ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2007 р.
№ 05/120-38 (15-34)

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Савенко Г.В.,

Данилової Т.Б.,

розглянула

касаційну скаргу
спільного українсько-ізраїльського підприємства з іноземними інвестиціями "Кейсар" (далі Підприємство)

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду

від
29.01.07

у справі
№ 05/120-38

господарського суду
Волинської області

за позовом
Волинського природоохоронного міжрайонного прокурора (далі Прокурор)

в інтересах держави в особі
Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини "Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів України (далі Компанія),

Волинського обласного управління "Волиньекокомресурси" державної компанії "Укрекокомресурси" Кабінету Міністрів України (далі Управління компанії),

до
Підприємства,

про
стягнення 33 696,98 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- Прокурора:
не з'явився;

- Компанії:
Бурий В.М. (за дов. № 8-7/47-06 від 08.11.06);

- Управління компанії
не з'явились;

- Підприємства:

Кравчук Л.В. (за дов. б/н від 23.01.07).

Ухвалою від 16.03.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Ходаківська І.П., утвореному розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й. від 09.04.04, касаційна скарга Підприємства № 518 від 09.02.07 була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 12.04.07.

У зв’язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. у черговій відпустці, розпорядженням від 10.04.07 заступника Голови Вищого господарського суду України, для розгляду справи № 05/120-38 господарського суду Волинської області, призначеної до розгляду колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Ходаківська І.П., створено колегію суддів у складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Савенко Г.В., Данилова Т.Б., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін було повідомлено на початку судового засідання 12.04.07. Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.04.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 12.09.06 господарського суду Волинської області (суддя Бондарєв С.В.) позовні вимоги задоволено.

З Підприємства на користь Компанії стягнуто 33 696,98 грн. заборгованості, 336,97 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 29.01.07 Львівського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Кравчук Н.М., суддів –Гнатюк Г.М., Мирутенко О.Л.) рішення від 12.09.06 господарського суду Волинської області залишено без змін, а апеляційну скаргу Підприємства без задоволення.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що умовами договору сторони погодили, що момент оплати наданих послуг за договором не ставиться у залежність від приймання робіт, а визначено 7-денним терміном від дня митного оформлення вантажу.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення від 12.09.06 господарського суду Волинської області та постанову від 29.01.07 Львівського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального права, а саме: ч. 6 ст. 193, ст.ст. 631, 901 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України.

Зокрема, скаржник доводить, що Компанією послуги за договором не надавались, та стверджує що оскільки термін, протягом якого такі послуги могли бути надані закінчився у зв‘язку з закінченням строку дії договору, то відсутні підстави для сплати коштів.

У своїх відзивах на касаційну скаргу Прокурор, Компанія та Управління компанії щодо доводів скаржника заперечують, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просять у задоволенні касаційної скарги Підприємству відмовити, а оскаржені судові рішення залишити в силі.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзиви на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача, оцінивши та дослідивши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та їх правову оцінку, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 02.12.03 між Компанією та Підприємством було укладено договір № 81/і (далі Договір), згідно з п.п. 2.1, 2.2 якого Компанія зобов'язалась надати послуги щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації тари (упаковки), продукції ввезеної Підприємством на територію України, а Підприємство, в свою чергу, прийняти зазначені в п. 2.1 послуги з оформленням акта виконаних робіт і оплатити послуги Компанії на підставі та у відповідності з аркушем про пакування і вантажною митною декларацією, згідно з тарифами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 915 від 26.07.01, здійснивши розрахунки в порядку, передбаченому розділом 3 даного Договору.

Також, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у п. 3 Договору сторони передбачили, що оплата послуг Компанії здійснюється шляхом перерахування коштів на її поточний рахунок не пізніше 7-денного строку від дня митного оформлення вантажу.

Таким чином, обов‘язок щодо здійснення розрахунків за Договором виникає у Підприємства з дня митного оформлення вантажу і має проводитися на підставі аркуша по пакування та вантажної митної декларації, незалежно від термінів надання Компанією актів про виконані послуги.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Підприємство здійснювало митне оформлення вантажу, оформляючи при цьому аркуші про пакування, що містять відомості про вид завезеної тари (упаковки), матеріал, кількість та загальну суму до сплати за послуги Компанії.

З правового аналізу постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що Підприємство факту ввезення продукції у тарі (упаковці) на митну територію України не оспорює, проте стверджує, що обов'язок по оплаті вартості послуг у нього не виник у зв‘язку з тим, що Компанією не оформлені акти виконаних робіт.

Водночас, на підставі матеріалів справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за період дії Договору Підприємством було проведено часткову оплату по зобов'язаннях за Договором на суму 6 234,80 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 4 Закону України “Про відходи” від 05.03.98 № 187/98-ВР (далі Закон)  цей Закон регулює відносини, пов'язані з утворенням, збиранням і заготівлею, перевезенням, зберіганням, обробленням (переробленням), утилізацією, видаленням, знешкодженням та захороненням відходів, що утворюються в Україні, перевозяться через її територію, вивозяться з неї, а також з перевезенням, обробленням та утилізацією відходів, що ввозяться в Україну як вторинна сировина.

Згідно з п. “б” ч. 1 ст. 17 Закону, суб'єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами зобов'язані забезпечувати приймання та утилізацію використаних пакувальних матеріалів і тари, в яких знаходилася продукція цих підприємств, установ та організацій –суб'єктів господарської діяльності, або укладати угоди з відповідними організаціями на їх збирання та утилізацію.

Відповідно до ст. 39 Закону за розміщення відходів із суб'єктів підприємницької діяльності стягується плата. Розмір плати встановлюється на основі нормативів, що розраховуються на одиницю обсягу утворених відходів, залежно від рівня їх небезпеки та цінності території на якій вони розміщені. За понадлімітне розміщення відходів плата стягується у підвищеному розмірі. Нормативи плати за розміщення відходів визначає Кабінет Міністрів України.

З метою створення умов для організації збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини, а також зменшення негативного впливу відходів на довкілля Кабінетом Міністрів України 26.07.01 прийнято постанову № 915 “Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини” (далі Постанова № 915). Даною Постановою Кабінетом Міністрів України, зокрема регламентовано, що підприємства, установи, організації усіх форм власності, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції, зобов'язані забезпечити збирання (приймання), зберігання і утилізацію усіх видів використаної тари (упаковки), в якій знаходилася продукція цих підприємств, установ, організацій, на всій території, де реалізується продукція;

підприємства, установи, організації, що імпортують продукцію в тарі (упаковці), у разі укладення угод на поставку в Україну товарної продукції зобов'язані передбачити утилізацію чи вивезення з України всього обсягу використаних матеріалів і тари. При цьому підприємства, установи, організації, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції або імпортують продукцію в тарі (упаковці), можуть це виконувати:

самостійно з дотриманням вимог законодавства здійснювати збирання, сортування, заготівлю та утилізацію використаної тари (упаковки) відповідно до мінімальних норм утилізації;

шляхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) з Компанією чи іншими спеціалізованими підприємствами, що мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара (упаковка), а також здійснення оплати за надання обумовлених послуг згідно із загальним обсягом тари (упаковки), яка використовується для пакування та перевезення продукції за затвердженими тарифами.

Плата за надання Компанією зазначених послуг встановлюється відповідно до тарифів, затверджених пунктом 2 Постанова № 915, та вноситься підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції і не забезпечують її приймання та утилізацію, на спеціальний рахунок Компанії щокварталу до 15 числа місяця, що настає за звітним періодом, а підприємствами - імпортерами продукції в тарі (упаковці) - не пізніше семи днів від дати митного оформлення продукції, що ввозиться на територію України. Таким чином, як випливає з приписів даної правової норми, підприємства, що імпортують продукцію у тарі (упаковці) зобов'язані передбачити утилізацію чи вивезення з України всього обсягу використаних матеріалів і тари, при цьому вони можуть це виконувати самостійно або шляхом укладення договорів.

Отже, забезпечення приймання та утилізацію використаних пакувальних матеріалів і тари, в яких знаходилася продукція підприємств, установ та організацій –суб'єктів господарської діяльності, проводиться шляхом укладення договорів про надання послуг зі збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) з компанією чи іншими спеціалізованими підприємствами, що мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара (упаковка), а також здійснення оплати за надання обумовлених послуг згідно із загальним обсягом тари (упаковки), яка використовується для пакування та перевезення продукції за затвердженими тарифами.

Юридичний аналіз рішень попередніх судових інстанцій свідчить, що Договір підтверджує пряме добровільне волевиявлення Підприємства надати до митного оформлення аркуш пакування.

Також, колегією суддів Вищого господарського суду України, береться до уваги, що як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, умовами Договору момент оплати не ставиться в залежність від приймання робіт, оскільки його умовами встановлено, що обов‘язок по здійсненню розрахунків виникає у Підприємства з дня митного оформлення вантажу і повинен бути виконаний не пізніше 7-денного строку з дня його виникнення. При цьому, враховується, що як встановлено попередніми судовими інстанціями, яки приймали рішення у справі, такий обов‘язок Підприємства умовами Договору не ставиться у залежність від термінів надання Компанією акту виконаних робіт, оскільки п. 2.2 Договору, визначено, що підставою для оплати послуг Компанії є аркуш про пакування, оформлений відповідно до чинного законодавства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що згідно ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Щодо доводів, викладених Підприємством у касаційній скарзі стосовно неналежного виконання Компанією своїх обов‘язків за Договором, то колегія суддів Вищого господарського суду України вказує, що вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки не доведені матеріалами справи та не стосуються предмету спору у даній справі, яким є стягнення боргу. Також, стосовно вказаних тверджень скаржника, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що Підприємство не було позбавлено права звернутися з відповідним позовом до суду в установленому порядку та вимагати від Компанії належного виконання умов Договору, як це передбачено ст. 526 Цивільного кодексу України, а укладення Підприємством договору про переробку тари з іншою особою не звільняє його від виконання обов’язків за Договором з Компанією.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Підприємства, викладені в касаційній скарзі є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено судові рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу спільного українсько-ізраїльського підприємства з іноземними інвестиціями "Кейсар" № 518 від 09.02.07 залишити без задоволення.

Постанову від 29.01.07 Львівського апеляційного господарського суду у справі № 05/120-38 господарського суду Волинської області залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Савенко

Т.Данилова