СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

16 травня 2007 року

Справа № 2-8/504-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Гоголя Ю.М.,

суддів                                                                      Плута В.М.,

Горошко Н.П.

за участю представників сторін:

позивача: Володін Євген Родіонович, довіреність №  б/н   від 29.09.06,  товариство з обмеженою відповідальністю "Ізокор";

відповідача: не з'явився,  Алуштинська міська рада;

представник 3-ої особи, Пастирський Євген Чистославович, довіреність №  б/н   від 01.09.06,  Закрите акціонерне товариство "Торговий Дім "Массандра";

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ізокор" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Чумаченко С.А.) від 15 березня 2007 року у справі № 2-8/504-2007

за позовом           товариства з обмеженою відповідальністю "Ізокор"

(вул. Горького, 6,Алушта,98500)

до Алуштинської міської ради (пл. Радянська, 1,Алушта,98516)

3-тя особа  закрите акціонерне товариство "Торговий Дім "Массандра"

(вул. Мира, 6,Масандра, м. Ялта,98650)

про спонукання до виконання певних дій

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 15 березня 2007 року  товариству з обмеженою відповідальністю "Ізокор" відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим поновити з товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокор" строк дії договору  оренди земельної ділянки площею 0,0071 га, що розташована в місті Алушта по вул. Глазкрицького в районі кінотеатру "Прибій", на умовах укладеного раніше  договору оренди земельної ділянки на строк до 01 січня 2011 року.

В частині позовних вимог про зобов'язання Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим прийняти відповідне рішення про  поновлення  строку дії зазначеного  договору, на умовах раніше укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокор" договору оренди земельної ділянки, на строк до 01 січня 2011 року, провадження у справі припинено по пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 15 березня 2007 року , позивачем подана апеляційна скарга, в якій сторона просить суд апеляційної інстанції скасувати зазначений судовий акт та  постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вказує на необґрунтованість  рішення суду першої інстанції, вважає, що воно ухвалене при неповному з’ясуванні  обставин, що мають  значення для справи,  з порушенням  норм матеріального і процесуального  права.

Основними підставами для скасування  рішення суду позивач зазначає такі:

- відмовляючи в задоволенні  заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що  жодним  з законодавчих актів, що регулює спірні   правовідносини, не встановлено заборони повідомлення  орендаря під час дії такого договору  про  припинення договору у зв’язку зі спливом  строку його дії, однак такий висновок суду суперечить вимогам  чинного законодавства, а саме,  статті 33 Закону України „ Про оренду землі”  і статті 764 Цивільного кодексу України;

- судом, при ухваленні рішення, не враховано, що оренда землі – це особливий інститут цивільного права, що пов’язано з його  специфічним  об’єктом –земельною ділянкою,  тому на земельні  правовідносини  розповсюджуються  загальні принципи цивільного права і вимоги щодо дотримання сторонами змісту типового  договору  оренди  землі, форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України  від 03 березня  2004 року № 220, яку, в силу  частини 4 статті 179 Господарського кодексу України, сторони  договору можуть тільки конкретизувати;

- на думку заявника апеляційної скарги, застосування до спірних відносин  норми, що не стосується  предмета  спору, є порушенням норм матеріального і процесуального права та підставою  для  скасування  судового рішення;

-  провадження у справі припинено судом першої інстанції з порушенням  статей 1,12 Господарського процесуального кодексу України, оскільки обов’язковою умовою укладення договору оренди землі - є рішення про укладення  договору оренди  земельної  ділянки відповідного органу виконавчої влади  або органу місцевого  самоврядування, тому позовні вимоги щодо укладення договору оренди (його поновлення)  є нерозривно пов’язаними з вимогами  про зобов’язання  цього органу в  прийнятті такого рішення і є, на думку позивача,  виконанням  договірного зобов’язання, а  не здійсненням  управлінських функцій  суб’єкта владних повноважень, у зв’язку з чим  цей спір не містить  ознак  справи адміністративної  юрисдикції.

За розпорядженням в.о. голови суду від 16.05.2007 у складі судовій  колегії у  зв’язку з відрядженням суддя Прокопанич Г.К. замінена на суддю Горошко Н.П.

Розглянувши матеріали справи повторно в порядку статті  101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія встановила наступне.

01 червня 2004 року між Алуштинською міською радою  (орендодавець) та ТОВ “Ізокор” (орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого, згідно з рішенням16-ої сесії 24-го скликання Алуштинської міськради №16/209 від 07.04.2004 орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку, загальною площею 0,0071га, для використання її  в комерційних цілях, з метою розміщення торгівельного павільйону в м. Алушта по вул. Глазкрицького ( арк..с 9-15).

Відповідно до п. 2.2 договору оренди від 01.06.2004, земельна ділянка передана в оренду строком до 01.01.2006 року, договір набирає чинності після його державної реєстрації, в порядку встановленому чинним законодавством.

Вказана умова договору оренди земельної ділянки узгоджується з вимогами чинного законодавства, яке регулює питання передання землі в  оренду.

Так, статтею 18 Закону України “Про оренду землі” передбачено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно статті 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України за № 2073 від 25 грудня 1998 року затверджено Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, відповідно до якого державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

Державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки.

Забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на відповідні державні органи земельних ресурсів: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське і Севастопольське міське управління земельних ресурсів.

Відповідно до п.п. 12, 13, 14 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи. Печатка та підпис ставляться на всіх примірниках договору оренди (суборенди).

Після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка ведеться державним органом земельних ресурсів за формою згідно з додатком.

Датою реєстрації договору оренди у Книзі записів є дата засвідчення факту державної реєстрації.

Як  вбачається з матеріалів справи, спірний договір оренди землі зареєстрований в книзі записів державної реєстрації  договорів оренди землі під № 7 Алуштинської міської ради, 17 червня 2004 року  реєстратором Алуштінського відділу Кримської регіональної філії Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру” ( арк..с. 19, зв.).

Таким чином, перебіг строку дії договору, укладеного між позивачем та відповідачем починався з моменту його державної реєстрації, яка відбулась 17.06.2004 року.

До закінчення строку дії договору, встановленого пунктом 2.2, відповідач, на виконання вимог закону, листом за № 02.1-19-2593/2998 від 30.09.2005 повідомив позивача про відсутність наміру продовжувати укладений між ними договір оренди земельної ділянки від 01.06.2004 року.

ТОВ “Ізокор”, вважаючи, що  раніше укладений між ним та відповідачем договір оренди земельної ділянки від 01.06.2004 може бути відповідним чином поновлений шляхом прийняття Алуштинською міською радою рішення в порядку статті 124 Земельного кодексу України, звернулось до господарського суду з позовними вимогами до Алуштинської міської ради  про спонукання останньої особи укласти новий договір оренди земельної ділянки площею 0,0071га, що розташована в місті Алушта по вул. Глазкрицького в районі кінотеатру “Прибій”, на умовах раніш укладеного договору оренди земельної ділянки на строк до 01 січня 2011 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із закінченням строку на який було укладено договір, у позивача виникло право на поновлення його дії на умовах визначених раніше укладеним договором, яке, на його думку, виникає у нього на підставі статті 764 Цивільного кодексу України, статті 33 Закону України “Про оренду землі”.

Позивач зазначає, що відповідно до вищезазначених норм закону, у разі, якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, відтак за відсутності письмових повідомлень орендодавця – Алуштинської міської ради на протязі одного місяця після закінчення строку дії договору, позивач вважає, що у нього виникло право на поновлення з ним попередньо укладеного договору на той самий строк та на тих самих умовах.

Рішенням господарського суду Автономної Республики Крим від 15 березня 2007 року у даній справі  ТОВ "Ізокор" відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Алуштинської міської ради  поновити з товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокор" строк дії договору  оренди земельної ділянки, площею 0,0071 га, що розташована в місті Алушта по вул. Глазкрицького в районі кінотеатру "Прибій", на умовах укладеного раніше  договору оренди земельної ділянки на строк до 01 січня 2011 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що листи повідомлення, які були надіслані орендарю до закінчення строку дії договору відповідають вимогам статті 764 Цивільного кодексу України та статті 33 Закону України “Про оренду землі”, в частині зобов’язання повідомити орендаря про припинення дії договору у зв’язку із закінченням строку його дії та відсутності бажання продовжувати його на новий строк.

За висновками суду, відповідно до статей 31,33 Закону України “Про оренду землі”, статей 17,26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено, а у  випадку наявності  письмового повідомлення орендодавця  про його припинення, договір не  підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

В частині позовних вимог про зобов'язання Алуштинської міської ради прийняти відповідне рішення провадження у справі припинено по пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Припиняючи провадження у справі, суд, керуючись статтями 1,12 Господарського процесуального кодексу України,  вказав на те, що  заявлена позивачем вимога повинна бути вирішена в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом ради як суб'єкта права власності на землю, заяви зацікавлених осіб про зобов'язання відповідної ради передати земельну ділянку у власність або користування  не підлягають розгляду  вданому  судовому процесі.  Вирішення питання про надання в орендне користування земельної ділянки комунальної форми власності здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування, як органу наділеного владними повноваженнями, які неможна порівнювати із господарсько-правовими,  відповідні рішення приймаються радою у повній відповідності із вимогами законодавства, яке регулює його діяльність, як органу, наділеного владними повноваженнями стосовно даних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга  не  підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Враховуючи, що об’єктом спірного договору оренди є земельна ділянка, судова колегія вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми  Конституції України  і спеціального  законодавства, а саме,  Закону України „Про оренду землі”, тому застосування Закону України „Про оренду державного та комунального майна” підлягає виключенню, у зв’язку з чим мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні на  нижчевикладену.

Предметом даного спору є зобов’язання Алуштинської міської ради укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки, площею 0,0071 га, що розташована в місті Алушта по вул. Глазкрицького в районі кінотеатру "Прибій", на умовах укладеного раніше  договору оренди земельної ділянки на строк до 01 січня 2011 року.

Відповідно до ст. 31 Закону України “Про оренду землі”, договір оренди землі припиняється, зокрема у разі закінчення строку, на який його було укладено, що відповідно узгоджується з положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, в частині підстав припинення зобов’язання, відповідно до яких зобов’язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст.ст. 598, 763 ЦК України, ст. 291 ГК України).

Частиною 2 ст. 33 Закону України “Про оренду землі”, визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Як встановлено судом першої інстанції, перебіг строку дії договору, укладеного між позивачем та відповідачем починався з моменту його державної реєстрації, яка відбулась 17.06.2004 року. До закінчення строку дії договору, відповідач на виконання вимог закону, листом за №0 2.1-19-2593/2998 від 30.09.2005 повідомив позивача про відсутність наміру продовжувати раніш укладений між ними договір оренди земельної ділянки від 01.06.2004 року.

Обґрунтованим визнається висновок суду, про те, що жодним з законодавчих актів, що регулює спірні правовідносини, не встановлено заборони повідомлення орендаря під час дії договору  про відмову в  його продовженні.

Таким чином,  орендодавець виконав всі вимоги закону, з якими останній пов’язує припинення взаємних прав та обов’язків за договором оренди земельної ділянки, відтак суд вважає, що договір припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку на який його було укладено.

Більш того, судова колегія приймає до уваги встановлений судом при розгляді справи факт того, що рішенням Алуштинської міської ради за №16/209, прийнятим на 16-ій сесії 24-го скликання, яка відбулась 07.04.2004, було вирішено договір оренди земельної ділянки (реєстраційний №28 від 07.09.1999) площею 0,0071га під розміщення торгівельного павільйону ТОВ “Ізокор” в м. Алушта по вул. Глазкрицького відновити строком до 01.01.2006 із зміною умов відповідно до чинного законодавства.

Тобто, актом органу місцевого самоврядування, окрім встановленого у договорі строку, було також визначено час дії договору, що узгоджується із положеннями статті  648 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст договору, укладеного на підставі правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування обов’язковий  для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Крім того, спірна земельна ділянка передана в орендне користування ЗАТ “Торгівельний дім “Массандра””на підставі рішення Алуштинської міської ради від 27.08.2004 №18/79, яким вирішено передати ЗАТ “Торгівельний дім “Массандра” на строк з 01.01.2006 до 01.01.2014  земельну ділянку у м. Алушта по вул. Глазкрицького у районі кінотеатру “Прибій”.

Рішенням Алуштинської міської ради від 05.10.2005 за №25/114 вирішено укласти договір оренди земельної ділянки з ЗАТ “Торгівельний дім “Массандра”.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2006 у справі № 2-27/15595-2005 товариству з обмеженою відповідальністю "Ізокор" у позові до Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим про визнання частково недійсним рішення Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим від 27 серпня 2004 року № 18/79 (абзац 2 пункту 2 рішення) та повністю нечинним рішення Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим  від 05 жовтня 2005 року № 25/114, та про зобов’язання Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим поновити дію договору оренди земельної ділянки з товариством з обмеженою відповідальністю "Ізокор" на умовах раніше укладеного договору оренди земельної ділянки на строк до  01 січня 2014 року  відмовлено.

Таким чином, рішення Алуштинської міської ради від 27.08.2004 №18/79 та від 05.10.2005 за №25/114 у встановленому законом порядку не визнані нечинними, тому є обов’язковими для  виконання.

За таких обставин правом користування спірною земельною ділянкою на законних підставах володіє  ЗАТ “Торгівельний дім “Массандра”.

Окрім того, позивач не  заперечував того  факту, що на момент звернення до суду із позовною заявою, спірна земельна ділянка вже була передана іншій особі на підставі прийнятого Алуштинською міською радою рішення та укладено договір оренди земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві заявлені вимоги про зобов’язання відповідача укласти договір оренди спірної  земельної ділянки, та  примушення відповідача прийняти  відповідне  рішення.

Тобто, відмовляючи в позові та мотивуючи  рішення, суд повинен був  врахувати право ради самостійно визначити висновки по розгляду питання щодо надання в користування земельної ділянки, а також компетенцію суду відповідно до чинного законодавства лише щодо спонукання ради розглянути подане клопотання без визначення судом певного змісту висновку рішення сесії.

Приписи статей  13 і 41 Конституції України  визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України і усі суб’єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об’єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Статтею 116 Земельного кодексу  України (в редакції чинній на момент звернення з позовом) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею  16 Закону України “Про оренду землі” особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Стаття 12 Земельного кодексу України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради – сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

З аналізу вказаних норм, які регулюють земельні правовідносини, вбачається, що надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до статті 16 Закону України “Про оренду землі”.

Як вбачається з матеріалів справи, до закінчення строку дії договору, відповідач на виконання вимог закону, листом за № 02.1-19-2593/2998 від 30.09.2005 повідомив позивача про відсутність наміру продовжувати раніш укладений між ними договір оренди земельної ділянки від 01.06.2004 року.

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді справи та не спростовано позивачем при зверненні з апеляційною скаргою, позивач не звертався до Алуштинської  міської ради з відповідною заявою (клопотанням) про надання в оренду спірної земельної ділянки.

Зважаючи на встановлення судами обставин щодо відсутності  звернення позивача до відповідача для отримання в оренду земельної ділянки в порядку, передбаченому земельним законодавством, та передання цієї ділянки у користування  третій особі, судова колегія погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки зобов’язання ради укласти договір оренди земельної ділянки, за відсутності відповідного рішення є порушенням його виключного, передбаченого Конституцією України, права на здійснення права власності від імені українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Викладені в апеляційній скарзі доводи позивача про те, що  при ухваленні рішення,  судом не враховано, що оренда землі –це особливий інститут цивільного права, та  необхідно дотримуватися при цьому типової форми договору  оренди земельної ділянки, судова колегія вважає неспроможними, оскільки предметом судового розгляду є  спонукання до укладення договору оренди, а не відповідність його форми чинному законодавству.

Щодо безпідставності припинення  провадження у справі за вимогою про  зобов’язання Алуштинської міської ради прийняти відповідне рішення про поновлення   дії спірного договору оренди  землі, судова колегія вважає  необхідним зазначити таке.

Судова колегія критично  оцінює  довід  заявника апеляційної скарги про необхідність розгляду даної вимоги, провадження  за якою було припинено, на підставі норм Господарського процесуального кодексу України.

Межі юрисдикції адміністративних судів визначаються окремими нормами розділу I “Загальні положення” Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частинною 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України поняття „справа адміністративної юрисдикції” визначено як  переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Системний аналіз цих правових норм свідчить про те, що обов’язковою умовою, за якою спір відноситься до адміністративної юрисдикції, є участь у спірних правовідносинах суб’єкта владних повноважень.

Поняття „суб’єкт владних повноважень” визначено у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України – це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основані законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб’єкта владних повноважень є здійснення цим суб’єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб’єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як вбачається з матеріалів справи, спір за даною вимогою  виник з правовідносин, в межах яких укладенню договору оренди передує прийняття міською радою відповідного рішення.

Відповідно до Роз'яснень Вищого арбітражного суду України  “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом права власності на землю і землекористування” № 02-5/743 від 27.06.2001 року, встановлено, що оскільки вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом ради як суб'єкта права власності на землю, заяви зацікавлених осіб про зобов'язання відповідної ради передати земельну ділянку у власність або користування задоволенню не підлягають.

На думку судової колегії, справою адміністративної юрисдикції слід вважати переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб’єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов’язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб’єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших суб’єктів), а  ці суб’єкти відповідно зобов’язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб’єкту.

Стаття 1 Господарського процесуального кодексу  України передбачає право на звернення до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Способи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки передбачені ч. 3 ст. 152 ЗК України. Згідно вказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку, що передбачено п. 2 ст. 77 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Таким чином, заявлена позивачем позовна вимога повинна бути вирішена в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, а тому  провадження у справі  припинено  обґрунтовано .

Враховуючи наведене, резолютивна частина рішення суду підлягає  залишенню без змін, апеляційна скарга –без задоволення.

Представником позивача в суді апеляційної інстанції було заявлене клопотання про зупинення провадження у справі в порядку статей 22,79 ГПК України до розгляду Верховним Судом України касаційної скарги ТОВ „Ізокор” на постанову  Севастопольського апеляційного господарського суду  від 20.02.2006 та ухвалу Вищого  адміністративного суду України від 12.09.2006 у справі № 15595-2005А за позовом  ТОВ „Ізокор” до Алуштинської міської ради, за участю третьої особи: закритого акціонерного товариства  "Торговий Дім "Массандра" про визнання нечинним рішення, на підставі якого було укладено спірний договір оренди.

Судова колегія відхилила дане клопотання ТОВ „Ізокор”, оскільки предметом  даного спору є  зовсім  інші правовідносини, які  стосуються  поновлення  договору  оренди земельної ділянки згідно з вимогами земельного законодавства, а предметом розгляду адміністративної справи є  правовідносини, що виникли  з приводу  передачі спірної  земельної ділянки  третій особі  з порушенням  переважного  права позивача на  оренду землі. Однак, в задоволенні  заявленому у справі № 2-8/504-2007 позові ТОВ „Ізокор” було відмовлено з підстав закінчення строку дії договору оренди  земельної ділянки, користування  якою  вже  було здійснено позивачем. Факт встановлення вищестоящими судовими інстанціями відповідності рішення Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим від 27 серпня 2004 року № 18/79 (абзац 2 пункту 2 рішення) в частині надання в оренду закритому акціонерному товариству "Торгівельний Дім "Массандра" на строк із 01.01.06 до 01.01.14 та рішення від 05 жовтня 2005 року № 25/114 „Про укладення договору оренди з закритим акціонерним товариством "Торгівельний Дім "Массандра" матеріальному закону  буде мате  значення для майбутнього користувача спірною земельною ділянкою, та не може породжувати  іншого порядку укладення  нового договору оренди всупереч  вимог земельного законодавства.

Крім того, клопотання про зупинення цієї справи  не містить  безумовних підстав для зупинення провадження ц справі.  ТОВ „Ізокор”, незалежно від  наслідків розгляду Верховним Судом України справи № 15595-2005А, не позбавлено права на  звернення  з відповідними позовними вимогами до Алуштинської міської ради на підставі Кодексу  адміністративного судочинства України.

Також слід зазначити, що вказані справи мають  різні правові підстави і  правове  регулювання спірних  відносин, до того ж,  процесуальні рішення Севастопольського апеляційного господарського суду та Вищого  адміністративного суду України  набирають  законної сили  з моменту  їх винесення  і  є обов’язковими   для виконання  на території України.

Керуючись статтями 101,103 (пункт 1), 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ізокор"  залишити без задоволення .

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим  від 15 березня 2007 року у справі № 2-8/504-2007залишити без змін.

Головуючий суддя                                                            Ю.М. Гоголь

Судді                                                                                          В.М. Плут

Н.П. Горошко