ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

№  17/504

28.03.07

За позовом     Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”

До                    Міністерства оборони України

Про                 спонукання до вчинення дій

Суддя  Кролевець О.А.

Представники :

Від позивача:        Бернацька О.В. (довіреність №14-74 від 06.03.2007)

Від відповідача:    Парицька Н.О. (довіреність від 13.02.2007)

Відповідно до ст.77 ГПК України в судових засіданнях оголошувались перерви: 07.11.2005 до 11.11.2006, 17.07.2006 до 31.07.2006, 27.11.2006 до 06.12.2006, 22.01.2007 до 05.02.2007, 19.02.2007 до 26.02.2007, до 12.03.2007, до 20.03.2007, до 28.03.2007.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги НАК “Нафтогаз України” про зобов’язання Міністерства оборони України вчинити дії щодо підписання Акту взаєморозрахунків по отриманим відповідачем матеріальним цінностям (послугам) в рахунок погашення заборгованості НАК “Нафтогаз України” на підставі ст.2 Договору №36 від 07.04.2000, укладеного на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062.

Ухвалою суду від 05.09.2006 провадження у справі було зупинено до розгляду Господарським судом міста Києва справи №6/835 за позовом Центрального спеціалізованого будівельного управління МО України до НАК “Нафтогаз України” про визнання недійсним акту прийому-передачі векселів від 23.01.2001 та набрання рішенням по цій справі законної сили.

Ухвалою суду від 06.11.2006 провадження у справі №17/504 поновлено.

16.03.2007 позивачем було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він  просив: зобов’язати Міністерство оборони України виконати умови ст. 2 договору №36 про розрахунки від 07.04.2000, укладеного на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062 –підписати акт про списання частини заборгованості по отриманим Міністерством оборони України матеріальним цінностям - векселям згідно з актом прийому-передачі №12 від 23.01.2001, на загальну суму 26 000 000,00 грн.; зобов’язати Міністерство оборони України вчинити дії щодо підписання акту взаєморозрахунків по отриманим Міністерством оборони України матеріальним цінностям - векселям, згідно з актом прийому-передачі №12 від 23.01.2001, на загальну суму 26 000 000,00 грн. на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що НАК “Нафтогаз України” на виконання договірних зобов’язань за договором №36 від 07.04.2000 передала представнику відповідача (Центральному спеціалізованому будівельному управлінню) прості векселі на загальну суму 26 000 000 грн., у зв’язку з чим на підставі п.29 договору відповідач зобов’язаний підписати акт про списання відповідної частини заборгованості. Крім того, посилаючись на п.п.4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062, позивач зазначає, що погашення заборгованості перед Міністерством оборони України НАК “Нафтогаз України” відображається у спеціальних фондах і спеціальних видатках державного бюджету відповідно до порядку, встановленому для коштів, одержаних від реалізації майна Збройних Сил, понад асигнування, передбачених державним бюджетом на національну оборону, але не вище обсягів мінімальної необхідної потреби. Оскільки підставою для проведення розрахунків з державним бюджетом є подані Міністерством оборони України акти взаєморозрахунків про поставку продукції, вартість якої визначається в національній валюті та в доларах США за курсом Національного банку на день її поставки, то для проведення розрахунків з державним бюджетом відповідач та позивач повинні скласти акти взаєморозрахунків про поставку продукції та інших матеріальних цінностей.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, зазначаючи, що вимоги щодо зобов’язання відповідача підписати акт про списання частини заборгованості та акт взаєморозрахунків по отриманим Міністерством оборони України матеріальним цінностям –векселям не базуються на вимогах закону та умовах договору №36 від 07.04.2000. Сторонами не було досягнуто у встановленій договором письмовій формі, шляхом підписання відповідної додаткової угоди, домовленості щодо здійснення вексельної форми розрахунків, а особа, якою підписано акт №12 прийму-передачі векселів від 23.01.2001 не мала повноважень щодо підписання актів стосовно договору №36 від 07.04.2000 та, зокрема, актів прийому передачі векселів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2000 між Міністерством оборони України та Національною акціонерною компанією “Нафтогаз України” було укладено договір №36 про розрахунки (далі за  –Договір), предметом якого є  встановлення загальних умов проведення взаєморозрахунків з погашення заборгованості позивача перед відповідачем. При цьому відповідно до п.1.1 Договору під заборгованістю розуміється заборгованість, яка виникає відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062 “Про забезпечення виконання Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання”.

Пунктами 1.3., 1.4. Договору передбачено, що заборгованість має бути погашена в строки та в обсягах визначених сторонами у додаткових угодах. При цьому повинні бути враховані суми, перераховані позивачем на підготовку до передачі та передачу зазначеної техніки до Російської Федерації.  Сума заборгованості та відповідно загальна сума договору складає суму еквівалентну 275 млн. доларів США та не є  остаточною і має узгоджуватись сторонами в процесі виконання договору, а розрахунки мають здійснюватись в національній валюті України –гривні з урахуванням курсу Національного банку України до долару США на день проведення розрахунків.

Відповідно до п.2.1. договору, що регламентує механізм проведення розрахунків, погашення заборгованості має здійснюватись протягом п’яти років шляхом перерахування позивачем грошових коштів або поставкою енергоносіїв, продовольства та матеріально-технічних ресурсів, іншого майна (продукції) відповідачу, а також іншими видами розрахунків за згодою сторін. При цьому під здійсненням поставки відповідачу розуміється проведення поставок військовим частинам, закладам, установам, організаціям Збройних Сил України, визначених відповідачем.

Таким чином, Господарським судом м. Києва встановлено, що Договір №36 від 07.04.2000 містить загальні умови проведення взаєморозрахунків з погашення вищезазначеної заборгованості, а відповідно до пункту 2.4. договору здійснення поставок продукції в рахунок погашення заборгованості передбачено на підставі окремих додаткових угод до цього договору, які укладатимуться сторонами та визначатимуть всі необхідні умови, на яких здійснюватимуться поставки продукції, кількість, асортимент продукції, строк поставки, одержувач та його реквізити, вартість продукції, розмір частини заборгованості, що погашається при здійсненні такої поставки та інше.

Відповідно до п.2.9 Договору після кожної поставки сторони підписують акт про списання обумовленої частини заборгованості. Такий акт підписується на протязі 10 днів від дати поставки продукції Компанією Міністерству.

Пунктами 6.3., 6.4. Договору передбачено вчинення змін та доповнень до договору виключно у письмовій формі за підписом уповноважених представників сторін.

23.01.2001 позивач передав, а Центральне спеціалізоване управління Міністерства оборони України (в/ч А2352) в особі начальника Чірча В.З. прийняло за актом прийому-передачі векселів №12 прості векселі емітента ТзОВ “Т.М.М.” на загальну суму 26000000,00 грн., а саме: вексель №4373 номінальною вартістю 6000000,00 грн., №4395 номінальною вартістю 10000000,00 грн., №4396 номінальною вартістю 10000000,00 грн., дата складання векселів –05.12.2000, а термін погашення векселів –30.12.2009 із зазначенням, що вказані векселі передано в рахунок розрахунків з Міністерством оборони України за договором №36 від 07.04.2000 для будівництва житла для військовослужбовців Міністерства оборони України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що будь-яких додаткових угод до договору №36 від 07.04.2000 щодо проведення розрахунків шляхом передачі векселів на суму 26000000,00 грн. для будівництва житла для військовослужбовців сторонами не укладалось.

Твердження позивача, що відповідно до пункту 2 ст.154 Цивільного кодексу УРСР між сторонами у  справі було укладено додаткову угоду щодо передачі векселів на загальну суму 26000000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості відповідно до договору №36 шляхом обміну листами є безпідставним виходячи з наступного.

Так, укладанню зазначеного акту №12 передував лист №21 від 17.01.2001 начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління (військова частина А-2352) на адресу позивача  в якому, з посиланням на Порядок проведення внутрішньодержавного розрахунку в Україні на суму коштів за передані важкі бомбардувальники, крилаті ракети повітряного базування та обладнання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062 та лист Міністра оборони України за №136/2/1/111 від 13.01.2001,  міститься прохання розглянути можливість передачі векселів дебіторів НАК “Нафтогаз України»на суму 26000000,00 грн. в рахунок взаєморозрахунків з Міністерством оборони України за 2000р.  Проте, зазначений лист не містить будь-якого посилання на Договір №36 від 07.04.2000.

Окрім того, довіреність №148/168 була видана начальнику Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України  Чірічу В.З. лише 15.02.2001 та надавала останньому право  від імені Міністерства оборони України укладати договори поставки (купівлі) енергоносіїв та матеріально-технічних ресурсів, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062 “Про забезпечення виконання Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання” та Постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2000 №893 “Про відновлення дії постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1999 №2062 та внесення до неї змін” на загальну суму 55 млн. грн.

З аналізу тексту зазначеної довіреності вбачається, що начальник Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України  Чіріч В.З.  не був уповноважений на укладання актів прийому-передачі векселів та додаткових угод до договору №36 від 07.04.2000, як помилково зазначено позивачем.

Безпідставним також є твердження позивача, що обов’язок відповідача  підписати акт взаєморозрахунків по отриманим Міністерством оборони України матеріальним цінностям – векселям, згідно з актом прийому-передачі №12 від 23.01.2001 на загальну суму 26000000 грн., - передбачений  пунктом 5 Порядку проведення внутрішньодержавних взаєморозрахунків в Україні на суму коштів, зазначену у статті 2 угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання, а зазначений акт є підставою для розрахунків з бюджетом.

Так, пункт 5 Порядку проведення внутрішньодержавних взаєморозрахунків в Україні на суму коштів, зазначену у статті 2 угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання регламентує, що підставою для проведення розрахунків з державним бюджетом є видані Міністерством оборони акти взаєморозрахунків про поставку продукції, вартість якої визначається в національній валюті та в доларах США за курсом національного банку на день її поставки.

Акт №12 прийму-передачі векселів від 23.01.2001 не є доказом у розумінні ст. 32 ГПК України здійснення позивачем поставки продукції, вартість якої визначено в національній валюті та в доларах США за курсом національного банку на день її поставки у відповідності до Порядку проведення внутрішньодержавних взаєморозрахунків в Україні на суму коштів, зазначену у статті 2 угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання.

За таких обставин вимога позивача зобов’язати Міністерство оборони України щодо підписання актів про списання частини заборгованості та взаєморозрахунків по отриманим Міністерством оборони України матеріальним цінностям –векселям, згідно з актом прийому-передачі №12 від 23.01.2001, на загальну суму 26000000,00 грн. на підставі пункту 2.9. Договору, яким сторони на протязі 10 днів від дати поставки продукції після кожної такої поставки зобов’язані підписати акт про списання обумовленої частини заборгованості, та пункту 5 Порядку проведення внутрішньодержавних взаєморозрахунків в Україні на суму коштів, зазначену у статті 2 угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання, –є  безпідставним.

Окрім того, у судовому засіданні відповідач звернувся із заявою про застосування позовної давності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення цього кодексу застосовуються до відносин, які виникли до набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Оскільки вимогу щодо зобов’язання Міністерства оборони України підписати акт про списання частини заборгованості по отриманим Міністерством оборони України матеріальним цінностям –векселям, згідно з актом прийому-передачі №12 від 23.01.2001, на загальну суму 26000000,00 грн. позивач обґрунтовує пунктом 2.9. договору, відповідно до якого сторони зобов’язані підписати акт про списання обумовленої частини заборгованості на протязі 10 днів від дати поставки продукції, тому перебіг трирічного строку позовної давності  за цією вимогою відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу УРСР почався 03.02.2001 та сплив 03.02.2004, а отже підлягають застосуванню приписи Цивільного кодексу України.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист позивача №27/22-720-2576 датований 04.05.2001 в якому міститься вимога щодо підписання протоколу взаєморозрахунків по отриманих Міністерством оборони України матеріальних цінностях (векселях) на суму 26000000,00 грн. згідно з актом прийому-передачі від 23.01.2001 та відповідь №163/2/1/1778 від 11.06.2001 відповідача.

Посилання позивача  в обґрунтування причин пропуску позовної давності на п.6.1. договору №36, яким встановлено, що договір діє до моменту виконання сторонами своїх зобов’язань та на п.3. Порядку проведення внутрішньодержавних взаєморозрахунків в Україні на суму коштів, зазначену у статті 2 угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про передачу з України до Російської Федерації важких бомбардувальників Ту-160, Ту-95МС, крилатих ракет повітряного базування великої дальності та обладнання, яким встановлено п’ятирічний термін погашення заборгованості,  не обґрунтовує поважності причин пропуску позовної давності.

Загальна позовна давність згідно зі ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов’язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та договору, заявлені за межами позовної давності, а отже задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                       Кролевець О.А.