КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

12.02.07 р.          № 25/457-А

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Розваляєвої  Т.С.

при секретарі:                              Котелянець О.О.

За участю представників:

від позивача -Рагуліна О.В. (дов. № ЦУПП-8592 від 07.02.2007 року);

від відповідача -Унинець  А.М. (дов. № 323 від 28.09.2006 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва, м. Київ

на постанову Господарського суду м.Києва від 30.10.2006

у справі № 25/457-А  (Морозов С.М.)

за позовом           Управління промислових підприємств Укрзалізниці, м. Київ

до           Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва, м. Київ

про          скасування рішення

Суть постанови і скарги:

Постановою господарського суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року, яка прийнята у справі № 25457-А (суддя – С.М. Морозов), позов Управління промислових підприємств Укрзалізниці (надалі – Позивач, Управління) до Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва (надалі – Відповідач, Інспекція) про скасування рішення був задоволений повністю (л.с. 77-82).

Державна податкова інспекція у Солом’янському районі м. Києва не погоджуючись з прийнятою постановою судом першої інстанції, звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати цю постанову і прийняти нове рішення, яким Управлінню у позові відмовити (л.с. 89-91).

Представник Управління промислових підприємств Укрзалізниці у судовому засіданні не погоджується з вимогами, що викладені Відповідачем в апеляційній скарзі, а тому просить залишити постанову господарського суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, викладених у запереченні на апеляційну скаргу № ЦУПП-8595 від 08.02.2007 року (л.с. 100-102) та наданих поясненнях.

Заслухавши усні пояснення представників Позивача та Відповідача в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Управління промислових підприємств Укрзалізниці звернулось до господарського суду м. Києва із позовом № ЦПГЗ-2-8324 від 21.08.2006 року, в якому просило скасувати рішення Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва № 0 від 23.03.2006 року про застосування штрафних санкцій в сумі 6647 грн. 00 коп. (надалі – Рішення) (л.с. 3-7). Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що при здійсненні Інспекцією перевірки дотримання Позивачем законодавства було неправомірно встановлено порушення порядку декларування заборгованості в іноземній валюті, оскільки заборгованість за придбання правопопередником Позивача у нерезидента України продукції була стягнута згідно рішення Вищого арбітражного суду України від 02.12.1999 року по справі № 8111, але рахунок нерезидента на момент виконання рішення був закритий, у зв’язку з чим платіжне доручення було повернуто без виконання. Також, Управління зазначило, що в результаті реорганізації відповідна заборгованість перейшла Позивачу, але  бухгалтерські документи по цій заборгованості відсутні у зв’язку із закінченням  терміну зберігання бухгалтерської документації та відповідна заборгованість була списана також у зв’язку із закінченням строку позовної давності щодо їх стягнення, декларування ж списаної та безнадійної заборгованості податковим законодавством прямо не передбачено. Управління вважає, що рішення Інспекції № 0 від 23.03.2006 року про застосування штрафних санкцій в сумі 6 647 грн. 00 коп. має бути визнано недійсним згідно Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного  регулювання та валютного контролю”,  Указу Президента України “Про  невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами”, ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов`язань  платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", ст. 14 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, ст.ст. 10, 241 Господарського кодексу України, ст. 19 Конституції України та ст.ст. 2, 6, 104, 105, 106 Кодексу адміністративного судочинства України   (л.с. 3-7).

Постановою господарського суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року позов Управління промислових підприємств Укрзалізниці до Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва про скасування рішення був задоволений повністю.

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції посилається на те, що дебіторська заборгованість нерезедидента України перед правопопередником  Позивача була стягнена за рішенням Вищого господарського суду України, але виданий на виконання вказаного рішення наказ виконаний не був у зв’язку із тим, що рахунок нерезидента був закритий, у зв’язку з чим Управлінням були  здійсненні всі дії по поверненню валютної дебіторської заборгованості та з часом така заборгованість списана та обраховується на позабалансовому рахунку Управління. Також, місцевий суд зазначає, що до закінчення спливу строку позовної давності по визначеній заборгованості  в результаті перевірки Інспекцією було встановлено облік Позивачем валютної дебіторської заборгованості, надання пояснень Позивачем на відповідні запити податкових органів, але після списання такої заборгованості її декларування податковим законодавством не передбачено. При цьому, місцевий суд керувався Наказом Міністерства фінансів України № 207 від 25.12.1995 року, Положенням про валютний контроль, затвердженим постановою правління Національного банку України № 49 від 08.02.2000 року, ст.ст. 9, 16 Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютного контролю”, ст. 1 Указу Президента України “Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами”, ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", ст.ст. 216, 217, 238, 241, 250 Господарського кодексу України та ст.ст. 71, 86, 94, 105, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України  (надалі – КАС України) (л.с. 77-82).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача у відкритому судовому засіданні апеляційний господарський суд вважає, що постанова господарського суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року, яка прийнята у даній справі, є законною і обґрунтованою у зв’язку з повним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, відповідністю висновків, викладених в постанові суду, обставинам справи та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За таких умов, оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Інспекції без задоволення з наступних підстав.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що Відповідач  в порушення вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх заперечень, як у суді першої інстанції, так і при апеляційному провадженні.

Так, в апеляційній скарзі Інспекція посилається на те, що нормами діючого законодавства передбачено декларування  валютної заборгованості незалежно від  її статусу – навіть у разі  списання такої заборгованості на позабалансовий  рахунок. Вказане посилання викладено із невірним тлумаченням положень діючого законодавства, неврахуванням всіх обставин справи у сукупності та спростовується наявними у справі доказами у зв’язку з наступним.

Дійсно, ст. 1 Указу Президента України “Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами” (надалі – Указ) постановлено, що надалі декларування суб'єктами підприємницької діяльності, незалежно від форм власності, наявності належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, здійснюється щоквартально.

Також, ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютного контролю” (надалі – Декрет) передбачено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України. Національний банк України гарантує таємницю інформації, зазначеної в пункті 1 цієї статті, відповідно до положень статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність".  Відповідальність  за порушення визначеної норми встановлена ст. 16 Декрету, згідно якої до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції): за несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України; за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України. Також, відповідальність за порушення положень ст. 9 Декрету встановлена Положенням про валютний контроль, затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 49 від 08.02.2000 року (надалі – Положення), п. 2.7 якого передбачено, що невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність: порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 1 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян за кожний день порушення; - порушення порядку декларування - накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України. Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування фінансових санкцій.

Визначені норми не заперечується ні Позивачем, ні Відповідачем, тоді як останнім при прийнятті оспорюваного Рішення не враховані обставини щодо  своєчасного вжиття правопопередником Управління всіх передбачених законодавством заходів для стягнення заборгованості (вартості неотриманої продукції)  за укладеним з нерезидентом України  контрактом № 86  від 23.08.1995 року (л.с. 15-22), що підтверджується  рішенням Вищого арбітражного суду України від 02.12.1999 року у справі № 8111 та виданим на його виконання наказом  (л.с. 26), а також обставини щодо списання відповідної стягненої за рішенням суду дебіторської заборгованості як безнадійної та обрахування її на позабалансовому рахунку для подальшого обліку та контролю згідно наказу Управління № ЦПГЗ-2-29 від 30.12.2003 року  (л.с. 37). Отже, із вищевикладеного вбачається, що на балансових рахунках  Позивача дебіторська валютна заборгованість за визначеним контрактом, що стягнена згідно вказаного рішення Вищого арбітражного суду України, не обліковується та не обраховується, а є безнадійною, тобто не відноситься  до активів Управління, у зв’язку з чим не відноситься  до валютних цінностей та іншого майна резидента – Позивача, яке перебуває за межами України та підлягає обов’язковому декларуванню у розумінні  ст. 1 Указу та ст. 9  Декрету.

Із вищевикладеного аналізу норм законодавства та обставин справи слід  зробити висновок про те, що списана безнадійна дебіторська заборгованість з валютних цінностей резидента України, яка перебуває за межами України, не підлягає  обов’язковому декларуванню  відповідно до ст. 1 Указу та ст. 9 Декрету, у зв’язку з чим застосування Інспекцією до Управління згідно Рішення санкцій згідно ст. 16  Декрету та п. 2.7 Положення є неправомірним та таким, що не відповідає вимогам   діючого законодавства щодо валютного регулювання та валютного  контролю.

Таким чином, Відповідачем не доведені неправомірність задоволення місцевим судом позовних вимог Управління про скасування оспорюваного рішення Інспекції та прийняття оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 9, 16 Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання та валютного контролю”, ст. 1 Указу Президента України “Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами” та ст.ст. 49, 51, 69, 70, 71, 72, 79, 86, 143, 160, 184, 185, 187, 195, 196, 200, 205, 206, 209 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1.          Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом’янському районі м. Києва залишити без задоволення, а постанову господарського суду м. Києва від 30 жовтня 2006 року у справі № 25457-А без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її виготовлення в повному обсязі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

2. Справу №  25457-А повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя          Коваленко В.М.

Судді

Вербицька О.В.

Розваляєва  Т.С.