ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2007 р.
Справа  № 15/29-07-396А

16 год. 05 хв.                                                                                м. Одеса

Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді -                   Петрова В.С.

При секретарі                             Стойковій М.Д.

За участю представників сторін:

від позивача –     Кушнірук О.С., Крижановський Д.М., Корнілова Т.О.;

від відповідача –Кондраков В.В., Коболєва І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт” до Державної податкової інспекції у м. Іллічівську про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Іллічівський морський торговельний порт” звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у м. Іллічівську:

- № /0 від 29.09.2006 р. та № /1 від 14.11.2006 р. щодо визначення суми податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 1 099 731,00 грн. (у т.ч. за основним платежем –764 901 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями –334 830 грн.);

- № /0 від 29.09.2006 р. та № /1 від 14.11.2006 р. щодо визначення суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 743 862,00 грн. (у т. ч. за основним платежем –480 002 грн. та за штрафним (фінансовими) санкціями –263 860 грн.);

- № /0 від 29.09.2006 р. та № /1 від 14.11.2006 р. щодо зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 104807 грн. та визначення штрафних (фінансових) санкцій у  розмірі 52 404 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірність визначення позивачу сум податкових зобов’язань з податку на прибуток та з податку на додану вартість, а також зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у зв'язку з відсутністю порушень, за які позивачу були нараховані вказані податкові зобов’язання.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19 січня 2007 р. відкрито провадження в адміністративній справі № 15/29-07-396А та призначено попереднє засідання.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08 лютого 2007 р. у справі № 15/29-07-396А закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в засіданні суду.

Відповідач позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві по справі (т. 4 а.с. 102-109), та просить суд відмовити у задоволенні позову.

У зв’язку з набранням 01 вересня 2005 р. чинності Кодексом адміністративного судочинства України господарський суд Одеської області зазначає, що згідно п. 6 розділу VII Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд встановив наступне.

З 28 липня 2006 р. по 08 вересня 2006 р. на підставі направлення № 01-045/609 від 27.07.2006 р. відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 р. працівниками Державної податкової інспекції у м. Іллічівську проведено планову документальну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Договору про сумісну діяльність між Державним підприємством „Іллічівський морський торговельний порт” і Товариством з обмеженою відповідальністю „Метекс” № 380-0/50-0 від 02.03.2001 року за період з 01.01.2005 р. по 31.03.2006 р.

За результатами проведеної перевірки складено акт № 2465/23-204-375663589 від 18.09.2006 р., на підставі якого 29.09.2006 р. ДПІ у м. Іллічівську винесені податкові повідомлення-рішення:

-          № /0 про визначення суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 480 002 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 263 860 грн.,  всього на суму 743 862 грн., за порушення вимог п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, п. 4.7 ст. 4, п.п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6, п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”;

-          № /0 про визначення суми податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі 764 901 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 334830 грн., всього на суму 1 099 731 грн., за порушення вимог п. 4.1 ст. 4, п. 5.1 ст. 5, п.п. 8.2.1 п. 8.2, п.п. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8, п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”;

-           № /0 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 104 807,00 грн. та визначення штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 52 404,00 грн. за порушення п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, п. 4.7. ст. 4, п.п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6, п.п. 7.4.1, п.п .7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Не погодившись з прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, ДП „Іллічівський морський торговельний порт” оскаржило їх до ДПІ у м. Іллічівську. Так, рішенням Державної податкової інспекції у м. Іллічівську про результати розгляду скарги від 07.11.2006 р. № 19418/10-007 податкові повідомлення-рішення від 29.09.2006 р. № /0, № /0 та № /0 залишені без змін, а скарга позивача –без задоволення. На підставі вказаного рішення про результати розгляду скарги ДПІ у м. Іллічівську винесені податкові повідомлення-рішення від 14.11.2006 р.:

-          № /1 про визначення суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 743 862 грн. з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій;

-          № /1 про визначення суми податкового зобов’язання з податку на прибуток на загальну суму 1 099 731 грн. з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій;

-      № /0 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 104 807,00 грн. та визначення штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 52 404,00 грн.

Позивач звернувся з повторною скаргою від 17.11.2006 р. № 8/7-1246 до ДПА в Одеській області про перегляд податкових повідомлень-рішень від 29.09.2006 р. №  /0, № /0 та № /0. Рішенням ДПА в Одеській області від 10.01.2007 р. № 149/10/25-0007 зазначені податкові повідомлення-рішення ДПІ у м. Іллічівську від 29.09.2006 р. залишені без змін, а скарга позивача –без задоволення.

Проте, на думку суду, оскаржувані позивачем вищезазначені податкові повідомлення-рішення від 29.09.2006 р. та від 14.11.2006 р. прийняті Державною податковою інспекцією у м. Іллічівську частково з порушенням вимог чинного законодавства, виходячи з наступного.

Як вбачається з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, відповідачем визначено в якості платника податку „Договір № 380-0/50-0 про сумісну діяльність між ДП „Іллічівський морський торговельний порт” та ТОВ „Метекс”.

Проте, відповідно до п. 1. ст. 1 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” платники    податків –юридичні особи, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців” від 15.05.2003 р. № 755, відокремлений підрозділ юридичної особи –філія, іншій підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням та виробляє продукцію, виконує роботи або операції, надає послуги в єдиному замкнутому технологічному процесі з юридичною    особою, або представництво, що  здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза межами її місцезнаходження та здійснює всі або частину її функцій, а представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм Закону, основною та спільною ознакою понять „філія”, „відокремлений підрозділ”, „представництво” –є розташування поза місцезнаходженням юридичної особи.

Згідно ст. 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.

Приймаючи до уваги, що Договір спільної діяльності, по-перше, не є юридичною особою, по-друге, не є філією, представництвом, відокремленим підрозділом (так як спільна діяльність здійснюється за місцезнаходженням ДП „Іллічівський морський торговельний порт”), з урахуванням ст. 626 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що договір –це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, Договір № 380-0/50-0 про сумісну діяльність, укладений між ДП „Іллічівський морський торговельний порт” та ТОВ „Метекс” не може виступати платником податку.

Щодо порушень, на які посилається відповідач, в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, суд зазначає наступне.

Як зазначено в п. 3.1.1. акту перевірки від 18.09.2006 р., в порушення п.п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 та п. 11.3.1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” позивачем занижено валові доходи на 2 125 434 грн., у т.ч.:

-          І кварталі 2005 року на 133 955 грн.,

-          ІІ кварталі 2005 року на 608 011 грн.,

-          ІІІ кварталі 2005 року на 308 768 грн.,

-          ІV кварталі 2005 року на 490 698 грн.,

-кварталі 2006 р. на 584 002 грн.

Так, відповідач в п.3.1.1 (2А) та 3.1.1. (2Б) акту перевірки дійшов висновку про заниження валових доходів від Договору про спільну діяльність в сумі 484 488 грн. по використанню техніки і механізмів, переданих ТОВ „Метекс” у спільну діяльність, та про заниження валових доходів від Договору про спільну діяльність в сумі 1 640 946 грн. по використанню техніки і механізмів, переданих ДП „Іллічівський морський торговельний порт” у спільну діяльність.

На думку відповідача, позивачем порушено Порядок визначення доходів та відшкодування витрат по сумісній діяльності, затвердженим начальником порту, та узгоджений з іншими сторонами сумісної діяльності, а саме: при розрахунках ДП „Іллічівський морський торговельний порт” по спільній діяльності не були застосовані місцеві тарифи порту, які розроблялись для визначення вартості роботи механізмів внутріпортової механізації.

При цьому слід зазначити, що податковим органом порушені приписи Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (далі - Порядок), затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 р. № 327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 р. за № 925/11205.

Так, пунктами 1.6 та 1.7 зазначеного Порядку визначено, що за результатами невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Також відповідно до п.п. 2.3.2. п. 2.3. п. 2 вказаного Порядку за кожним відображеним в акті фактом порушення податкового законодавства необхідно, зокрема: у разі виявлення розбіжностей чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті нормативно-правових актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків, в якому дане порушення здійснено, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб суб'єкта господарювання щодо встановлених порушень.

Згідно п. 3.2. Порядку усі додатки які містять інформацію про діяльність платника податків, та відомості або таблиці, в яких згруповані факти однотипних порушень та порушень які повторюються, підписуються посадовими особами органу державної податкової служби, які здійснили перевірку, та посадовими особами суб'єкту господарювання.

Однак, в порушення вищенаведених норм в акті перевірки відповідачем не вказано по яким саме операціям допущені порушення, не вказані договори, які аналізувалися при цьому, не вказані первинні документи, по яких виконувались роботи як для сумісної діяльності, так і для 1-го та 3-го терміналів та інших ділянок порту. В акті перевірки зазначено, що перевіряючими встановлено, що роботи виконувались поза межами договору про спільну діяльність, виходячи з даних „путьових листів”, але, як з’ясовано судом, до перевірки зазначені документи взагалі не надавались та не витребувались (стор. 6 акту перевірки, перелік первинних документів, які використано), в акті перевірки та додатках відсутні їх номери та дати, тому порт не має можливості надати їх до суду, та перевірити надані розрахунки. Крім того, відповідач вважає, що робота механізмів порту на інших ділянках згідно даних “путьових листів” підтверджує виконання робіт для інших підприємств та для ДП “Іллічівський морський торговельний порт”, що не відповідає дійсності, тому як замовник виконаних робіт може бути встановлений тільки за умови дослідження за яким договором надійшов вантаж, хто відвантажував зазначений вантаж та отримував плату за вантажно-розвантажувальні роботи. Таким чином, в порушення п. 1.6. та 1.7. Порядку доводи, викладені в акті перевірки, є необ'єктивними та викладені без урахування суті господарської операції.

Додатки № 8-9 до акту перевірки, на які посилаються перевіряючий орган (стор. 13 акту), мали містити перелік первинних документів (подорожніх листів, наряд-завдань, актів приймання вантажів, договорів, за якими надійшов вантаж та інш. відповідно до п. 2.3.3. Порядку), які підтверджують відпрацьований час автоперевантажувачів „Кальмар” за межами договору про спільну діяльність та на інших ділянках порту ніж спільна діяльність. Замість цього в додатку відображена довідка, яка містить розрахунок різниці суми розрахованої за місцевими тарифами та суми розрахованої за собівартістю роботи 1 часу автоперевантажувачів, але чому саме сума в розмірі 484 488,00 грн. складає суму заниження валового доходу від спільної діяльності в акті не відображено, що підтверджує необґрунтованість тверджень, що базуються на суб'єктивних припущеннях відповідача. В розрахунку зазначено, що автоперевантажувачі „Кальмар” працювали на першому терміналі, поза зоною спільної діяльності. При цьому перевіряючим органом не обґрунтовано та не зазначено, яким чином та на підставі яких первинних документів був зроблений висновок, що перевантажувачі не працювали у спільній діяльності, тоді як відповідно до договору сумісної діяльності саме на першому терміналі розташована зона сумісної діяльності.

Суд погоджується з твердженнями позивача, що перевіряючий орган, проводячи розрахунок за місцевими тарифами, посилається на накази начальника порту, застосування яких передбачено тільки при розрахунку роботи механізмів внутріпортової механізації, але зазначені в акті автонавантажувачі „Кальмар” не є механізмами внутріпортової механізації, так як відповідно до додатку № 3 до договору № 380-0/50-0 автонавантажувачі є майном, переданим до спільної діяльності.

Також є безпідставним посилання перевіряючих на Порядок визначення доходів та відшкодування витрат за спільною діяльністю, оскільки, як з’ясовано судом, зазначений Порядок не узгоджено зі стороною сумісної діяльності ТОВ „Метекс”.

До того ж підпунктом 7.7.6. п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” передбачено для цілей оподаткування господарські відносини між учасниками спільної діяльності прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів.

Чинним законодавством передбачено окремий вид договірних зобов’язань –договір про спільну діяльність, згідно якого сторони договору зобов’язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, яка не суперечить закону.

Згідно ст. 1131 Цивільного кодексу України Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином, сторони договору про спільну діяльність законодавчо не обмежені у визначенні правового статусу майна, переданого в спільну діяльність, утримання даного майна, його експлуатації.

Відповідно до п. 4 додаткової  угоди від 27.10.2004 р. до договору № 380-0/50-0 майно, яке передане портом до спільної діяльності, залишається власністю порту, не утворює спільну часткову власність та обліковується в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Відповідно, всі витрати по утриманню даного майна відносяться як прямі витрати на сумісну діяльність.

При цьому законодавством не забороняється підприємству використовувати у власній господарській діяльності майно, яке було передано в сумісну діяльність. Більш того, згідно п. 13, п. 14 Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30 вересня 2004 р. № 571, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29 жовтня 2004 р. за № 1389/9988, у разі, коли основні фонди платника податку –учасника спільної діяльності використовуються як у власній господарській діяльності, так і в спільній діяльності, частина амортизаційних відрахувань за цими основними фондами враховується у звіті та додатку до нього в сумі, яка так відноситься до загальної суми нарахованих амортизаційних відрахувань звітного періоду за цими фондами, як сума доходів, отриманих від спільної діяльності, відноситься до загальної суми таких доходів та валових доходів, отриманих цим платником від власної господарської діяльності. Розподіл витрат платника податку - учасника спільної діяльності, які включаються до складу валових витрат та одночасно пов'язані як з власною господарською діяльністю такого платника, так і зі спільною діяльністю, відбувається аналогічно вимогам пункту 13 цього Порядку.

За таких обставин, позивачем правомірно розраховувались витрати в бухгалтерському та податковому обліку по договору про спільну діяльність по техніці та обладнанню,  переданим учасникам до спільної діяльності, по собівартості.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає безпідставними посилання відповідача на порушення, викладені у п. 3.1.1 (2А) та 3.1.1. (2Б) акту перевірки. При цьому суд звертає увагу на те, що допущені відповідачем вищенаведені порушення Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України від 10.08.2005 р. № 327, позбавляють суд можливості перевірити обґрунтованість суми в розмірі якої, на думку перевіряючих, було занижено валові доходи.

Відтак, на думку суду, відповідачем необґрунтовано донараховано податкові зобов’язання з податку на додану вартість відповідно до п. 3.1.5. (2) акту перевірки в сумі 96 897 грн. та відповідно до п. 3.1.5. (3) акту перевірки в сумі 328 188 грн. у зв'язку з відсутністю відповідно порушення п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Щодо встановленого перевіркою порушення позивачем п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, то, на думку суду, відповідачем правомірно донараховано позивачу суму штрафних санкцій в розмірі 5 367 грн. у зв'язку з несвоєчасним включенням до валових доходів вартості виконаних робіт. Так, як зазначено в п. 3.1.1 акту перевірки від 18.09.2006 р., позивачем занижено суму валових доходів у ІІІ кварталі 2005 року на 214 664,17 грн. та завищено суму валових доходів у ІV кварталі 2005 року на 214 664,17 грн. Наявність вказаного порушення позивачем не оспорюється.

Також в п. 3.1.2.(1) акту перевірки від 18.09.2006 р. відповідачем зазначено, що в порушення п.п. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” завищено валові витрати на 382 170 грн., оскільки позивачем на валові витрати віднесено ремонти по основним засобам, які внесені до сумісної діяльності у користування та які не підлягають амортизації.

Згідно п.п. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” платники податку мають право протягом звітного періоду віднести до валових витрат будь-які витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів, що підлягають амортизації, у тому числі витрати на поліпшення орендованих основних фондів, у сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок такого звітного періоду.

Однак, в порушення положень п. 1.7 вищезазначеного Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 р. № 327, згідно яких факти виявлених порушень викладаються в акті з посиланням на первинні документи або документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, перевіряючими не зазначені первинні документи, які б підтверджували вищевказане порушення та здійснені відповідачем розрахунки. Так, з аналізу акту перевірки неможливо встановити на підставі яких документів, податковим органом встановлено, що витрати на ремонти включені до валових витрат спільної діяльності. Також відповідачем не зазначено, який саме зв’язок між розрахунком собівартості роботи механізмів, переданих у спільну діяльність, та  завищенням валових витрат спільної діяльності.

Таким чином, суд не погоджується з висновками відповідача щодо порушення позивачем приписів п.п. 8.7.1 п. 8.7 ст. 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Також необґрунтованими є висновки відповідача у п. 3.1.2 (2) акту перевірки (стор. 19 акту) щодо віднесення позивачем до складу валових витрат вартості інших необоротних матеріальних активів - бібліотечних фондів на загальну суму 552000,0 грн. (без ПДВ), що є порушенням п.п. 8.2.1. п. 8.2. ст. 8. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Як вбачається з акту перевірки, до бібліотечних фондів відповідачем віднесено виготовлені зброшуровані та переплетені ТОВ „Беседер” печатні видання –інкорпоративні збірники податкового та загальноюридичного характеру.

Вищезазначені висновки перевіряючих є безпідставними та не відповідають дійсності.

Так, матеріалами справи встановлено, що між ДП „Іллічівський морський торговельний порт” та ТОВ „Беседер” укладено договір про надання послуг від 28.12.2004 р. № И-2004-3, відповідно до якого ТОВ „Беседер” зобов’язався надавати позивачу постійних засадах консультаційні послуги (економічного, фінансового та юридичного характеру). При цьому п. 2.3.2 вказаного договору передбачено, що ТОВ „Беседер” надає позивачу на постійних засадах (абонентській основі) наступні послуги:

-          аналіз змін законодавства з питань, пов'язаних з веденням замовником фінансово-господарської діяльності;

-          надання довідниково-інформаційних послуг з фінансових, економічних та юридичних

питань;

На підтвердження наданих послуг, крім підписаних між замовником і виконавцем актів наданих послуг (виконаних робіт), ТОВ „Беседер” підготувало брошури, в яких міститься добірка нормативних документів та роз'яснень з питань, які мали практичний інтерес для діяльності за договором про спільну діяльність.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу –сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Підпунктом 1.32 Закону про оподаткування прибутку визначено, що господарська діяльність –це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Згідно п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” № 283/97 не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до частини другої ст. 3 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV „Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні” бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, що ведеться підприємством. Фінансовий, податковий, статистичний і інший види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частинами другий, третьої ст. 9 зазначеного Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарських операцій; одиницю виміру господарських операцій; посади осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дозволяють ідентифікувати особа, що приймала участь у здійсненні господарських операцій.

З огляду на викладене, підставою для віднесення до складу валових витрат вартості отриманих позивачем консультаційних послуг за вищезазначеним договором є акти прийому-здачі наданих послуг, що повинні містити усі вищенаведені вимоги ст. 9 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІV до первинного документа.

Так, на виконання договору від 28.12.2004 р. № И-2004-3 були складені акти про надання послуг, наявність яких не оспорюється відповідачем. До того ж акти про надання послуг за вказаним договором надавались позивачем до перевірки відповідачу.

Таким чином, позивачем правомірно віднесено до валових витрат витрати по сплаті наданих консультаційних послуг, які пов’язані з господарською діяльністю сторін договору про спільну діяльність, у зв'язку з чим посилання відповідача на завищення валових витрат у сумі 552 000 грн. є безпідставними.

Щодо посилань відповідача на те, що зазначені консультаційні матеріали є бібліотечним фондом, і тому понесені витрати на їх придбання варто виключити зі складу валових, суд зазначає наступне.

Поняття „бібліотечного фонду” передбачене в ст. 1 Закону України „Про бібліотеку і бібліотечний фонд” від 25.01.1995 р. № 32/95-ВР (зі змінами і доповненнями), під яким розуміється упорядкована добірка документів, які зберігаються в бібліотеці.

При цьому зазначеним Законом визначено, що бібліотека –інформаційна, культурна, освітня установа, що має фонд документів і надає їх у тимчасове користування фізичним або юридичним особам.

Отже, з урахуванням викладеного, складені ТОВ „Беседер” на виконання договору від 28.12.2004 р. № И-2004-3 брошури не є бібліотечним фондом.

До того ж, Закон України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 22.05.1997 р. № 283/97-ВР не містить вимог про те, що витрати на придбання бібліотечних фондів не відносяться до складу валових витрат.

При цьому п.п. 5.4.2. п. 5.4. ст. 5 зазначеного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються витрати на придбання літератури для інформаційного забезпечення господарської діяльності платника податку, у тому числі з питань законодавства, а також на передоплату спеціалізованих періодичних видань....

Слід зазначити, що у чинному законодавстві відсутнє визначення поняття „літератури”. Однак, у статті 1 Законі України „Про видавничу справу” від 05 червня 1997 року № 318/97-ВР міститься поняття „видання”, що відповідає поняттю „література”, під яким розуміється добуток (документ), що пройшов редакційно-видавниче пророблення, виготовлений друкуванням, тисненням або іншим способом, містить інформацію, призначену для поширення, і відповідає вимогам державних стандартів, інших нормативно-правових актів щодо видавничого оформлення, поліграфічного і технічного виконання.

Під поняттям „періодичні друковані видання” згідно чинного законодавства розуміється газети, журнали, альманахи, бюлетені, збірники, календарі, дайджести, що виходять під постійною назвою з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію (Держкомзвязку, Мінпрессінформ, Мінтранс, Наказ „Про затвердження Правил поширення періодичних друкованих видань” від 10.12.1998 р. № 169/81/492).

Складені ТОВ „Беседер” брошури не підпадають під ознаки ні літератури, ні періодичного друкованого видання, оскільки виготовлені виконавцем „самовидавницьким” способом, без проходження редакційно-видавничого пророблення, не відповідають вимогам держстандартів, відсутні зведення про тираж, і т.п.

Таким чином, укладений між позивачем та ТОВ „Беседер” договір про надання послуг та складені на виконання цього договору акти про надання послуг не передбачають реалізацію літератури або інших періодичних видань, а є добіркою документів, використовуваних під час проведення консультацій як первинний нормативний матеріал, опублікований офіційними органами ЗМІ.

Крім того, вказані документи є доказами, що підтверджують факт надання консультаційних послуг, та відповідно підтверджують витрати позивача по сплаті наданих послуг.

Також необґрунтованими є посилання відповідача в п.3.1.5 (1) акту перевірки на порушення позивачем п.п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, п. 4.7 ст. 4, п.п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 Закону України „Про податок на додану вартість”, внаслідок чого позивачу донараховано податкові зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 159 724 грн. по роботах (послугах), експортних вантажах, що надаються при перевалці вантажів (згідно додатку № 17 та № 18 акту перевірки), у т.ч.:

-          за січень 2005 року 81 708 грн.:

-          за лютий 2005 року 30 320 грн.;

-          за березень 2005 року 47 696 грн.

Так, в ході перевірки встановлено, що ДП „Іллічівський морський торговельний порт” укладені наступні контракти:

-          № 93 від 20.10.2003 р. з Компанією „Леман Коммодитис С.А.” (Швейцарія) на вивантаження із залізничних вагонів, прийняття на зберігання та навантаження на судна вантажу вантажовласника (Компанії „Леман Коммодитис С.А.”). Згідно умов договору ДП „Іллічівський морський торговельний порт” виділяє складську площу для зберігання вантажу;

-          № 4 від 12.01.2000 р. з Компанією „Ріфервей Лімітед” (Тортола) на вивантаження із залізничних вагонів, прийняття на зберігання та навантаження на судна вантажу вантажовласника (Компанії „Ріфервей Лімітед”). Згідно умов договору ДП „Іллічівський морський торговельний порт” виділяє складську площу для зберігання вантажу;

-          № 60 віл 15.07.2003 р. з ПП „Каргоімпекс Україна” (код 31358339) на вивантаження із залізничних вагонів, прийняття на зберігання та навантаження на судна вантажу вантажовласника (ПП „Каргоімпекс Україна”). Згідно умов договору ДП „Іллічівський морський торговельний порт” виділяє складську площу для зберігання вантажу.

В акті перевірки (стор. 22 акту) відповідач посилається на те, що позивачем на виконання умов вказаних вище договорів надано послуг по зберіганню на загальну суму 798 619,38 грн., зазначені послуги позивачем оподатковано за „нульовою” ставкою з податку на додану вартість.

При цьому відповідач посилається на п.п. 6.2.2 п. 6.2 ст. 6 Закону України „Про податок на додану вартість” (в редакції, що діяла у перевіряємий відповідачем період, згідно якого за нульовою ставкою обчислюються операції з продажу робіт (послуг), призначених для використання та споживання за межами митної території України.

Також відповідач зазначає, що в даному випадку позивачем не доведено, що зазначені операції з надання нерезиденту послуг по зберіганню товарів використовуються та споживаються за межами митної території України. Так, виходячи з наданих на перевірку документів: договору з нерезидентом, додатками до договору, відомостей про зберігання товару, рахунків, на думку відповідача, доведено, що зазначені послуги надавались нерезиденту на території Іллічівського морського торговельного порту, склад № 4 Першого терміналу, тобто на _митній території України, а також використовувались та споживались на митній території України. За таких підстав, на думку відповідача, операції, з надання по Договору про спільну діяльність № 380-0/50-0 між ДП „Іллічівський морський торговельний порт” та ТОВ „Метекс” послуг по зберіганню товарів на складі № 4 Термінал 1, тобто на митній території України, використовуються та споживаються на митній території України, тому не підпадають під дію п.п. 6.2.2., п.п. 6.2.4. п. 6.2. ст. 6 Закону України „Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.97р. та не можуть оподатковуватися за „нульовою” ставкою, у зв'язку з чим позивач повинен був оподатковувати зазначені операції за ставкою 20%.

Розрахунок наданих послуг наведено відповідачем у додатку № 18 до акту перевірки від 28.09.2006 р. Проте, слід зазначити, що у вказаному додатку № 18  відповідачем включені рахунки: № Є7/1132 від 26.01.2005 р. (том 2 справи стор. 100), № Є7/789 від14.01.2005 р. (том 2 справи сторін. 84), № Є7/3415 від 22.02.2005 р. (том 2 сторін. 120), в яких ПДВ вже включено у вартість послуг.

До того ж, як зазначає позивач, керуючись п.п. 6.2.2 п. 6.2 ст. 6 Закону України „Про податок на додану вартість”, порт впродовж 8 років дії вказаного Закону застосовував нульову ставку ПДВ до послуг з експортних вантажів при дотриманні наступних умов:

-          вантаж знаходиться під митним контролем і призначений до відправки на експорт;

-          здійснення розрахунків в іноземній валюті;

-     договір укладений з нерезидентом.

За відсутності вказаних умов позивачем застосовувалась нульова ставку податку на додану вартість тільки при наявності судового рішення, яким встановлено необґрунтованість вимог порту в частині нарахування ПДВ по ставці 20% за роботи (послуги), що надаються портом (копії судових рішень за 2004-2005 р. надавались позивачем перевіряючим).

Крім того, згідно п. 11.4. ст. 11 Закону України „Про податок на додану вартість” зміни порядку оподаткування податком на додану вартість можуть здійснюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону окремим законом з питань оподаткування цим податком. У разі якщо іншим законом, незалежно від часу його прийняття, встановлюються правила оподаткування цим податком, відмінні від зазначених у цьому Законі, пріоритет мають норми цього Закону.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільне законодавство не застосовується до податкових відносин. Отже, при застосуванні ставки ПДВ до послуг, наданих портом по експортним вантажам, слід користуватися виключно нормами Закону про ПДВ, а не Цивільним кодексом України, у зв’язку з чим посилання відповідача в акті на ст. 901 Цивільного кодексу України є необґрунтованими.

Так, на думку відповідача ставка податку на додану вартість в розмірі 20% повинна застосовуватися до транспортних послуг з експортного вантажу (зберігання), а до навантажувально-розвантажувальних робіт повинна застосовуватися нульова ставка податку на додану вартість. Проте, навантажувально-розвантажувальні роботи і зберігання слід розглядати як єдиний комплекс послуг і при оподаткуванні таких послуг і робіт податком на додану вартість необхідно застосовувати єдиний підхід, оскільки відповідно до Збірника тарифів на комплекс робіт, пов'язаних з обробкою вантажів в портах України, затвердженого наказом Мінтрансу України від 31.10.1995р. №392, всі роботи (послуги), пов'язані з обробкою вантажів в морських портах розглядаються як комплекс робіт (послуг). (додаються угоди з нерезидентами, рахунки згідно з переліком в додатку).

У зв'язку з викладеним суд вважає, що відповідачем безпідставно виключено зі складу податкового кредиту суму податку на додану вартість в розмірі 104 807 грн., у т.ч.:

- за лютий 2005 р. 30 320 грн. (за надані послуги по зберіганню по нульовій ставці);

- за березень 2005 р. 74 487 грн. (47 696 грн. за надані послуги по зберіганню по нульовій ставці; 15 243 грн. ПДВ по використанню техніки ТОВ „Метекс”, 11 548 грн. ПДВ по використанню техніки ТОВ „Метекс”).

Адже згідно п.п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Відповідно безпідставно відповідачем занижено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 104 807 грн., а також нараховані штрафні санкції в розмірі 52 404 грн. у зв'язку з відсутністю завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Адже сума бюджетного відшкодування залежить від правильності визначення суми податкових зобов'язань та податкового кредиту.

Так, згідно п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду

А відповідно до п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то:

- бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг);

- залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

До того ж слід зазначити, що зазначення в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях від 29.09.2006 р. № /0 та № /0 та від 14.11.2006 р. № /1 та № /1 відповідачем порушень позивачем п.п. 7.4.1 та п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” є взагалі безпідставним, оскільки в акті перевірки не викладені факти щодо наявності такого порушення, посилання відповідача на вказані норми Закону місяться лише у резолютивній частині акту перевірки від 18.09.2006 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, відповідач не довів повне правомірність прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, у зв'язку з чим податкові повідомлення рішення від 29.09.2006 р. № /0 і № /0 та від 14.11.2006 р. № /1 та № /1 підлягають визнанню нечинними, а податкові повідомлення-рішення від 29.09.2006 р. № /0 та від 14.11.2006 р. № /1 підлягають визнанню нечинними в частині визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток на суму 1 094 364 грн., у т.ч. 764 901 грн. за основним платежем та 329 463 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, оскільки штрафні санкції в розмірі 5 367 грн. нараховані відповідачем обґрунтовано за порушення п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (214 664 грн. х 25% х 10%), зазначене в п. 3.1.1 акту (стор. 11 акту).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ст. 105 КАС України позивач має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача –суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень, а також заявляти інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює  докази,  які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює  наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини,  що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх  представників, показань свідків, письмових  і речових  доказів,  висновків експертів.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд вважає, що позовні вимоги Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт” обґрунтовані частково та відповідають вимогам чинного законодавства, у зв’язку з чим підлягають частковому задоволенню.

Також відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню з Державного бюджету судовий збір в сумі 10 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт” до Державної податкової інспекції в м. Іллічівську про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

2.          Визнати частково нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Іллічівську № /0 від 29.09.2006 року, № /1 від 14.11.2006 року в частині визначення податкового зобов’язання за платежем „Податок на прибуток” в розмірі 1 09 364 грн., у тому числі 764 901 грн. за основним платежем та 329 463 за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі.

3.          Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Іллічівську № /0 від 29.09.2006 року, № /1 від 14.11.2006 року.

4.          Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Іллічівську № /0 від 29.09.2006 року, № /1 від 14.11.2006 року.

5.          СТЯГНУТИ з Державного бюджету України на користь Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт” (68001, Одеська область, м. Іллічівськ, пл. Праці, 6; ; р/р 0029 у Водно-транспортному відділенні „ПІБ” м. Іллічівськ, МФО 328124) судовий збір у розмірі 10/десять/ грн. 20 коп.

6.          В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Постанову суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено 03.04.2007 р.

Суддя                                                                           Петров В.С.