СУД
ПОСТАНОВА

Іменем
України

23.01.2007

Справа №2-26/18021-2006А

Суддя господарського суду АР Крим
Проніна О. Л. розглянувши матеріалиадміністративної справи 23.01.2007р. у
судовому засіданні, що почалося в 14:00 за участю секретаря судового
засідання  Кім Є. Л.,

За участю представників:

Позивача -  ОСОБА_1, представник, дов. у справі

Відповідача -  Авдєєва О.Ю., представник, дов. № 64901-14
від 13.09.2006р.

ухвалив постанову по справі №2-26/
18021-2006А у 14:25

За позовом фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1)

До відповідача виконавчого комітету
Алупкінської міської ради (98676, м. Алупка, вул. Красногвардійська, 32)

За участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору - КП «Ялтажитлоексплутація» (м.
Ялта, вул. Дзержинського, 4)

Про спонукання до виконання певних
дій та стягнення 85 476,73 грн.

Сутність адміністративної  справи:

Позивач  звернувся до Господарського суду АР Крим із
позовною заявою та просить визнати незаконною відмову виконавчого комітету
Алупкінської міської ради у видачі фізичної особі - підприємцю ОСОБА_2 дозволу
на ведення торгівельної діяльності, за адресою: АДРЕСА_2, зобов'язати
виконавчий комітет Алупкінської міської ради видати дозвіл на ведення
торгівельної діяльності за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з місцевого бюджету м.
Алупка на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 збитки у розмірі  85 467,73 грн. Згідно доданого до позову
розрахунку позовних вимог, до складу збитків позивачем були включені 65 267
грн. упущеної вигоди, 19 785,93 грн. сплати орендних платежів за оренду
приміщень, 414,80 грн. сплати за послуги КП «Алупкінське управління міського
господарства».

16.01.2007р.  позивачем був наданий уточнений розрахунок
заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача шкоди та збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані
положеннями п. 1 ст. 43 Конституції України,
та ст. 6 Господарського кодексу України, за якими кожний має право  на зайняття господарською діяльністю,
головним з принципів якої є свобода підприємницької діяльності в межах,
встановлених законом. Позовні вимоги щодо стягнення грошових сум, відповідач
обґрунтовує  положеннями ст. 22
Цивільного кодексу України, п. 3 ст. 10 Закону України «Про дозвільну систему в
галузі господарської діяльності».

Відповідач на позовних вимогах
заперечує  з мотивів викладених у відзиві
на позов та вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

21.12.2006р. до господарського суду
АР Крим надійшли письмові пояснення від третьої особи, згідно яких Комунальне
підприємство «Ялтажитлоексплуатація» повідомила суду, що 07.09.2005р. між
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та КП «Ялтажитлоексплуатація» був
укладений договір оренди приміщень у АДРЕСА_2, Літера А, окремо розташована
будівля, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-, 1-6,1-7, 1-8, площею 97,7 кв.м.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

Листом від 07.06.2006р. позивач з
дійсного спору звернувся до місцевої ради м. Алупка із клопотанням про надання
дозволу з надання посередницьких  послуг
у сфері торгівлі та наданні в оренду нерухомості за адресою:  АДРЕСА_2.

Листом вих. НОМЕР_2 від
16.06.2006р. виконавчий комітет Алупкінської міської ради повідомив  позивача з дійсного спору, що у зв'язку із
укладенням мирової угоди між Ялтинською міською радою  та Алупкінською міською радою, об'єкт у
АДРЕСА_2, знаходиться у стадії передачі до Фонду комунального майна м. Алупка,
у зв'язку з чим, договір оренди, який був укладений між фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 та КП «Ялтажитлоексплуатація» має бути  переукладений. Отже, виконавчий комітет
Алупкінської міської ради відмовив у видачі документів дозвільного характеру на
здійснення господарської діяльності за адресою розташування зазначеного об'єкту
нерухомості.

Суд дослідивши матеріали справи
дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 3 Закону України
"Про дозвільну  систему  у сфері
господарської
діяльності"  одним із
основних принципів державної політики з питань дозвільної системи  у
сфері господарської
діяльності  є  установлення єдиних вимог до порядку видачі
документів дозвільного характеру.

Статтею 9 Закону  України
"Про  дозвільну  систему
у  сфері господарської    діяльності" встановлено,   що уповноважений  орган,
зокрема,  розробляє  або
бере   участь   у розробленні  і погоджує проекти нормативно-правових актів
з питань видачі документів дозвільного характеру.

Відповідно до  статті
59   Закону   України
"Про   місцеве  самоврядування" рада  в
межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Нормативно-правовий акт,  згідно
чинного  законодавства,  це прийнятий
чи  виданий уповноваженим
державним або іншим органом у межах
його  компетенції  та  у  визначеній
законодавством  формі
офіційний  письмовий  документ,
який  спрямовано  на
регулювання суспільних відносин,
містить нормативні приписи,
розрахований на багаторазове  застосування
і дія якого не вичерпується одноразовим виконанням.

Отже, рішення місцевих рад та їх
виконкомів, які встановлюють порядок
і   правила   отримання
різноманітних   дозволів,   є нормативно-правими актами.

Проте, відповідачем з дійсного
спору не було надано нормативно-правових актів, якими регулюється порядок
видачі дозвільних документів на території відповідної територіальної громади, у
зв'язку з чим, суд не приймає доводи відповідача щодо того, що у позивача з
дійсного спору була відсутня необхідність отримання дозволу на розміщення
об'єкту торгівлі в орендованих приміщеннях. При цьому, у зв'язку з ненаданням
відповідних документальних підтверджень таким твердженням з боку відповідача,
враховуючі надані до матеріалів справи акти постійно діючої депутатської
комісії з питань розвитку суб'єктів малого підприємництва, торгівлі та побуту
від 06.06.2006р., від 21.06.2006р. та від 23.08.2006р., якими були
встановлені  факти  здійснення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в орендованому ним приміщенні, а саме
послуг з посередничества, а також положення діючого законодавства в галузі
надання дозвільної документації, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України,
завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Одним з принципів адміністративного
судочинства, передбачених ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України,
є принцип законності, який відповідно до ч. ст. 9 Кодексу адміністративного
судочинства України, полягає в наступному, суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно частини  п'ятої
ст.  4  Закону України "Про дозвільну систему у
сфері господарської діяльності"  (надалі  - Закон)
у  разі  надання
на  підставі  договору
оренди  чи інших договорів у
тимчасове  користування  приміщень
та  обладнання  за умови
збереження  виду  діяльності
і  стану  цих
приміщень  та  обладнання від орендаря  або
іншого  користувача  не
вимагається одержання
документа  дозвільного  характеру
на  їх  використання (експлуатацію),  крім потенційно небезпечних об'єктів  та
в  разі використання машин,
механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Отже, зазначена   норма   не
виключає  можливості  отримання орендарем   або
іншим   користувачем   відповідних    дозвільних документів.

Виходячи з   норми   Закону,
згідно  якої відповідальність  за
використання  (експлуатацію)  приміщень
та обладнання покладається на особу, визначену відповідним договором,
також  можна  зробити
висновок,  що  особа,
яка   має   отримати відповідний   документ
дозвільного  характеру,  може
визначатись договором про оренду чи іншим договором про  надання
у  тимчасове користування приміщень
та обладнання.

Враховуючи викладене    вище,    надання
дозволу   суб'єкту
господарювання,  який орендує нежитлове
приміщення  (у  разі
його звернення), не суперечить частині п'ятій ст. 4 Закону України
"Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".

Більш того, відповідно статтею 11 Прикінцевих положень Закону були
внесені зміни, зокрема, до ст. 164 Кодексу України про адміністративні
правопорушення, якими передбачається адміністративна відповідальність за порушення
порядку здійснення господарської діяльності, зокрема, за здійснення
господарської діяльності без отримання дозвільних документів, якщо таке
отримання передбачено законом.

Проте, на теперішній час, законами
України остаточно не врегульоване питання щодо необхідності отримання на
розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг як документу дозвільного
характеру, який надає суб'єктам господарювання право на здійснення відповідних
дій в сфері господарської діяльності, як того вимагають положення Закону.

Отже, судом було прийнято до уваги
наступне.

На час розгляду справи, законодавчо
встановлений порядок стягнення збору за видачу зазначених дозвільних
документів. Так, статтею 11 Прикінцевих положень Закону були внесені зміни до
ст. 17 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки та збори» від
20.05.1993р. №56-93, яким був встановлений обов'язок стягнення із суб'єктів
підприємницької діяльності сплати збору за видачу дозволу на розміщення
об'єктів торгівлі (надання послуг). При цьому такий обов'язок має разовий характер.

Збір за видачу дозволу на
розміщення об'єктів торгівлі та сфери послуг передбачений також статтею 15
Закону та відноситься до місцевих податків, порядок стягнення яких встановлений
зазначеним Декретом.

Відповідно ст. 17 Декрету збір за
видачу дозволу на розміщення об'єктів торгівлі - це плата за оформлення та
видачу дозволу на торгівлю (право здійснення господарської діяльності в сфері
надання послуг, тощо).

Таким чином, у випадку спливу
строку дії раніш наданого дозволу, за видачу яких був сплачений відповідний
збір, для стаціонарних об'єктів слід видавати такі дозволи повторно безоплатно,
а у випадку звернення із заявою про надання такого дозволу у перше, такий
дозвіл видається за умовою сплати місцевого збору.

Відповідно до  абзацу
другого  частини  першої
статті  4 Закону  України
"Про  дозвільну  систему
у  сфері  господарської діяльності" виключно   законами,
які   регулюють відносини,   пов'язані
з   одержанням   документів
дозвільного характеру,
встановлюється   саме необхідність
одержання   документа дозвільного характеру.

Виходячи з    того,   що
одним   із   загальних
принципів господарювання в Україні,
відповідно до статті  6  Господарського кодексу  України,
є  заборона незаконного втручання
органів державної влади та органів
місцевого  самоврядування,  їх посадових
осіб  у господарські
відносини,  зазначена ситуація дає
суб'єктам  господарювання  підстави
для  звернення  до
суду   за захистом своїх прав та
інтересів у випадку наполягання дозвільними органами  на
необхідності   отримання    відповідних   документів дозвільного характеру.

Виходячи з системного аналізу
положень Закону України "Про дозвільну систему у  сфері господарської  діяльності", Господарського кодексу
України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», слід зробити висновок, що  якщо законом, який регулює відносини,
пов'язані з одержанням певного документа дозвільного характеру, не встановлено
вичерпного переліку підстав для відмови у видачі та анулювання документа
дозвільного характеру, то дозвільний орган повинен видати документ дозвільного
характеру не має права відмовити у видачі документа дозвільного характеру і
підстав для анулювання документа дозвільного характеру.

Відповідно до ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом визнання
незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових
і службових осіб.

Відповідно ст. 2,  п.  ст.
17 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку адміністративного
судочинства можуть бути оскаржені дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, зокрема,  органів та
посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За такими обставинами, позовні
вимоги в частині оскарження дій, які знайшли своє відображення у відмові
виконавчого комітету Алупкінської міської ради у видачі фізичної особі -
підприємцю ОСОБА_2 дозволу на ведення торгівельної діяльності, за адресою:
АДРЕСА_2, та спонукання  виконавчого
комітету Алупкінської міської ради щодо видачі дозволу на ведення торгівельної
діяльності за адресою: АДРЕСА_2, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення з відповідача збитків у розмірі
85 467,73 грн., у тому числі 65 267 грн. упущеної вигоди, 19 785,93 грн.
сплати орендних платежів за оренду приміщень, 414,80 грн. сплати за послуги КП
«Алупкінське управління міського господарства», то суд вважає заявлені позовні
вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п.  3 ст. 10 Закону України  "Про дозвільну систему у  сфері господарської  діяльності"  шкода, завдана фізичним або юридичним особам
посадовими особами дозвільного органу внаслідок їх неправомірних діянь,
відшкодовується у встановленому законом порядку.

Дослідивши наданий позивачем з
дійсного спору розрахунок заявлених до стягнення позовних вимог, суд дійшов
наступних висновків.

07.09.2005р. між КП
«Ялтажитлоексплуатація» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 був укладений
договір оренду нерухомого майна НОМЕР_3, за яким позивач з дійсного спору
прийняв у платне тимчасове користування нежитлові приміщення у АДРЕСА_2 з метою
їх використання для розміщення офісу та магазину.

П. 4.4 та п. 4.4.2 зазначеного
договору за домовленістю сторін встановлений розмір орендних платежів у розмірі
3656,17 грн. щомісячно та розмір відшкодування плати за користування земельною
ділянкою у розмірі 428,08 грн. щорічно.

Договір укладений строком із
07.09.2005р. по 02.09.2006р.

Суд не може погодитися із
твердженням відповідача щодо того, що позивачем з дійсного спору не доведені
витрати зі сплати орендних платежів за договором та сплати за землю, оскільки в
матеріалах справи є письмові пояснення КП «Ялтажитлоексплуатація», якими
підтверджується своєчасність та повнота внесення позивачем з дійсного спору
орендних платежів у повному обсязі.

Враховуючі те, що стягнення
збитків, пов'язується позивачем з дійсного спору із протиправною відмовою
відповідача у  наданні документів
дозвільного характеру на право здійснення в орендованих приміщеннях
посередничеської та торгівельної діяльності, суд вважає, що позивач значно
зависив  суму відшкодування зі сплати
платежів за договором оренди від 07.09.2005р. НОМЕР_3, оскільки звернувся до
виконавчого комітету Алупкінської міської ради листом від  07.06.2006р. Виконавчий комітет Алупкінської
міської ради фактично відмовив у наданні дозволу на здійснення торгівельної та
посередничеської діяльності листом вих. НОМЕР_2 від 16.06.2006р.

Таким чином, право стягнення
збитків виникло у позивача з дійсного спору саме 16.06.2006р. та сума, яка
підлягає до відшкодування за договором оренди від 07.09.2005р. НОМЕР_3
становить із урахуванням наведеного періоду 14 624,68 грн. (орендних платежів)
та 142,70 грн. витрат з відшкодування платежів за користування земельною
ділянкою, загалом 14767,40 грн.

З таких самих підстав, підлягають
задоволенню й позовні вимоги у розмірі 414,80 грн. щодо стягнення розміру
сплати КП «Алупкінське управління міського господартсва» за договором від
01.06.2006р. НОМЕР_4.

Слід зазначити, що позовні
вимоги  зі стягнення упущеної вигоди у
розмірі 65267 грн. задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Заявлені позовні вимоги пов'язані
із здійсненням позивачем з дійсної справи господарської діяльності.

Згідно п. 2 ст. 21 Кодексу
адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин, розглядаються
адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з
вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди
вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно п. 1 ст.1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також
шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1173 Цивільного кодексу
України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією
чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих органів.

Слід зазначити, що статтею 22
Цивільного кодексу України встанволена можливість відшкодування тільки тих
витрат, які особа зробила (мусить зробити) для відновлення свого порушеного
права.

При цьому, слід виходити з того, що
термін «шкода» є значно широкою категорією, ніж збитки.

Так, зі змісту ст. 22 Цивільного
кодексу України та ст.. ст.. 224, 225 Господарського кодексу України
вбачається, що  збитками є витрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки) та  доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене
(упущена вигода).

Отже, упущена вигода, яка заявлена
позивачем до відшкодування, не відповідає змісту позовних вимог майнового
характеру, які можуть заявлятися до відшкодування  у розумінні п. . 2 ст. 21 Кодексу
адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень в рамках адміністративного судочинства.

За такими обставинами, суд вважає
за необхідне, провадження по справі в частині стягнення упущеної вигоди у
розмірі 65267 грн. закрити на підставі п. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного
судочинства України.

За такими обставинами, позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

У порядку п. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України Вступна та резолютивна частини постанови
оголошені та підписані у судовому засіданні 23.01.2007р. Повний текст постанови
складений та підписаний 28.01.2007р.

Приймаючі до уваги викладене,
керуючись п. 1 ст. 157, ст. ст. 158, 159, 160, 161- 163, п. 4 ст. 167  Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

1.          Адміністративний позов задовольнити
частково.

2.          Визнати протиправною відмову
виконавчого комітету Алупкінської міської ради (м. Алупка, вул.
Красногвардійська, 32) у видачі фізичної особі - підприємцю ОСОБА_2 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1) дозволу на ведення торгівельної діяльності, за
адресою: АДРЕСА_2.

3.          Зобов'язати виконавчий комітет
Алупкінської міської ради (м. Алупка, вул. Красногвадійська, 32, ЗКПО 04055667)
видати дозвіл на ведення торгівельної діяльності за адресою: АДРЕСА_2 фізичної
особі - підприємцю ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

4.          Стягнути з місцевого бюджету м.
Алупка на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1) 15182,20 грн. шкоди, 155,22 грн. судового збору.

5.          В частині стягнення шкоди у
розмірі   5018,53 грн. відмовити.

6.          Провадження по справі в частині
стягнення упущеної вигоди у розмірі 65267 грн. закрити.

Судом роз'яснено сторонам положення
ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України,  відповідно якої Постанова суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їх
правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій,
посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій
території України.

Виконавчий лист видати після
набуття Постановою чинності за заявою позивача.

У разі неподання заяви про
апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її
проголошення.

Якщо після подачі заяви про
апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова вступає в закону
силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в
порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Дійсну Постанову направити на
адресу сторін рекомендованою кореспонденцією.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Проніна
О.Л.