих господарським судом рішення та апеляційної постанови, касаційна інстанція вважає, що  господарські суди повно та всебічно з'ясували всі обставини справи, дали  їм належну правову оцінку та прийняли правильне рішення і підстав для їх скасування не вбачається.

Виходячи з викладеного, керуючись  ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111  ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.02.2007 та рішення господарського суду Одеської області від 13.12.2006 у справі № 6/393-06-10227господарського суду Одеської області залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий                                                                                             В. Овечкін

судді                                                                                                         Є. Чернов

В. Цвігун