ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

30.01.2007                                                           Справа № 13/14-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Прокурора Високопільського району в інтересах держави в особі

позивача - Нововоронцовської міжрайонної державної податкової інспекції

до Дочірнього підприємства "Атлантида"

за участі представників сторін:

від прокурора  –Павленко І.В. (прокурора відділу прокуратури Херсонської області),

від позивача –Печериця  В.П.  (старшого державного податкового інспектора),

від відповідача –не з’явився,

про визнання недійсним за статтею 207 ГК України усної угоди, укладеної 29 вересня 2005 року між Дочірнім підприємством „Атлантида” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Сєвєлія”, на придбання хімпрепаратів на загальну суму 61000 грн та застосування наслідків недійсності угоди,

в с т а н о в и в:

Відповідно до позовної заяви заявлені вимоги ґрунтуються на положеннях статті 207 ГК України, щодо недійсності спірної угоди, оскільки вона, на думку позивача, завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки рішенням Голосіївського місцевого суду м. Києва від 15 червня 2004 року визнано недійсними установчі документи Товариства з обмеженою відповідальністю „Сєвєлія”.

Ухвалою суду від 11 грудня 2006 року порушена дана справа та її розгляд призначено на 16 січня 2007 року. При цьому відповідача зобов’язано надати відзив на позов та з’явитись в судове засідання. Проте, ці вимоги відповідачем не виконані, у зв’язку з чим розгляд справи було відкладений до 30 січня цього року. В призначений до розгляду справи час представник відповідача вдруге не з’явився, надіславши лише клопотання про відкладення розгляду справи. Дане клопотання судом відхилено, оскільки така неявка розцінена як спосіб захисту від заявлених вимог.

Згідно до положень статті 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. У зв’язку з тим, що за пунктом 1 вказаних Прикінцевих положень КАС України набрав чинності з 1 вересня 2005 року, судове рішення за даною справою винесено з дотриманням вимог КАС України, тобто винесення за результатами розгляду справи відповідної постанови суду.

Крім викладеного з матеріалів справи слідує, що Дочірнє підприємство „Атлантида” зареєстроване в якості платника податків у Високопільському відділенні Нововоронцовської міжрайонної державної податкової інспекції з 18 листопада 2003 року.

За змістом статті 35 Господарського процесуального кодексу України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов’язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Так, за судовим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2004 року за позовом Державної податкової інспекції у Дарницькому районі міста Києва до ТОВ „Сєвєлія”, громадян Горковенко Лариси Петрівни та Горковенко Юлії Сергіївни про визнання недійсними Установчого договору, Статуту та свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість задоволено позовні вимоги та визнано недійсними: Установчий договір ТОВ „Сєвєлія”, Статут ТОВ „Сєвєлія” та свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість. Даним рішенням також встановлено, що зміни до Статуту товариства в установленому законом порядку не вносились, реєстраційні документи не оформлювались, а сам зміст Установчого договору та Статуту не відповідає вимогам закону та існує в старій редакції лише про людське око. Без наміру створення юридичних наслідків.

В той же час, між відповідачем та названим товариством має місце факт договірних відносин. Зокрема, 29 вересня 2005 року між ними укладено усну угоду купівлі-продажу, підтвердженням чому є податкова накладна № 29/1 від 29.09.2005 р., відповідно до умов якої відповідач придбав у товариства хімічні препарати, загальною вартість 61000 грн. Безпосередньо сам факт оплати придбаної відповідачем продукції підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів № 260 від 28 вересня 2005 року на суму 18000 грн та № 262 від 29 вересня 2005 року на суму 43000 грн.

За змістом статті 207 Господарського кодексу України, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він діяв станом на час їх виникнення, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

У відповідності до  абзацу 1 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1779 р. № 3 „Про судову практику у справах про визнання угод недійсними”, абзацу 1 пункту 7.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” від 25.07.2002 р. № 1056 визначено, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, тобто які порушують основні принципи існуючого суспільного ладу, відносяться, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності та інше. Пунктом 19 Роз’яснення Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” від 12.03.1999 р. № 02-5/111 встановлено, що у разі визнання у встановленому порядку законом недійсними установчих документів суб’єкта підприємницької діяльності у зв’язку зі здійсненням відповідної реєстрації на підставі загубленого документа, що посвідчує особу, або на підставну особу –засновника суб’єкта підприємницької діяльності, укладені таким  суб’єктом угоди мають визнаватися недійсними.

За таких обставин слід дійти до висновку про наявність у ТОВ „Сєвєлія” умислу на укладення спірної угоди завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, оскільки спрямованість даного умислу  направлена на приховування від оподаткування прибутків та доходів шляхом реєстрації незаконних статутних документів, а тому вона є недійсною за статтею 207 ГК України.

Статтею 208 ГК України передбачено, що якщо господарське зобов’язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності умислу лише у однієї сторони усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Співставляючи наведений текст статті 207 ГК України з формулюванням вимог щодо наслідків недійсності угоди суд, враховуючи встановлені обставини справи, слід дійти наступних  висновків щодо застосування наслідків недійсності угоди.

Так, на стадії розгляду справи очевидним є фактична неможливість отримання відповідачем у ТОВ „Сєвєлія” вартості майна за спірною угодою у зв'язку з відсутністю у нього, як у суб'єкта підприємницької діяльності, будь яких адміністративних важелів, повноважень щодо розшуку осіб, які були фактичними учасниками угод та представлялися від імені ТОВ „Сєвєлія”.

За таких обставин при формальному застосуванні статей 207 і 208 ГК України особа, яка не мала умислу за угодами на порушення інтересів держави і суспільства (такий умисел за позовом не доводився) - відповідач буде, у відмінності від невстановлених суб'єктів, що діяли, представляючись від імені ТОВ «Сєвєлія», двічі покараною матеріальною відповідальністю: по-перше з нього до бюджету буде стягнуто отримане за недійсними зобов'язаннями майно; по-друге він реально ніколи не отримає від невстановлених фактичних контрагентів їх вартості.

Суд враховує, що засадами цивільного законодавства за статтею 3 ЦК України є в тому числі і справедливість, добросовісність та розумність. Наведене формальне застосування законодавства щодо наслідків недійсності господарського зобов'язання цим засадам не відповідало б.

Судочинство має за мету захист  порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом. Таким чином, рішення суду, захищаючи інтереси одного суб'єкта, не може порушувати законних прав та інтересів інших господарюючих суб'єктів.

Частина 4 статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усів суб'єктів права власності і господарювання.

Як встановлено матеріалами справи, при укладенні угод порушення закону допущені саме невстановленими суб'єктами, які використовували назву ТОВ «Сєвєлія». Порушень закону з боку відповідача або його змови на порушення закону з вказаним суб'єктом не встановлено. Таким чином, у справі прокурором та позивачем не спростована добросовісність поведінки відповідача.

Застосування наслідків визнання угоди недійсною, передбачених статтею 208 ГК України, позбавить відповідача права власності на придбане майно чи його вартість, що є порушенням статті 41 Конституції України, яка гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та встановлює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. "Про застосування Коституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як це зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися  на Конституції, а також чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

У даних правовідносинах і при таких обставинах, що склалися по даній справі, формальне застосування статті 208 ГК України не відповідало б положенням статті 41 Конституції України та статті 3 ЦК України.

За таких обставини суд не вбачає правових підстав для застосування заявлених наслідків недійсності угоди за статтею208 ГК України.

На підставі викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

На підставі  зазначених правових норм і керуючись статтями 87, 94, 158-163, пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС України,

п о с т а н о в и в :

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Визнати  недійсною усну угоду купівлі-продажу, укладену 29 вересня 2005 року  між Дочірнім підприємством „Атлантида” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Сєвєлія”,  щодо купівлі продажу хімічних препаратів на загальну суму 61000 грн.

3.В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

4.Роз’яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата підпису постанови – 2 лютого 2007 року.

Суддя                                                                  М.К. Закурін