ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.07

Справа №АС17/142-07.

За
позовом: Прокурора м. Суми в інтересах держави в особі Державної податкової
інспекції в м. Суми

до відповідачів: 1) Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1;

2) Приватного
підприємства «Антер»

про визнання правочину та господарських
зобов'язань недійсними.

Суддя Коваленко О.В.

Представники:

Від позивача     Циганенко А.К.

Від відповідачів: 1) не з'явився.

2) не
з'явився

Прокурор           Дубова О.В.

У засіданні брали участь секретар
судового засідання Котенко Н.М.

СУТЬ
СПОРУ: Прокурор просить суд визнати нечинним правочин у формі усної угоди на
придбання товару на загальну суму 67 918 грн. 19 коп., укладений між ПП «Антер»
та ПП ОСОБА_1, стягнути з ПП «Антер» на користь приватного підприємця ОСОБА_1
отримані по усній угоді грошові кошти в розмірі 67 918 грн. 19 коп., стягнути з
ПП ОСОБА_1 в доход держави 67 918 грн. 19 коп. за оспорюванню угодою, судові
витрати по справі покласти на відповідачів.

Відповідачі
в судове засідання не з'явились, письмових відзивів на позов не подали, про час
і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому відповідно до вимог
128 КАС України справа розглядається за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши
матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача та
прокурора, суд встановив:

Перший
відповідач - Приватний підприємець ОСОБА_1
зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності Виконавчим
комітетом Сумської міської ради 03.08.2004р. НОМЕР_1, взятий на податковий
облік в ДПІ в м. Суми 10.08.2004р. НОМЕР_2, як платник ПДВ зареєстрований
19.08.2004р. свідоцтво НОМЕР_3.

Другий
відповідач-приватне підприємство “Антер”, зареєстроване Ленінградською районною
державною адміністрацією у м. Києві 30.04.1999 р. за адресою м. Київ, вул.
Вернадського, 42, реєстраційний номер 5578. ПП “Антер” включено до ЄДРПОУ,
індивідуальний податковий номер ПДВ 66.

Державною
податковою інспекцією в м. Суми було проведено планову документальну перевірку
з питань дотримання вимог податкового законодавства суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1.

В
ході перевірки встановлено, що ПП ОСОБА_1 31.08.2004р. придбав товар  у ПП “Антер”, згідно усної угоди, отримання
товару підтверджується накладною, яка міститься в матеріалах справи. На дану
поставку товару була виписана податкова накладна на загальну суму 67918,19
грн., в т.ч. ПДВ 11319,70 грн.: від 31.08.2004 року НОМЕР_4 на суму 67918,19
грн. (ПДВ - 11319,70 грн.)..

11.08.2004р.
господарським судом м. Києва було винесено рішення по справі, яким позов ДПІ у
Святошинському районі м. Києва до ПП “Антер”, 3-тя особа - державна
адміністрація Святошинського району м. Києва задоволено.  Даним рішенням скасовано державну реєстрацію
приватного підприємства «Антер», свідоцтво, видане  Ленінградською районною державною
адміністрацією у м. Києві 30.04.1999 р. При розгляді справи в судовому
засіданні було встановлено, що згідно згідно довідки ДПІ у Святошинському
районі м. Києва НОМЕР_5 від 24.12.2003 р. ПП «Антер» не подавало звітність до
ДПІ з жовтня 2002 року.

ПП
«Антер» останній звіт подало за вересень 2002 року (декларація з податку на
додану вартість за НОМЕР_6 від 15.10.2002 р.)з нульовими показниками, податків
від результатів своєї діяльності не сплачувало.

Неподання
звітності ПП «Антер» з жовтня 2002 р. під час укладення усної угоди з ОСОБА_1
свідчить про те, що другий відповідач не брав на себе податкового зобов'язання
по податку на додану вартість та відповідно не сплачував його до бюджету.

Відповідно
до п.7.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про заходи щодо
забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки»
№1056 від 25.07.2002  року «доказами
спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від
оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими
органами відомості про незнаходження платника податку за юридичною адресою,
неподання податкової звітності до органів державно податкової служби…».

Перший
відповідач подав суду докази на підтвердження існування спірних господарських
зобов'язань, а саме: акт виконаних робіт від 31.08.2004 р., квитанції до
прибуткового касового ордера, які містяться в матеріалах справи.

Таким
чином, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що спірні господарські
зобов'язання, що виникли на підставі усної угоди, укладеної між відповідачами,
були укладені з особою, яка мала на меті ухилення від сплати податків, що суд
розцінює як навмисне вчинення дій, що суперечать інтересам держави та
суспільства.

Відповідно
до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою
- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зі
ст. 203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам
суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно
до ст. 179 Господарського суду України майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських
договорів - є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно
до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, може бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Усна
угода на придбання товару та господарське зобов'язання, що виникло на підставі
цієї угоди не відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Дане
господарське зобов'язання дало можливість ПП “Антер” отримати грошові кошти за
виконанням господарського зобов'язання, а ПП ОСОБА_1 включити до валових витрат
та податкового кредиту суми коштів, тоді як у ПП “Антер” на момент вчинення
правочину не було необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Отже,
вимоги позивача щодо визнання нечинним правочину у формі усної угоди на
придбання товару на загальну суму 67 918 грн. 19 коп., укладеного між ПП
«Антер» та ПП ОСОБА_1 є обґрунтованими, правомірними і підлягають задоволенню.

Згідно
ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо
якої встановлено ці обставини. В даному випадку рішенням господарського судом
м. Києва вже скасовано державну реєстрацію приватного підприємства «Антер».

Доказами
спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від
оподаткування прибутків та доходів є той факт, що ПП “Антер” не подавало
звітність до ДПІ з жовтня 2002 року, податків від результатів своєї діяльності
не сплачувало, що свідчить про здійснення приватним підприємством
фінансово-господарської діяльності з порушенням вимог законодавства, з метою приховування
від оподаткування доходів.

На
підставі викладеного випливає, що угода, укладена між ПП ОСОБА_1 та ПП “Антер”
повинна бути визнана недійсною як така, що укладена з метою яка завідомо
суперечить інтересам держави і суспільства.

Стаття
208 ГК України встановлює наслідки визнання господарського зобов'язання
недійсним, а саме, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що
вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, то
за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома
сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за
зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони
стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій
стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням
суду в доход держави.

Однак,
як вбачається з матеріалів справи,
зокрема - акту НОМЕР_7 від 04.10.2004 р. про анулювання свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану вартість, який є підставою для виключення
платника ПДВ з Реєстру платників ПДВ. Відповідно до п.5 ст. 157 КАС України суд
закриває провадження у справі в разі ліквідації підприємства, установи,
організації -сторони у справі. Таким чином, провадження у справі відносно ПП
“Антер” закривається і , отже, неможливо застосувати до нього наслідки,
передбачені ст. 208 ГК України. Враховуючи, що застосування цих наслідків до
першого відповідача -  приватного
підприємця ОСОБА_1 обумовлено стягненням на його користь всього одержаного з
нього за правочинами винною особою у завданні шкоди інтересам держави -ПП “Антер”,
то в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з нього в доход
держави вартості товарів за недійсними угодами.

Таким
чином, суд дійшов висновку, що  позов
підлягає частковому задоволенню в частині визнання недійсним правочину у формі
усної угоди на придбання товару на загальну суму 67 918 грн. 19 коп., укладений
між ПП «Антер» та ПП ОСОБА_1, в решті вимог провадження у справі закривається.

Згідно
до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна  сторона
повинна  довести  ті
обставини,  на  яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Керуючись
ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.  Позов задовольнити частково.

2.
Визнати недійсними правочину у формі усної угоди на придбання товару на
загальну суму 67 918 грн. 19 коп., укладений між Приватним підприємством
«Антер» та Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1.

3.
В іншій частині провадження у справі закрити.

Заява
про апеляційне оскарження постанови  суду
першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.
Апеляційна скарга   на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Суддя                                        О.В.
КОВАЛЕНКО