ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2007 р.                                                                           Справа № 2/9-07

Суддя господарського суду Мельник П.А.

при секретарі судового засідання Віннік О.В. , розглянувши матеріали справи

за позовом:Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,м. Вінниця

до:СТОВ "Дніпро", с. Мончин, Погребищенського району, Вінницької області

про стягнення 9575,86 грн.

Представники :

позивача     :   Бібк В.І.

відповідача :   Кондратюк М.М.

Заявлено позов Вінницького обласного відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, м. Вінниця (далі –позивач) до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Дніпро», с. Мончин, Погребищенського району, Вінницької області (далі  - відповідач) про стягнення 9575,86 грн. штрафних санкцій за незабезпечення  встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідач  в судовому засіданні та у відзиві проти позову заперечив, мотивуючи, зокрема,  тим, що  в 2005 р. підприємством подавався звіт форми №3-Пн «Про наявність вільних місць (вакантних посад) та потребу в працівниках, де  вказувалось про наявність створених  робочих місць для інвалідів.

Вислухавши пояснення представників сторін,  дослідивши наявні матеріали справи та додатково надані докази, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно ст.  19  Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі –Закон) для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до вищевказаного Закону  Відповідачеві встановлено норматив робочих місць в 2005 році  для забезпечення працевлаштування інвалідів, що  становить 5  робочих місць.

Відповідно до поданого відповідачем звіту про  зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 р. на підприємстві відповідача працювало 3 інваліди.

Згідно ст. 20 Закону відповідач повинен сплатити кошти у розмірі середньорічної зарплати за 2005 рік за кожне робоче місце не зайняте інвалідом, що становить 9575,86 грн. за 2 нестворених  робочих місця.

Відповідно до п. 5.  Постанови Кабінету Міністрів України №314  “Про затвердження Положення “Про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів” підприємства розробляють  заходи  щодо  створення  робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування ) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 19 Закону керівники підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Відповідачем надано копії звітів Ф №3-ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках за 2005 р., якими в 2005 році повідомлено центр зайнятості про  вільні вакантні місця призначені для працевлаштування інваліда.

Крім того, в матеріалах справи  знаходяться листи управління праці та соціального захисту населення та  Погребищенського районного центру зайнятості, якими повідомлено, що відповідач інформував про вільні  робочі місця і вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів.

Як вбачається, відповідач проінформував про вакантні місця для працевлаштування інвалідів, тому, не несе відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а, отже, і не може нести відповідальність, що встановлена ст. 20 Закону. Таким чином, підстави для застосування   штрафних санкцій за незабезпечення  встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів відсутні.

Виходячи з викладеного,  в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257  КАС України, -

ПОСТАНОВИВ :

В позові відмовити

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінченя строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                    Мельник П.А.