ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007 р.
№ 15/223-06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест”

на постанову
Запорізького апеляційного господарського суду від  22.12.2006 року

у справі
№15/223-06 господарського суду Херсонської області

за позовом
ВАТ “Райфайзен Банк Аваль”  в особі Херсонської обласної дирекції ВАТ “Райфайзен Банк Аваль”

до
1)          ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест”
2)          ВАТ “Херсонські комбайни”

про
стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:  Харитонова М.М. –за довіреністю від 07.12.2006р., Карпюк І.О. –за довіреністю від 07.12.2006р.

відповідачів:  1) не з’явились

2) не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 14.09.2006р. (суддя Клепай З.В.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 22.12.2006р. (судді Антонік С.Г. –головуючий, Шевченко Т.М., Яценко О.М.), позов задоволено повністю; стягнуто солідарно з ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест” та ВАТ “Херсонські комбайни” на користь АППБ “Аваль” в особі Херсонської дирекції АППБ “Аваль”  відсотки за несвоєчасно повернутий кредит по договору кредиту №010/03-02/884 від 29.10.2002р., за період з 01.01.2006р. по 30.06.2006р. за користування кредитом у сумі 694368,30грн., витрати по державному миту в розмірі 6943,68грн. та витрати за  інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118грн., всього 701429,98грн.

В касаційній скарзі ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест” просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду  і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, а саме: ст.ст.599, 1048, 1054 ЦК України.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить рішення та постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29.10.2002р. між ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест” та АППБ “Аваль” було укладено договір №010/03-02/884, на підставі якого (з урахуванням додаткової угоди №2 до цього договору від 12.12.2002р.) АППБ “Аваль” (кредитор) було відкрито ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест” (позичальник) відновлювальну відкличну кредитну лінію строком з 30.10.2002р. по 30.10.2003р. із сплатою 18% річних.

Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що договір набуває чинності з часу надання Позичальнику кредитних коштів (частини коштів) та діє до часу повного погашення Позичальником кредитної заборгованості (позики, відсотків за користування, штрафів та пені).

Відповідно до договору поруки від 29.10.2002р. ВАТ “Херсонські комбайни” взяло на себе зобов'язання перед Кредитором відповідати по зобов'язанням боржника - ВАТ “Лізингова компанія „Украгромашінвест”, що виникають з умов Кредитного договору №01003-02884 від 29.10.2002 року, додаткових угод до нього №1 від 04.11.2002 року та №2 від 25.12.2002 року.

До 01.01.2006 року поручитель - ВАТ “Херсонські комбайни” самостійно сплачувало відсотки за Кредитним договором, але з 01.01.2006 року сплату припинено, тому позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідачів, солідарно, заборгованості по відсотках в сумі 694368,30грн., нарахованих за період з 01.01.2006р. по 30.06.2006р. за Кредитним договором.

Приписами ст.525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України  позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення   позики.

У пункті 3.2. кредитного договору сторони визначили, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків по договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом. При цьому, для нарахування відсотків за кредитом, день надання кредиту та день його повернення Позичальником Кредитору - вважаються одним днем.

За умовами п.6.1 Кредитного договору Позичальник зобов'язався використати кредит на зазначені у договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту у передбачені договором строки та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених даним договором. Відсотки за кредит Позичальник сплачує щомісячно платіжним дорученням на рахунок Кредитора не пізніше передостаннього робочого дня кожного місяця.

Застосувавши приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та давши правову оцінку умовам Кредитного договору, суди попередніх інстанцій правильно відзначили, що банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) у тимчасове користування, тобто, на визначений в договорі термін, протягом якого Позичальник користується наданим йому кредитом та повертає у строк, зазначений в договорі. Якщо Позичальник не повернув в обумовлений у договорі термін кредит, отже, він продовжує користуватися кредитними коштами до тих пір, поки повністю не поверне кредитору наданий йому в тимчасове користування кредит.

При цьому суди на підставі матеріалів справи встановили, що докази повернення позичальником кредиту в повному обсязі відсутні, а відтак, нарахування позивачем відсотків за користування кредитом за період з 01.01.2006 по 30.06.2006 засноване на умовах договору та приписах чинного законодавства.

З огляду на укладення між позивачем та ВАТ „Херсонські комбайни” договору поруки від 29.10.2002р. в забезпечення виконання Кредитного договору №01003-02884 від 29.10.2002р., сторони, відповідно до ст.554 ЦК України та умов зазначеного договору поруки, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, повинні відповідати перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків тощо. Отже, колегія погоджується з висновком судів щодо задоволення позовних вимог.

Вищевикладене спростовує доводи скаржника щодо неправильного застосування судами приписів ст.ст.599, 1048, 1054 ЦК України. ВАТ “Лізингова компанія “Украгромашінвест” не визначило, в чому саме, на його думку, полягає таке неправильне застосування норм ЦК України.

Доводи відповідача-1, викладені в касаційній скарзі, щодо незастосування судами приписів Закону України “Про виконавче провадження”, колегія відхиляє, як безпідставні, оскільки норми названого Закону не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язань за Кредитним договором з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню та накладенню арешту на рахунки боржника.

За таких обставин, переглянута у справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного  законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються  непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 22.12.2006р. у справі №15/223-06 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                          Г.Жаботина

А.Уліцький