ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2007 р.
№ 170/19-05

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючий суддя
Муравйов О. В.

судді
Полянський А. Г.
Коробенко Г.П.

розглянула

касаційну скаргу
Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції

на постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.11.2006 року

по справі
Господарського суду
№ 170/19-05
Київської області

за позовом
Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція"

про
звільнення приміщень

За участю представників сторін:

від позивача:
Добрянський А.В. –гол. держ. саніт. лікар
Погорєлов Д.В. –дов. №1123 від 13.06.2005 року

від відповідача:
Богдан В.М. –дир. наказ №38-к від 10.07.2006 року

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.12.2006 року касаційна скарга Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції була прийнята до провадження, її розгляд призначений на 11 год. 30 хв. 23.01.2007 року.

Відводів зазначеному складу колегії суддів не заявлено.

За згодою сторін в судовому засіданні 23.01.2007 року було оголошено вступну і резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, до Господарського суду Київської області звернулась Білоцерківська міська санітарно-епідеміологічна станція з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" про звільнення приміщень, які розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Павліченко, 9.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" прав та охоронюваних законом інтересів позивача, як власника приміщення, що полягає у безпідставному користуванні відповідачем приміщенням після закінчення строку договору оренди, що є, на думку позивача, порушенням чинного законодавства, зокрема, статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.06.-11.07.2005 року по справі № 170/19-05 (суддя Агрикова О.В.), позовні вимоги були задоволені повністю: вилучено у Товариства з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" приміщення, які розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Павліченко, 9, а саме: кімнату загальної площею 21,4 кв. м. склад на першому поверсі спец корпуса; кімнату загальною площею 11,8 кв.м. на другому поверсі спец корпуса; кімнату загальною площею 25,7 кв.м. дезінстректорська на другому поверсі спец корпуса; кімнату загальною площею 10,4 кв.м бухгалтерія на другому поверсі спец корпуса; зобов’язано передати вказане майно Білоцерківській міській санітарно-епідеміологічній станції в строк до десяти днів з моменту набрання рішенням законної сили; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" на користь Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції 85 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.11.2006 року по справі № 170/19-05 (головуючий суддя Яковлєв М. Л., судді Міщенко П. К., Федоров М. О.), апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" задоволена: рішення Господарського суду Київської області від 22.06.-11.07.2005 року по справі №170/19-05 скасовано повністю; прийняте нове рішення про відмову Білоцерківській міській санітарно-епідеміологічній станції в позові повністю; стягнуто з Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" 42,50 грн. витрати по сплаті державного мита.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, Білоцерківська міська санітарно-епідеміологічна станція звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення Господарського суду Київської області залишити без змін.

Відзив на час розгляду справи в касаційній інстанції суду наданий не був, що в силу положень статті 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступного висновку.

Як встановлено місцевим господарським судом, 01.12.2000 року між Білоцерківською міською санітарно-епідеміологічною станцією (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Профілактична дезінфекція" (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №1 (далі за текстом Договір).

Відповідно до умов вказаного Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове користування нежитлові приміщення загальної площею 166,7 кв. м, розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Павліченко, 9, а саме: згідно з додатком № 1 дератлабораторія - 42,6 кв. м, комора-склад - 21,4 кв. м, 4 кімнати на другому поверсі - 59,3 кв. м, коридор - 43,4 кв. м.

Відповідно до п. 1.2 Договору строк його дії встановлено до 30.11.2002 року.

Як встановлено місцевим господарським судом, майно, яке передавалось в оренду по вказаному Договору, належить до майна державної та комунальної власності, оскільки відповідно до п.п. 1.1, 1.5 Положення про Білоцерківську санітарно-епідеміологічну станцію, остання відноситься до державної власності. Оренда державного та комунального майна є різновидом майнового найму, і при розгляді справ застосовуються норми як Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так і норми Цивільного та Господарського кодексів України. При цьому норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" мають переважне значення, оскільки об'єктом договору є  державне або комунальне майно. Таким чином, касаційна інстанція погоджується з Господарським судом Київської області в тому, що при розгляді даної справи суд має застосовувати саме положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були   передбачені договором.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивач неодноразово повідомляв відповідача про закінчення строку дії договору та відсутність наміру орендодавця продовжувати термін дії договору оренди. Такий висновок зроблений з посиланням на наявні в справі докази (а.с. 12, 13, 18).

В матеріалах справи (а. с. 12) міститься лист позивача, яким відповідач повідомляється про відмову позивача від продовження договору. Зазначений лист складений 29.12.2002 р. та містить відмітку відповідача про отримання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові зазначив про встановлення в судовому засіданні  апеляційної інстанції, що заяву про припинення договору оренди № 1807 від 29.12.2002 року відповідач отримав лише 01.01.2003 року, тобто з порушенням місячного терміну подання заяви відповідно до положень Закону.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові апеляційної інстанції повинно бути зазначено: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

В порушення наведеної вище норми процесуального законодавства суд апеляційної інстанції не зазначив, на підставі яких доказів зроблений висновок про отримання повідомлення про розірвання договору оренди саме 01.01.2003 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в суд апеляційної інстанцій нові докази на підтвердження дати отримання повідомлення про розірвання договору не  надавалися.

За таких обставин, суд касаційної інстанції вважає, що висновок апеляційного господарського суду про отримання відповідачем повідомлення про розірвання договору 01.01.2003 року зроблений в порушенням наведених вище норм процесуального законодавства, і підстав для спростування встановлених в цій частині обставин справи судом першої інстанції про вчасне повідомлення відповідача про розірвання договору немає.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Підпунктом "ж" пункту 2.1 Договору передбачено, що при припинення або розірванні договору оренди орендар зобов'язаний повернути протягом 15 днів орендодавцеві об'єкт за актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 6.4 Договору, строк дії цього договору може бути продовжено виключно шляхом укладання додаткової угоди у відповідності з "Положенням".

Натомість, як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, додаткової угоди про продовження терміну дії Договору сторонами укладено не було.

Посилання апеляційної інстанції на те, що позивач, після закінчення договору оренди, продовжував виставляти рахунки на оплату відповідачем орендної плати, приймав оплату вказаних рахунків, отже, такими діями позивач підтвердив свої наміри продовжити термін дії договору, колегією суддів Вищого господарського суду України не визнається, оскільки суперечить встановленим обставинам справи про відмову орендодавця від продовження договору, відсутність оформленої угоди про продовження строку договору. Такий висновок апеляційного господарського суду суперечить ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Зі змісту наведених норм чинного законодавства та умов Договору, вбачається що у разі припинення договору оренди, зокрема, закінчення строку його дії та відмові від його продовження, орендар зобов'язаний повернути об'єкт оренди орендодавцю.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач в порушення умов Договору та норм чинного законодавства користується приміщенням після закінчення строку дії договору оренди, чим порушує права та охоронювані законом інтереси позивача як орендодавця.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивач, як власник об'єкту оренди володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 50 Закону України "Про власність" і статтею 387 Цивільного Кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи вищевикладене, касаційна інстанція вважає, що позивачем належним чином доведено правомірність витребування вищезазначеного майна у відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що оскільки позивач повідомив позивача про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди нежитлового приміщення №1, відповідач, в порушення статей 33, 34 ГПК України, належних та допустимих доказів зворотнього не надав, місцевий господарський суд, на думку касаційної інстанції, цілком вірно визнав позовні вимоги позивача обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи позивачу в позові, суд апеляційної інстанції припустився порушення наведених вище норм процесуального та матеріального права, що є підставою для скасування такого судового рішення.

За таких обставин касаційна скарга Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції підлягає задоволенню, а постанова Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.11.2006 року –скасуванню. Оскільки підстав для скасування рішення місцевого суду не встановлено, зазначене рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу Білоцерківської міської санітарно-епідеміологічної станції задовольнити.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 01.11.2006 року по справі № 170/19-05 скасувати.

Рішення Господарського суду Київської області від 22.06-11.07.2005 року по справі № 170/19-05 залишити без змін.

Головуючий суддя
О. В. Муравйов

Судді
А. Г. Полянський

Г. П. Коробенко