ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"26" березня 2007 р.
Справа № 8/345-06-10586А

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді –доповідача                    Картере В.І.

суддів:                              Пироговського В.Т., Жекова В.І.

при секретарі судового засідання –Буравльовій О.М.

за участю представників:

від позивача –Кіндяк Н.В.,

від відповідача –Грицюта О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу „Прогрес”

на постанову господарського суду Одеської області від 07.12.2006р.

по справі № 8/345-06-10586А

за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу „Прогрес”

про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 4 234,57 грн.

В С Т А Н О В И В:

Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з сільськогосподарського виробничого кооперативу „Прогрес” адміністративно-господарських санкцій у сумі 4 016,48 грн. за недотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2005р. та пені в сумі 218,09грн. за порушення термінів сплати зазначених адміністративно-господарських санкцій.

Постановою господарського суду Одеської області від 07.12.2006р. (суддя Атанова Т.О.) позов задоволено.

Постанова вмотивована з посиланням на те, що відповідач не довів суду певними засобами доказування, що створив встановлену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Не погоджуючись із постановою місцевого господарського суду, СВК „Прогрес” подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні його вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач стверджує, що висновок суду першої інстанції про наявність з його боку порушень законодавства про соціальний захист інвалідів не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки з червня 2005р. по січень 2006р. у кооперативі працювало 7 інвалідів, як встановлено нормативом. Після того, як кількість інвалідів стала менше вказаного нормативу - з червня 2005р. про наявність вакансії для працевлаштування інваліда відповідач регулярно звітував до Тарутинського центру зайнятості, однак зазначеним органом державної служби зайнятості інвалід для працевлаштування до відповідача направлений не був.

Позивач заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Під час судового засідання об’явлено перерву. Сторонам надано можливість надати докази, що підтвердять ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, та проаналізувавши на підставі встановлених в ній фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального і процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до приписів ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», п. 3, 5, 14 «Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. № 314 (далі - Положення), відповідач повинен був створити робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, що складає у даному випадку 7 місць і ввести їх в дію шляхом працевлаштування на них інвалідів.

Зі Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік (форма 10-ПІ), що був наданий відповідачем, вбачається, що на підприємстві протягом 2005 року працювало 12 інвалідів, однак при цьому враховуючи кількість повних місяців, які пропрацював на підприємстві кожний з інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників-інвалідів складає 6 осіб.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із наведених обставин.

Однак місцевим господарським судом неповно з’ясовані обставини, що мають значення для справи.

Так, відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів наступила за наявності вини господарюючого суб’єкта.

Відповідно до пунктів 5 та 14 «Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів», підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів.

Згідно п. 3 «Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів»створеним вважається робоче місце інваліда, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач провів атестацію робочих місць для працевлаштування інвалідів із дотриманням вказаних вище вимог, тобто із залученням представників МСЕК та органів Державного нагляду за охороною праці.

Згідно із довідками Управління праці та соціального захисту населення Тарутинскьої районної державної адміністрації Одеської області та Тарутинського районного центру зайнятості Одеської області наданими на вимогу апеляційного господарського суду, в 2005р. на території Тарутинського району Одеської області були відсутні інваліди, які бажали працевлаштовуватися.

Вказані обставини свідчать про те, що в даному випадку саме відсутність інвалідів на обліку в державній службі зайнятості та органах місцевого самоврядування в 2005 році унеможливлювала виконання відповідачем нормативу з працевлаштування інвалідів.

Отже, вина відповідача у недотриманні нормативу працевлаштування інвалідів у 2005р. відсутня, у зв’язку з чим немає підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за вказане порушення, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене оскаржену постанову слід скасувати у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст.150, 160, 162, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову господарського суду Одеської області від 07.12.2006р. по справі № 8/345-06-10586А скасувати.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова в порядку ст.254 КАС України набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя-доповідач          :                                                            В.І. Картере

Судді:                                                                                          В. Т Пироговський

В.І. Жеков