ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

30.01.07                                                                                           Справа№ 3/331-7/343

Суддя Білоус Б.О., при секретарі Качур Р., розглянувши матеріали справи

за позовом: Релігійної громади УГКЦ, с. Колоденці

до відповідача 1: Кам’янка-Бузької районної державної адміністрації, м. Кам’янка-Бузька

до відповідача 2: Релігійної громади УПЦ-КП, с. Колоденці

третя особа: Львівська обласна адміністрація, м. Львів

про: визнання недійсним правочину

Суддя     Б.О.Білоус

Представники:

позивача:  Мелех Я.А., представник (довіреність в матеріалах справи),  Білик С.Д., голова релігійної громади

відповідача 1 : не з’явився

відповідач 2: Біла О. (голова релігійної громади)

третя особа: Паламар І.І., довір. № 5/13-5867-2 від 30.11.2006 року

В судовому засіданні 30.01.07 р. в порядку ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частини постанови, постанова у повному обсязі відповідно до ч. 4 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України складена і підписана 31.01.2007 року.

Представниками сторін заявлено клопотання про відмову від фіксації судового процесу технічними засобами та дано згоду розглядати справу по суті, відповідно до ст. 121 КАС України.

Суть спору: позовні вимоги заявлено Релігійною громадою УГКЦ, с. Колоденці до Кам’янка-Бузької районної державної адміністрації, м. Кам’янка-Бузька,  Релігійної громади УПЦ-КП, с. Колоденці, третя особа:  Львівська обласна адміністрація, м. Львів про  визнання недійсним правочину –договору користування храмом, укладеного релігійною громадою УАПЦ села Колоденці та райвиконкомом Кам’янко-Бузької Ради.

Справа № 3/280-5/79 (№ 3/129-11/168) про визнання недійсним правочину багаторазово розглядалась загальними судами, господарським судом, апеляційними та касаційними інстанціями. Постановою ВГС України від 21.06.05 року справу передано на новий розгляд Господарському суду Львівської області. У зв’язку з відпусткою судді Петрика І. 18.10.06 року головою господарського суду Львівської області справу передано для продовження розгляду судді Білоус Б.О. Справі присвоєно № 3/331-7/343.

Обставини справи: Ухвалою суду від 24.10.06 р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.12.06 року. Розгляд справи 05.12.06 року відкладено на 30.01.07 року за клопотанням позивача.

В судовому засіданні 30.01.07 року оголошено перерву до 17 год. 00 хв . для проголошення вступної та резолютивної частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 31.01.07 року.

Позов заявлено 08.07.04 року про визнання недійсним правочину – договору користування храмом, укладеного релігійною громадою УАПЦ села Колоденці та райвиконкомом Кам’янко-Бузької районної Ради.

Позивачем позовні вимоги підтримано повністю. Клопотання позивача (Вх. № 1668 від 30.01.07 року) про конкретизацію обсягу робіт експертизи судом розглянуто і відхилено як необгрунтоване.

Інших клопотань від представників сторін до господарського суду не поступало.

Відповідач 2 позову не визнав з підстав викладених у відзивах, скаргах та доданих документах.

Відповідач 1 в судове засідання повторно не з’явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, враховуючи неявку  відповідача 1 без поважних причин, належним чином повідомленого про  дату, час та місце проведення судового засідання, вважає за можливе  вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст. 128 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, надавши їм оцінку, а також дослідивши надані у справі документи суд встановив:

Позивачем, Релігійною громадою УГКЦ с. Колоденці подано до суду ксерокопію договору, укладеного релігійною громадою УАПЦ с. Колоденці з виконкомом Кам’янко –Бузької районної Ради в особі заступника голови Яцика В.О., про передачу їй в безоплатне користування молитовного приміщення в с. Колоденці. Позивач просить визнати цей договір недійсним, оскільки «договір підписав п. Яцик В. з релігійною громадою УАПЦ на одноособове користування храмом, чим посягнув на право користування храмом позивача».

За час розгляду справи позивачем була висунута додаткова підстава для визнання договору недійсним, як підписаного не уповноваженою особою –Яциком В.О. (а. с. 132-133т. 3) поставлено під сумнів його підпис і сам текст копій договору, та за клопотанням позивача було призначено судову експертизу.

Проте, у відзиві від 20.07.04 року відповідач Кам’янко – Бузька райдержадміністрація підтвердила право заступника голови виконкому райради Яцика В. підписати договір (див. а. с. 18т 1). Його повноваження підтверджено також доданим у справу рішенням № 129 від 21.06.90 року виконкому Кам’янко –Бузької районної ради та затвердженим розподілом обов’язків між головою та заступником голови райради, за яким на заступника голови Яцика В.О. покладено обов’язки контролю за дотриманням законодавства в роботі релігійних громад на території району (а. с. 24-26т 2).

Що стосується експертизи тексту ксерокопій договору і підпису Яцика В.О., то позивач не виконав вимоги Ухвали суду від 06.06.06 року, прийнятої за його клопотанням, не оплатив вартість експертизи і експертиза з його вини не проведена.

Проте, суд не вважає за потрібне проводити експертизу договору, оскільки надана з позову ксерокопія (а. с. 11-13т. 1), ксерокопія (а. с. 82-84 т.4), а також оригінал договору (а. с. 112-113а, т. 2), є ідентичними і по змісту договору і по його знімку, а також на підписах Яцика В.О. і представників громади, а тому не викликають сумніву. Тому наведене не могло бути підставою визнання договору недійсним.

Розглядаючи позов попередні суди і відповідачі виходили з названої в попередній заяві єдиної підстави –підписання договору з релегійною громадою УАПЦ на одноособове користування храмом, чим посягнуто на право позивача, та порушено рішення № 214 від 20.09.90 року Кам’янко –Бузької районної ради.

Відповідач –2 –релігійна громада УАПЦ у відзиві на позов (а. с. 42-45 т. 1) вказала і рішенням Кам’янко –Бузького районного суду від 20.05.96 року встановлено, що в 1989 році громада УАКЦ розпочала ремонт храму, і розпорядженням Кам’янко –Бузького райвиконкому від 14.05.90 року № 31/7 (а. с. 56 т.1) було дозволено провести ремонт храму, який до цього 30 років використовувався під склад міндобрив, громада УГКЦ у реставрації храму приймала незначну участь і в 1989 році на початку 1990 року громада УГКЦ повністю відділилася, збудувала каплицю де і відправляє богослужіння (а. с. 35 т.3). Громада УАПЦ користується храмом згідно договору, укладеному 15.12.90 року, який не був розірваний у встановленому порядку (а. с. 58 т.1). В поясненні від 08.08.05 року бувший заступник голови райвиконкому Яцик В.О. також стверджує, що громада УГКЦ участі в ремонті храму не приймала, який ремонтувався від нуля громадою УАПЦ (а. с. 25 т.3).

Тому вважає договір укладений з УАПЦ правомірним, а вимогу позивача безпідставною. Крім того позивачем пропущено термін позовної давності і тому просив в позові відмовити.

Враховуючи наведене та відповідно наявних у справі матеріалів судом встановлено, що договір, укладений між громадою УАПЦ с. Колоденці і райвиконкомом Кам’янко –Бузької районної ради, не суперечить рішенню виконкому № 214 від 20.09.90 року, яким зареєстровано релігійні громади УАПЦ і УГКЦ у с. Колоденці.

Це підтверджено і Постановою ВГС  України від 21.06.05 року, в якій ВГС України скасовуючи попередні судові постанови та передаючи на новий розгляд справу вказав, що ними не враховано принципу дії закону у часі, що потягло не певне з’ясування обставин, що входять до предмету доказування у цій справі.

Зокрема, вказано, що «рішення попередніх судових інстанцій мотивовано посиланням на припис частини третьої ст.. 17 Закону в редакції ЗУ від 23.12.93 року, яким встановлено: «Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися  у почергове користування двом або більше релігійним громадам за взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шлахом укладення з кожною громадою окремого договору».

До внесення Законом від 23.12.93 року № 3795 –12 змін до тексту ст. 17 Закону ця норма не передбачала можливості почергового використання культових будівель релігійними громадами та не надавала державному органові повноважень визначати порядок користування за відсутності згоди релігійних громад на почергове користування культової будівлі». Відповідно до цього укладено договір між виконкомом Кам’янко –Бузької районної ради та релігійною громадою УАПЦ без зазначення дати на одноособове користування культової будівлі і оригінал цього договору був предметом оцінки ВГС України у справі 5/33. Проте судом не було встановлено дати укладення оспорюваного договору, а також не досліджено додержання позивачем строку позовної давності (а. с. 179-180 т.2).

На виконання даних ВГС України в Постанові від 21.06.05 року вказівок судом шляхом дослідження матеріалів справи і доданих документів встановлено, що при складанні і підписанні договору не було вказано дату вчинення правочину. Однак, в процесі розгляду справ за позовами Кам’янко –Бузької райадміністрації, облдержадміністрації, громади УГКЦ і за її участю судами, в тому числі рішенням Кам’янко –Бузького районного суду від 20.05.96 року по справі 2-262/96 (а. с. 57-58 т.1), рішенням Вищого арбітражного суду України від 17-20.03.1998 року по справі 5/33 (а. с. 59-60 т.1), Постановою ВГС України від 18.02.03 року по справі № 3/76-34/303 (а. с. 36-37 т.3) та іншим, визначено дату укладення договору –15.12.90 року. Ці рішення, предметом оцінки яких був даний договір вступили в законну силу. Тому встановлену ними дату договору 15.12.90 року, відповідно до ст. 35 ГПК України суд вважає встановленою і обов’язковою, та сам договір таким, що відповідає вимогам закону.

Щодо припису ВГС України про дослідження додержання позивачем строку позивної давності, позивач в поясненнях від 05.01.06 року (а. с. 85) і від 25.05.06 року (а. с. 134-135 т.3), в заяві від 03.04.06 року (а. с. 118-119 т.3) вказав, що він до 16.03.04 року не бачив цього договору не мав можливості звернутися до суду про визнання його недійсним. Лише з цього часу, ознайомившись з змістом договору він зрозумів, що громада УПЦ-КП вводить його і суд в оману. Пославшись на це та ст. 259 ЦКУ вважає, що ним строк позовної давності не порушено, а якщо суд вважає, що ними строк порушено, просить поновити термін звернення до суду, як пропущений з поважних причин (а. с. 119 т.3).

Суд це не може прийняти до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово приймав участь в якості третьої особи і позивача в розгляді справ судами і обговоренні договору від 15.12.90 року користування храмом громадою УАПЦ-КП, в тому числі при розгляді справи № 2-262 від 20.05.96 року Кам’янко –Бузьким судом (рішення а. с. 57-58 т.1), у справі 5/33, що підтверджено рішенням ВГС України від 17-20.03.98 року та від 07.04.94 року (а. с. 59-60 т.1).

Тобто підтверджено, що позивач про наявність цього договору знав в 1994-1996 роках вимагав його рішення, анулювання свідоцтва про реєстрацію  громади УАПЦ і виселення її з храму (а. с. 57-58 т.1).

Відповідно звернувшись 08.07.04 року з позовом позивач пропустив строк позовної давності і підстав вважати поважним пропуск строку немає.

Проте суд не може відмовити в позові за пропуском строку позовної давності за ст. 80 ЦК УРСР. За загальним правилом суд може відмовити в позові за пропуском строку позовної давності лише в тому разі якщо суд встановив, що позовні вимоги обґрунтовані і позов підлягав би задоволенню в разі звернення до суду в межах строку.

Дослідженням матеріалів справи, наявних в ній документів, позовної заяви та доданого позивачем договору про передачу в користування молитовного приміщення, суд не знайшов підстав для задоволення позову. Не відповідає дійсності вказана в позові підстава визнання договору недійсним –незаконне підписання Яциком В. договору на одноособове користування УАПЦ храмом, чим посягнуто на права громади УГКЦ. В тексті договору така умова відсутня. Позивач вказавши це в позові ввів суд в оману, що стало причиною створення даної справи та тривалого її розгляду. Крім того наведеним вище встановлено, що договір укладений 15.12.90 року відповідає ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації»від 23.04.91 року до внесення змін в ст.. 17 (п.3) Законом від 23.12.93 року.

З огляду на наведене позов не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 14, 17, 104, 105, 158-163, Кодексу адміністративного судочинства, суд-

ПОСТАНОВИВ:

В позові про визнання недійсним правочину-договору укладеного між Кам’янко –Бузькою райдержадміністрацією і релігійною громадою УПЦ-КП с. Колоденці Кам’янко –Бузького району відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанову може бути оскаржено в строк та порядку, передбаченому ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                       Білоус Б.О.