КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2007                                                                                           № 31/30

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників сторін:

позивача - Якобчук  В.Т. (дов. від 05.10.06 №1/01);

відповідача - Клименко О.В. (дов. від 20.02.07 №01/02/2007),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Софт Транс"

на рішення Господарського суду м.Києва від 20.02.2007

у справі № 31/30

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Пан Атлас Сервіс"

до                                                   Приватного підприємства "Софт Транс"

про                                                  визнання додаткової угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.07 позов задоволений. Визнано додаткову угоду від 02.03.04 №1 до договору-доручення (на надання експедиційних послуг) від 01.10.03 №10-2003/02 недійсною. Стягнуто з Приватного підприємства “Софт Транс” (далі-відповідач) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Пан Атлас Сервіс” (далі-позивач) 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Скарга мотивована тим, що висновки суду є помилковими, оскільки спірна додаткова угода була підписана сторонами, а в рішенні суд не навів законних обґрунтувань та не вказав, які саме права позивача було порушено внаслідок підписання додаткової угоди.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними, просить залишити рішення суду без змін, а скаргу без задоволення.

Розглянувши мотиви апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.10.03 між сторонами був укладений договір-доручення №10-2003/02 (на надання експедиційних послуг), відповідно до умов якого відповідач надає вантаж для перевезення, а позивач здійснює перевезення цього вантажу згідно підтвердженої ним факсимільної заявки відповідача або погодженого сторонами графіка відвантажень.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджував, що ним було підготовлено, підписано та надіслано відповідачу для погодження та підписання проект додаткової угоди від 02.03.04 №1 до договору-доручення від 01.10.03 №10-2003/02 (на надання експедиційних послуг). Однак, протягом розумного строку позивач не отримав додаткової угоди, підписаної відповідачем. У зв’язку з цим стверджує, що 15.04.04 направив відповідачу лист вих.№23/054 про те, що вважає додаткову угоду №1 відхиленою та продовжує співпрацю на умовах договору-доручення від 01.10.03 №10-2003/02. Отже, спірна додаткова угода є недійсною.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доводами позивача та прийшов до висновку, що оскільки відповідач в розумний строк не надав позивачу підписаний примірник додаткової угоди, то така угода є недійсною. При цьому суд керувався ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України).

З такими висновками колегія суддів погодитись не може і вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи міститься примірник  додаткової угоди від 02.03.04 №1 до договору-доручення від 01.10.03 №10-2003/02 (на надання експедиційних послуг), який підписаний директорами позивача та відповідача і скріплений печатками обох сторін.

Позивач посилається на те, що надіслав примірник вказаної додаткової угоди відповідачу, при цьому ним не надано жодних доказів в підтвердження цього факту.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що додаткова угода не направлялась позивачем, а була підписана в присутності повноважних представників обох сторін.

Частинами 1,3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст.179 Господарського кодексу України (далі-ГК України) при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно ст.180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Дослідивши обставини справи та зміст спірної додаткової угоди, колегія суддів прийшла до висновку, що вона відповідає загальним вимогам щодо порядку укладення господарських договорів (ст. 181 ГК України).

Судом першої інстанції в рішенні не зазначено, яких вимог законодавства не дотримались сторони при укладенні спірної додаткової угоди і які саме обставини стали підставою для визнання такої угоди недійсною.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

За таких обставин рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.07 підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105  Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Софт Транс” задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.07 у справі №31/30 скасувати.

3. В позові відмовити повністю.

3. Матеріали справи №31/30 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

21.05.07 (відправлено)