ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

12.04.07                                                                                           Справа  № 1/413-15/174

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді          Кордюк Г.Т.

суддів           Давид Л.Л.

Мурська Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу ВАТ «Львівавтотранс»,м.Львів від 23.12.05р.

на рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2005 р.

у справі № 1/413-15/174

за позовом  ТзОВ «Транс-лізинг»,м.Львів.

до відповідача-1:ВАТ «Львівавтотранс»,м.Львів.

до відповідача-2: ВАТ «Львівський автобусний завод»,м.Львів.

до відповідача-3:Управління державної автомобільної інспекції УМВСУ у Львівській області, м.Львів.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Міжнародна східно-європейська товарно-фондова біржа,м.Львів.

про  визнання  права власності.

За участю представників:

від позивача –Єсіпов І.А.- представник;

від відповідача –1:  не з»явився.

від відповідача –2:  не з»явився.

від відповідача –3:  не з»явився.

від третьої особи: не з»явився.

Представнику позивача роз'яснено його права й обов'язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало, від здійснення технічної фіксації судового процесу представник позивача відмовився.

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.12.2007р. у справі №  1/413-15/174 (суддя Костів Т.С.), позов задоволено частково, визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс-Лізинг",м.Львів, вул.Наукова, 29 право власності на автобус ЛАЗ-5208, кузов №000], 1995 року випуску,  біржову угоду №239-С-98/1  від  18.08.1998 р., укладену між ВАТ "Львівський автобусний завод" та ВАТ "Львівавтотранс", зареєстровану в АТ Міжнародна Східно-Європейська товарно-фондова біржа визнано недійсною з моменту укладення.          В частині зобов'язання Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Львівській області анулювати державну реєстрацію права власності ВАТ "Львівавтотранс" на автобус ЛАЗ 5208, 1995 року випуску, кузов №0001, ДНЗ 6789 ОНА, та здійснити на цей автобус державну реєстрацію права власності ТзОВ "Транс-Лізинг" провадження у справі припинено, судові витрати на підставі ч.2 ст.49 ГПК України стягнено з  ВАТ «Львівавтотранс»,м.Львів.

Суд мотивував рішення тим, що  спірний автобус придбано позивачем та одержано відповідачем-1 у повній відповідності до пунктів 1-4, 6 та 11 контракту від 30.12.1997р. №В-1-ЛА3-5208, що повністю підтверджується матеріалами справи.Оскільки умова п.1.2 договору фінансового лізингу від 30.12.1997р. №Ас-Л-1-ЛАЗ-5208 щодо переходу права власності до відповідача-1 тільки після сплати ним усіх належних лізингових платежів останнім не виконана, спірний автобус є власністю позивача. При цьому суд виходив з того, що право власності позивача на спірний автобус виникло на підставі контракту від 30.12.1997р. № В-1-ЛА3-5208, який є договором поставки, і до відповідача-1 не переходило ні згідно умов договору фінансового лізингу від 30.12.1997р. №Ас-Л-ЛАЗ-5208, ні згідно біржової угоди від 18.08.1998р. № 239-С-98/1 у зв'язку з її мнимістю, позивач на дату укладення цієї угоди був власником спірного автобуса і саме йому, а не відповідачеві-2, належало право його продажу станом, на 18.08.1998р.Стосовно вимог зобов»язати Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Львівській області анулювати державну реєстрацію права власності ВАТ «Львівавтотранс»на автобус ЛАЗ-5208,1995р. випуску та здійснити на цей автобус державну реєстрацію права вланості ТзОВ «Транс-лізинг»провадження у справі припинено з огляду на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства (п. 1 ч.1 ст. 80 ГПК України) та п. 2 ст. 2, ст.ст. З, 17, 21, л.п. 6 і 7 Розділу VII КАС України.

Відповідач-1- ВАТ «Львівавтотранс», не погоджуючись з рішенням суду, вважаючи, що господарським судом  порушено та неправильно застосовано  норми процесуального  та матеріального  права, неповно з»ясовано  обставини справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, судові витрати покласти на  позивача.

Відповідач-1 вимоги апеляційної скарги не обґрунтував, зіславшись на те, що в судовому засіданні  було оголошено лише вступну та  резолютивну частини рішення, а тому позбавлений можливості в повній мірі обґрунтувати доводи незаконності оскаржуваного рішення. Доповнень до апеляційної скарги, на вимогу ухвали суду від 27.01.2006р., не надходило.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни або скасування рішення суду, в зв»язку з чим просить  рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Львівським апеляційним господарським судом встановлено:

30.12.1997 р. між позивачем (лізингодавець) та відповідачем-1 (лізингоодержувач, замовник) на підставі договору-замовлення укладено договір фінансового лізингу №Ас-Л-1-ЛАЗ-5208, згідно з яким позивач передає, а відповідач - 1 приймає на умовах фінансового лізингу, відповідно до договору - замовлення майно: один автобус приміський А-5208.

В п.1.1. договору, визначено контрактну вартість майна, що передається на умовах фінансового лізингу, яка складає 120000 грн.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що лізингове майно, яке передається на умовах фінансового лізингу, є власністю лізингодавця до повного розрахунку лізингоодержувача з лізингодавцем згідно з цим договором.

В силу п. 3.1 договору, автобус лізингоодержувач отримує самовивозом з заводу - виробника за власний рахунок.

Термін лізингу становить 60 місяців з моменту отримання лізингоодержувачем лізингового майна від лізингодавця (п. 4.1.).

Згідно із п. 7.3. договору, право власності на лізингове майно переходить до лізингоодержувача після виконання ним фінансових зобов'язань перед лізингодавцем, відповідно до цього договору та додатків до нього.

У відповідності до договору, між ВАТ "Львівський автобусний завод" (продавець), позивачем (покупець-лізингодавець) та відповідачем-1 (лізингоодержувач), 30.12.1997р. було укладено контракт №В-1-ЛА3-5208 по реалізації автобусів виробництва ВАТ "Львівський автобусний завод" на умовах фінансового лізингу.

Згідно із п.1  контракту, продавець продав, а покупець - лізингодавець купив на умовах ЕХW м. Львів склад продавця, для передачі лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу автобус ЛАЗ-5208 ціною 120000 грн.

Згідно  п.З контракту, автобус поставляється від виробника самовивозом лізингоодержувачем за власний рахунок.

Умови оплати - 100% передоплата, з можливістю оплати векселем (п.2).

Факт проведення повного розрахунку позивачем перед відповідачем - 2 за вказаний автобус, що підтверджується простим векселем №38, емітованим. відповідачем - 2 22.12.1997 р., договором купівлІ-продажу №77 від 30.12.1997р. зазначеного векселя між АППБ "Аваль" (продавець) та позивачем (покупець), платіжним дорученням №123 від 31.12.1997р. на суму 120000 грн. за вказаний вексель та актом прийому-передачі векселів від 31.12.3997р. між позивачем від відповідачем-2, за яким останній отримав зазначений вексель в погашення    заборгованості    по    контракту    №В-1-ЛА3-5208, що визнається відповідачем - 2 у своїх поясненнях №789 від 05.10.2005 р.

Відповідач-1 отримав на умовах фінансового лізингу вказаний автобус 29.04.1998р., що підтверджено листами №010 від 12.01.1998 р., №03-375 від 07.04.1998р., №10-436, приймально-здавальним актом від 29.04.1998р., з якого вбачається, що відповідач - 1 прийняв у відповідача - 2 автобус ЛАЗ-5208, кузов №0001, двигун "Рено" № року випуску згідно контракту №В1 ЛА35208 від 30.12.1997 р.

Як вбачається із  відзиву на претензію №10-533 від 25.05.1998р.,   відповідач - 1 визнав факт отримання автобусу за даним актом, із п.2 якого вбачається твердження відповідача - 1, що до 25.05.1998р. даний автобус не був знятий відповідачем-2 з обліку в ОРЕВ ДАІ, що не дає

можливості ввести його в експлуатацію.

Доказів сплати відповідачем-1 позивачу лізингових платежів у відповідності до умов договору фінансового лізингу матеріали справи не містять.

Однак, відповідач - 1 посилається як на підставу набуття права власності на вказаний автобус на біржову угоду №239-С-98/1 від 18.08.1998р., укладену між ВАТ "Львівський автобусний завод" (продавець) та відповідачем-1 (покупець), зареєстровану в АТ Міжнародна Східно-Європейська товарно-фондова біржа, згідно  якої, продавець продав, а покупець купив автобус ЛАЗ 5208, кузов №0001, рік випуску 1995 по ціні 120073 грн.

Вбачається, що предметом даної біржової угоди є той самий автобус, що є предметом контракту №В-1-ЛА35208 від 30.12.1997р., проте проведення розрахунку по вказаній біржовій угоді між сторонами та факту передачі по ній автобусу відповідачу –1  матеріалами справи не стверджено, так як і  проведення оплати за вказаний автобус відповідачем - 1 відповідачу –2.

На момент укладення даної угоди, автобус  був переданий відповідачу - 1 за контрактом від 30.12.1997р.

З відзивів по справі вбачається, що дана біржова угода була укладена виключно про людське око з метою подання відповідачем-1 спірного автобусу на облік в органах ДАІ, без наміру створення, зміни чи припинення для сторін даної угоди взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Рішенням арбітражного суду Львівської області від 07.03.2001р. по справі № 4/79-22/23, яке вступило у законну силу (ст.115 АПК), цю угоду було визнано недійсною як мниму з ініціативи суду. У зв'язку з цим постановою Вищого господарського суду України від 14.10.2003р. це рішення було скасоване з передачею справи на новий розгляд. Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України по цій же справі від 02.02.2005р., на момент заявлення даного позову господарський суд Львівської області ухвалою від 27.04.2004р. позов по справі № 4/79-22/23 залишив без розгляду, а тому вимога про визнання біржової угоди від 18.08.1998р. недійсною з підстав її мнимості (з урахуванням заяви позивача про уточнення позовних вимог №118 від 29.03.2004р. по справі № 4/79-22/23) не була заявленою в інших справах та не є вирішеною.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи та правильність застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  до задоволення не підлягає, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.245 ЦК УРСР, за договором поставки організація-поставщик зобов'язується передати у  певні  строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність  певну продукцію,   а   організація - покупець   зобов'язується   прийняти   продукцію   і   оплатити   її   за встановленими цінами.

Договором поставки є також договір, що укладається між організаціями за їх розсудом, за яким поставщик зобов'язується передати покупцеві продукцію в строк, який не збігається з моментом укладення договору.

Ст.128 ЦК УРСР встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено договором, а згідно ст.225 ЦК УРСР право продажу майна належить власникові.

Згідно статей 151 та 161 ЦК УРСР зобов'язання виникають з договору і повинні виконуватися належним чином.

За приписом ч.1 ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). За своїм характером така угода у силу ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР   є недійсною з моменту її укладення.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 07.03.2001р. по 14.10.2003р., біржова угода від 18.08.1998р. вважалася недійсною, як мнима і підстав  у позивача стверджувати про набуття ним на законних  підставах у власність зазначеного автобусу не було,  на дату укладення  цієї угоди    власником спірного автобусу був позивач  і йому належало право його продажу станом на 18.08.1998р.

Оскільки відповідачем-1  умови договору фінансового лізингу, а саме п.7.3., п.1.2. щодо переходу до нього права власності на спірний автобус не виконано, то  господарський суд дійшов вірного висновку про те, що спірний автобус є власністю  позивача.

Матеріали справи стверджують, що спірний автобус придбано позивачем та одержано відповідачем-1 у повній відповідності до пунктів 1-4, 6 та 11 контракту від 30.12.1997р. №В-1-ЛА35208.

Отже, виходячи із вищенаведеного, право власності на спірний автобус  до відповІдача-1 не переходило, ні згідно умов договору фінансового лізингу від 30.12.1997р. №Ас-Л-.-ЛАЗ-5208, ні згідно біржової угоди від 18.08.1998р. № 239-С-98/1 у зв'язку з її мнимістю, тому господарським судом зроблено вірно обґрунтований висновок, який покладено в основу оскаржуваного рішення,         що право власності позивача на спірний автобус виникло на підставі контракту від 30.12.1997р. № В-1-ЛА35208, який є договором поставки.

Висновок  місцевого господарського суду, на момент прийняття рішення,  щодо припинення  провадження у справі в частині  позовних вимог до відповідача-3, які належить  розглядати за правилами КАС України,  грунтується на правильному застосуванні судом першої інстанції норм ГПК України про підвідомчість справ та норм КАС України, оскільки  спір є публічно-правовим (п.2 ст.2 , ст.3,17,21 КАС України).

Враховуючи, що рішення господарського суду прийняте у відповідності з вимогами норм процесуального права та при повному з»ясуванні всіх обставин по справі та правильного застосування норм матеріального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.99,101,103,105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.  Рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2005р. у справі № 1/413-15/174 залишити без змін, а апеляційну скаргу ВАТ «Львівавтотранс», м.Львів  - без задоволення.

2.          Судові витрати за розгляд апеляційної скарги віднести на ВАТ «Львівавтотранс», м.Львів.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в

касаційному порядку.

Головуючий-суддя                                                                                 Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                                      Давид Л.Л.

Суддя                                                                                                    Мурська Х.В.