ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007 р.
№ 8/292

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Савенко Г.В.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" (далі Залізниця)

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

від
23.01.07

у справі
№ 8/292

господарського суду
міста Києва

за позовом
відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Центру електрозв'язку № 2 Житомирської філії відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" (далі Товариство)

до
Залізниці

про
стягнення 4 997,06 грн.

В засіданні взяли участь представники

- позивача:
Чубовський Г.І. (за дов. № 1837 від 17.05.06);

- відповідача:
Жигало О.С. (за дов. № 870-НЮ від 04.08.06);
Лагода О.А. (за дбов. № 1177-НЮ від 14.09.06).

Відводів складу колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.04.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 15.09.06 господарського суду міста Києва (суддя Катрич В.С.) у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позови до залізниць можуть бути заявлені у межах шестимісячного терміну, який обчислюється відповідно до вимог п.п. 134, 136 Статуту залізниць України, в той час, як Товариство звернулось до суду лише 20.06.06 з позовом про стягнення суми збитків за безпідставне затримання вантажу, яка була перерахована Залізниці 25.03.05, при цьому не надавши документів в підтвердження правомірності заявлених вимог та в обґрунтування поважності пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

Постановою від 23.01.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Губенко Н.М., суддів –Барицької Т.Л., Ропій Л.М.) рішенням від 15.09.06 господарського суду міста Києва скасовано повністю.

Позовні вимоги Товариства задоволено повністю.

З Залізниці на користь Товариства стягнуто 4 997,06 грн. збитків, 102,00 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 51,00 грн. державного мита за розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду обґрунтована тим, що відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленої до винесення рішення, однак такої заяви сторонами зроблено не було. Щодо доводів Залізниці про те, що Товариство має перед нею заборгованість за надання послуг та видачу вантажів, то вони були відхилені з підстав їх непідтвердження відповідними доказами.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 23.01.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, а рішення від 15.09.06 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема: ст. 62 Статуту залізниць України ст. 12 Закону України “Про транспорт” та ст. 920 Цивільного кодексу України.

На думку скаржника, апеляційним судом не було взято до уваги, що з урахуванням наведених норм Залізниця мало право затримати видачу вантажів з вагону № 64190879 до внесення платежів за надання Залізницею на замовлення Товариства послуг щодо розвантаження вагонів №№ 64091820, 65223034 та 65781585.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить оскаржену постанову залишити без змін, а касаційну скаргу Залізниці –без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 21.01.05 між ВАТ “Білоцерківський завод залізобетонних конструкцій” (Постачальник) та Товариством (Покупець) було укладено договір поставки

№ 8/16 (далі Договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов'язався відповідно до замовлень Покупця виготовити, поставити та передати у власність Замовника залізобетонні опори СВ (далі Товар) відповідно до заявок-специфікацій, а Покупець зобов'язався прийняти Товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що умовами Договору сторони погодили, що датою постачання вважається дата фактичної поставки Товару на місце призначення та передачі його уповноваженому представнику Покупця.

На підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що 11.03.05 на станцію Печанівка Козятинської дирекції залізничних перевезень Залізниці на адресу Товариства надійшов вагон

№ 64190879 із вантажем (залізобетонні опори - СНВ).

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що Козятинська дирекція залізничних перевезень Залізниці затримала вказаний залізничний вагон із вантажем, посилаючись на непроведення оплати по рахунках № 2 від 03.03.05 на суму

545,7 грн. та № 4 від 05.03.05 на суму 2 182,81 грн. виставлених за розвантаження попередніх вагонів, які були отримані на станції Печанівка 03.03.05 № 60658614 по квитанції № 32223833 та 05.03.05 № 64091820, № 65223034 № 65781585, відповідно по квитанціях № 32223863 № 32223862 та № 32223861.

При вирішення спору по суті судовими інстанціями встановлено, що оплату коштів за розвантаження залізобетонних опор було проведено 15.03.05 та 16.03.05, а вагон № 64190879 було розвантажено 16.03.05, проте вантаж утримувався Залізницею до 25.03.05, при чому від Товариства вимагалось провести оплату нарахованих зборів за користування вагоном, зберігання вантажу та інших послуг.

На підставі матеріалів справи судовими інстанціями встановлено, що нараховані кошти за користування вагоном та за зберігання вантажу в період з 11.03.05 по 25.03.05 в загальній сумі 4 997,48 грн. були сплачені Товариством Козятинській дирекції залізничних перевезень Залізниці.

Товариством пред'явлено позов з вимогою про стягнення з Залізниці коштів у сумі 4 997, 48 грн., що були примусово сплачені ним за платіжним дорученням від 25.03.05 Козятинській дирекції Залізниці та 28.03.05 згідно із листом начальника ЦЕЗ № 2 Товариства перераховані за платіжним дорученням № 2774 на рахунок Тех ПД-2 Козятинської дирекції залізничних перевезень Залізниці, як безпідставно перераховані.

Зі змісту платіжного доручення від 25.03.05 № 280 судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за цим платіжним документом платником коштів –Житомирською філією Товариства перераховано одержувачу коштів –Козятин МЧ-2 суму 4 997,48 грн. за послуги Залізниці згідно із рахунком № 5 від 14.03.05, як зазначено у призначенні платежу.

Відповідно до п. 3.8 гл. 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.04 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.04 за № 377/8976, реквізит “призначення платежу” платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу.

З урахуванням наведеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок апеляційного суду про те, що оскільки у платіжному дорученні № 280 від 25.03.05 у графі “призначення платежу” зазначено лише рахунок № 5 від 14.03.05, то за цим документом здійснена оплата саме тих послуг Залізниці, які були зазначені у рахунку № 5 від 14.03.05.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судом апеляційної інстанції встановлено, що в подальшому платником коштів було надіслано лист керівнику МЧ-2 з проханням кошти, помилково перераховані за платіжним дорученням № 280, на зазначений у платіжному дорученні рахунок, перерахувати на інший рахунок –розрахунковий рахунок Залізниці ТехПД за вказаними у листі ревізитами.

Переглядаючи справу, апеляційний суд встановив, що за платіжним дорученням № 2774 від 28.03.05 Козятинською механічною дистанцією перераховано ТехПД-2 суму 4 997,48 грн. за реквізитами, вказаними у зазначеному листі платника коштів, із посиланням у графі "призначення платежу" на лист про помилкове перерахування коштів Товариством. Таким чином за платіжними дорученнями №№ 280, 2774 відокремленими підрозділами Залізниці одержана плата за надані послуги згідно із рахунком № 5 від 14.03.05. Однак, послуги Залізниці, надані згідно із рахунком № 5 від 14.03.05, вже були оплачені відокремленим підрозділом Товариства –Житомирською філією Товариства за платіжним дорученням № 248 від 16.03.05 у сумі 1 095,40 грн.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що рахунок № 5 від 14.03.05 було видано Козятинським МЧ-2 на оплату Житомирською філією Товариства послуг по вивантаженню, навантаженню на автотранспорт стовпів ЗБК на суму 1 091,40 грн., у зв‘язку з чим апеляційний суд прийшов до висновку про те, що за платіжним дорученням № 248 від 16.03.05 відокремленим підрозділом Товариства було повністю оплачений рахунок відокремленого підрозділу Залізниці, а тому оплата за платіжним дорученням № 2774 від 28.03.05 є повторною оплатою рахунку № 5 від 14.03.05, у зв'язку з чим сума 4 997,48 грн. одержана Залізницею безпідставно.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист усіх суб‘єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності ст. 41 Конституції України. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Статтею 398 Цивільного кодексу України передбачено, що право володіти чужим майном виникає на підставі договору, або іншої підстави, передбаченої законом.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 4 Закону України "Про власність" власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава безпосередньо не втручається в господарську діяльність суб'єктів права власності.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що у відповідності до ст.ст. 317, 318, 319 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про власність" лише власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, законодавчо визначено право захисту власника від незаконних посягань інших осіб щодо його майна.

Водночас, ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Законодавчо встановлено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Щодо посилань суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності та неподання Товариством доказів щодо поважності пропуску такого строку, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на наступне.

Основним актом цивільного законодавства, регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини) засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, є Цивільний кодекс України. У тому числі цей Кодекс поширюється на господарські відносини, що мають вказані ознаки.

Положенням ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України, та норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

Так, ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Такої ж тривалості установлено строк для подання позовів залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають з Статуту залізниць України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності є са мостійною підставою для відмови в позові незалежно від того, чи дійсно пра ва позивача порушені. Оскільки цивільно-правовий інститут позовної дав ності належить до інститутів матеріального права, суд, встановивши, що строк давності пропущено і підстав для його продовження немає, може відмовити в задоволенні позову, а не закрити провадження у справі.

Проте, відмова у задоволенні позовних вимог можлива лише за наявності двох умов. По-перше, про застосування позовної давності одна із сторін у справі повинна зробити відповідну заяву, по-друге, причини такого пропуску повинні бути визнані судом неповажними. У противному випадку порушене право підлягає захисту. Зокрема, право потерпілого суб'єкта цивільних правовідносин отримати захист в разі поважності причин пропущення строку позовної давності прямо передбачене ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Отже, за змістом п. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок суду апеляційної інстанції, що з урахуванням того, що заяви про застосування позовної давності сторонами до винесення рішення у справі зроблено не було, то місцевим судом було помилково застосовано положення про позовну давність та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що п. 62 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 передбачено, що відправка, видача вантажів можуть бути затримані до внесення платежів. За час затримки відправник, одержувач, експедитор сплачують за користування вагонами (контейнерами) залізниці плату, передбачену ст. 119 цього Статуту.

Згідно ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Щодо доводів, викладених Залізницею у касаційній скарзі, то колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки не стосуються предмету спору у даній справі, яким є відшкодування збитків, завданих Товариству у зв'язку з затримкою видачі вантажу, за надання послуг щодо якого Товариство перед Залізницею боргу не мало. Щодо боргу Товариства перед Залізницею за надання послуг щодо розвантаження інших, ніж затриманого, вагонів, то Залізниця не була позбавлена права звернутися з відповідним позовом до суду в установленому порядку.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Залізниці, викладені в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" № ню-17/26/06кс від 16.02.07 залишити без задоволення.

Постанову від 23.01.07 Київського апеляційного господарського суду по справі № 8/292 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Савенко

І.Ходаківська