ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

12.02.2007
Справа №2-17/18988-2006

За позовом ТОВ “Сітрейд” (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Пастера д. 12)

До відповідачів:

1.          Риболовецького сільськогосподарського  виробничого кооперативу “Таврія”, (98319, м. Керч, вул. Кірова 76)

2.   Приватного підприємства “Ловко-3” (95000, м. Сімферополь, вул. Б. Куна 7, кв. 173).

Третя особа   ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”  (98312, АРК, м. Керч, вул. Кірова 41)

про усунення перешкод в користуванні  орендованим  майном

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача -   не  з’явився

Від  відповідача -    1.   Ключник О.С., представник, дов. № 1 від 01.02.2006 року

2.   Ключник О.С., представник, дов. № 1 від 11.09.2006 року

Від третьої  особи - Гурін Д.А., представник, дов. № 2011/06 від 20.11.2006 року

Сутність спору:

Позивач звернувся з позовом, згідно з яким  просить  зобов’язати  РСВК “Таврія”  усунути перешкоди в користуванні орендованим  позивачем майном шляхом  передачі йому малого риболовного траулера сейнера “ЄЛЛАДА”.

Позов обґрунтовується тим, що  між позивачем та ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”  21.07.2005 року був укладений договір фрахтування указаного судна.

Після отримання позивачем   судна, воно було вилучено у нього  державними виконавцями, та передано РСВК “Таврія” як власнику.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на ст.ст. 770, 766 ЦК України, а також п. 6.3 указаного Договору.

Відповідач - РСВК “Таврія”  у відзиві  позов не визнав, і указав, що  є  порушення у виконанні  указаного договору в частині передачі  майна та оплати.

Відповідач  також указує, що  даний договір не є  договором  найма (оренди), і до нього не може застосовуватися  ст. 770 ЦК України. Згідно ст. 912 ЦК України  договір чартеру  (фрахтування) відноситься до договору  перевезення.

Відповідач також указує, що договір не має усіх реквізитів, які передбачені ст.  205 КТМ України, у зв’язку з чим вважає договір  нікчемним.

Відповідач також указує, що всі договори, які укладені між  ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”  з 29.03.2004 року  є недійсним згідно ст. 236 ЦК України,  оскільки зміни  та доповнення  № 4 до статутного договору  ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”, а також рішення його учасників,  оформлене протоколом № 5 від 29.03.2003 року, на підставі яких воно володіло судном,  визнані  недійсними, а судно визнано  власністю РСВК “Таврія”.

Позивачем  було заявлено клопотання про залучення другим відповідачем Приватного підприємства “Ловко-3” у  зв’язку з тим, що право власності в теперішній час визнано за указаним підприємством.

Ухвалою від 29.01.2007 року по справі  залучений другим відповідачем ПП “Ловко-3”.

Другий відповідач – ПП “Ловко-3”  повідомив суд,  що вважає необхідним не подавати відзив  на позовну заяву.

Третя особа відзив на позов не представила.

Від позивача поступило клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у  зв’язку з тим, що представник позивача бере участь в іншій справі.

Згідно статті 84 ГПК України в описовій частині рішення викладаються всі клопотання  сторін, а в мотивувальній частині рішення указуються доводи, по яким Господарський суд  відклонив клопотання.

По справі проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянув матеріали справи,  суд –

ВСТАНОВИВ:

Згідно копії договору фрахтування судна № 22-02/05 (бербоут-чартер) від 21.07.2005 року, ТОВ “Південна мануфактура “ Пролив”, іменуємому “Судновласник”, зобов’язується  за  оговорену плату (фрахт)  представити ТОВ “Сітрейд”, іменуємому  “Фрахтуватель”,  МРСТ “ЄЛЛАДА” без комплектування його екіпажем  (бербоут-чартер) для використання  у виробничій діяльності фрахтувателя (п. 1.1).

Згідно копії рішення Господарського суду АР Крим від 20.04.2006 року по справі № 2-6/7339-2006  РСВК “Таврія” звернувся з позовом, згідно з яким  просить визнати зміни та доповнення № 4 до засновницького договору ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”, зареєстровані 05.04.2004 року Виконавчим комітетом Керченської міської Ради, та рішення учасників ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”, оформлене протоколом  № 5 від  29.03.2003 року недійсним та  визнати за позивачем право власності на майно, зазначене  в акті прийомки-передачі  майна у Статутний фонд ТОВ “Південна мануфактура “Пролив” від 30.03.2004 року, в яке входить РЛТС “ЄЛЛАДА”, у зв’язку з тим, що  вклад позивача в Статутний фонд ліквідованого СВК “Рибалки Боспору” безпідставно, у порушення вимог статті 98 ЦК України, переданий у статутний фонд ТОВ “Південна мануфактура “Пролив. В указаній частині позовні вимоги задоволені.

Згідно постанов Севастопольського апеляційного господарського суду  та  ВГСУ від  по даній справі, указане рішення залишено без змін.

Зацікавленою стороною не представлено доказів того, що  указане рішення відмінене.

Згідно статті 124 Конституції України судові рішення є обов’язковими до виконання.

Таким чином, не приймати указане рішення до уваги  у суду немає підстав.

Суд вважає, що  позов задоволенню не підлягає, при цьому виходить з наступних підстав:

Згідно ст. 770 ЦК України, якою обґрунтовуються позовні вимоги, у випадку зміни  власника, до нового власника  переходять права та обов’язки наймодателя.

Однак, у даному випадку неможна вважати, що  змінилися власники речі, оскільки згідно рішення Господарського суду АР Крим від 20.04.2006 року по справі № 2-6/7339-2006, указане судно   ТОВ “Південна мануфактура “Пролив” отримано протиправно.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених Законом.

Однак, згідно рішення ГС АРК від 20.04.2006 року по справі № 2-6/7399-2006 підстави, які послужили  отриманню ТОВ “Південна мануфактура “Пролив” судна визнані судом  недійсними, а право власності  визнано за  РСВК “Таврія”, а не за ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”, отримавше судно.

Крім цього, виникнення  права власності за особою, яка отримала майно протиправно, буде протиречити  закріпленим  в ст. 3 ЦК України основним принципам цивільного права -  принципам розумності, справедливості і добросовісності.

Виникнення такого права у даному випадку  буде протиречити  також закріпленому  ст. 129  Конституції України  принципу законності, оскільки  протиправні дії не можуть бути законними.

Таким чином, протиправне отримання  ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”  майна  не може розглядатися  як виникнення у нього  права власності на  указане майно, і,  відповідно,  не може йти мова про передачу  ТОВ “Південна мануфактура “Пролив” цього права  іншим особам.

Крім цього,  в спірних правовідношеннях  рішенням суду право на  судно  визнано за РСВК “Таврія”, що відповідно, виключає  наявність такого права у ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”.

Відповідно, до спірних правовідносин стаття 770 ЦК України  застосована бути не може, оскільки право власності  не переходило.

Таким чином,  по тим підставам, якими обґрунтовується позов, він задоволений бути не може.

При цьому необхідно відмітити, що  виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправ розглядати  інші  підстави, якими позов не обґрунтовується.

Крім цього, ст. 770 ЦК України відноситься до Глави 58 ЦК України – найм (оренда).

Однак, договір чартеру (фрахтування) відноситься не до відношень найму (оренди), а до відношень перевезень, і регулюється другою Главою ЦК України – Главою 64.

Таким чином, ст. 770 ЦК України не розповсюджується  на договір фрахтування.

Необхідно також відмітити, що  договір фрахтування укладений між ТОВ “Сітрейд” та ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”. РСВК “Таврія” не є стороною в указаному договору.

Згідно статті 626 ЦК України правами та обов’язками  наділяються тільки сторони, які уклали угоду.

Таким чином, РСВК “Таврія” не може нести зобов’язань по договору фрахтування, в якому він стороною не є.

Крім того, позивач не довів обставин, на які посилається.

Так,  згідно ч. 2 статті  36 ГПК України  письмові докази подаються в оригіналі або  в належним чином засвідченій копії.

Однак, із 4-х сторінок наданої позивачем копії договору фрахтування, засвідчена тільки одна.

Ст. 129 Конституції України  передбачено, що  сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Таким чином, суд вправі розглядати спір за тими матеріалами, які представлені зацікавленими сторонами.

Більш того,  знаходження судом доказів в інтересах однієї із зацікавлених сторін буде прямим порушенням статті 129 Конституції України.

Оскільки  відповідні докази не представлені до прийняття цього рішення, немає підстав залучати їх до матеріалів справи після прийняття цього рішення.

Необхідно також відмітити, що   сам позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи із того, що в теперішній час у ТОВ “Південна мануфактура “Пролив” право власності на спірне судно відсутнє.

Якщо виникнуть обставини, згідно з якими таке право буде визнано за ТОВ “Південна мануфактура “Пролив”, зацікавлена сторона вправі звертатися із заявою про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами.

Крім цього,  у такому випадку підставою  позову повинні бути не відношення, які регулюються  ст. 770 ЦК України, а відношення про витребування майна із незаконного володіння.

При цьому також необхідно відмітити, що  виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправі змінювати за позивача підстави  позову, та розглядати інші підстави, якими позов не обґрунтовується.

Таким чином, існує декілька підстав, кожна із яких є самостійною підставою для   відмови у позові.

Право визначення  відповідачів  згідно статті 54 ГПК України є правом позивача.

Згідно статті 124 Конституції України позов підлягає  розгляду у тому виді, як він визначений позивачем.

Оскільки підстав для  задоволення позову немає, відповідно, у позові необхідно відмовити.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи суд відхиляє, при цьому виходить з наступних підстав:

Дата розгляду справи на 12.02.2007 року була узгоджена з представником позивача Степаненко О.Б. заздалегідь, що підтверджується його підписом у бланку  про відкладення від 29.01.2007 року.

В обґрунтування клопотання  позивачем  представлена ухвала Севастопольського апеляційного господарського суду від 01.02.2007 року по справі № 20-8/247. Тобто, на момент  відкладення справи № 20-8/247 представник  позивача Степаненко О.Б. знав, що 12.02.2007 року  відкладена ця справа, і цьому повинен був  повідомити апеляційний суд про те, що він зайнятий  в уже призначеному  судом засіданні, та клопотати перед  апеляційним судом про  призначення іншої дати. Однак, в наданій  позивачем ухвалі відсутні відомості про те, що позивач звертався з таким  повідомленням та клопотанням, та  що в цьому йому було відмовлено.

Більш того, оскільки  дата засідання суду по цій справі  була узгоджена раніше, ніж по справі № 20-8/247, позивачу необхідно було клопотати  про відкладення слухання по справі  № 20-8/247, а не по цій справі.

При цьому  необхідно відмітити, що по цій справі трете судове  засідання, і строк розгляду справи  закінчується, про що позивачу відомо.

Згідно ч. 3 статті 69 ГПК України  продовження строку допускається у виняткових випадках.

Однак, з врахуванням викладених обставин даний випадок  не є винятковим.

Таким чином, позивач зобов’язаний був з’явитися в це засідання суду, а не клопотати  про його відкладення.

Крім цього, згідно ухвали  від 29.01.2007 року єдиною причиною  відкладення справи на  12.02.2007 року було залучення другого відповідача, при цьому в ухвалі  суду не указується про те, що явка позивача є обов’язковою в засідання суду 12.02.2007 року.

При указаних обставинах, якщо позивач мав бажання  представити суду будь-які додаткові докази, він вправі був спрямувати  їх поштою або здати нарочним до Канцелярії суду.

Крім цього, у позивача по цій справі не один представник, що підтверджується ухвалою від 05.12.2006 року, та довіреністю представника.

Таким чином, в засідання суду 12.02.2007 року вправі був з’явитися другий представник.  Будь-яких доказів  того, що  другий  представник з поважних причин не міг з’явитися, суду не представлено.

Згідно  ч. 5 ст. 49 ГПК України судові витрати у даному випадку відшкодуванню не підлягають.

Заходи по забезпеченню позову (запобіжні заходи, обрані ухвалою від 05.12.2006 року) підлягають відміні.

На підставї вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 44, 49, 68, 82, 84, 85, ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В  позові   відмовити повністю.

Заходи по забезпеченню позову (запобіжні заходи, обрані ухвалою від 05.12.2006 року)  відмінити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.