ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.07                                                                                        Справа №  17/65д/06-20/105д/06

Суддя   Гандюкова  Л.П.

За позовом Відкритого акціонерного товариства “Запорізький арматурний завод”,

м. Запоріжжя

до Акціонерного товариства “Наш банк”, м. Запоріжжя

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:  Громадська організація “Вкладники банку “Наш банк”, м. Запоріжжя

про визнання недійсним договору застави

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   –не з’явився;

Від відповідача –   Смирнова Ю.В.  (довіреність № б/н  від 23.06.2006р.);

Від третьої особи –Варфоломєєва О.Є. (довіреність  б/н від 01.01.2007р.);

Розглядаються позовні вимоги про  визнання недійсним договору застави № 19/2002 від 29.11.2002р., укладеного між Акціонерним товариством “Наш банк” та Відкритим акціонерним товариством “Запорізький арматурний завод”.

Розпорядженням голови господарського суду Запорізької області № 276 від 15.03.2006р. справа № 17/65д/06 за позовом Відкритого акціонерного товариства “Запорізький арматурний завод”, м. Запоріжжя, до Акціонерного товариства “Наш банк”, м. Запоріжжя, про визнання недійсним договору застави, передана на розгляд судді Гандюковій Л.П.

Ухвалою господарського суду  від 15.03.2006р.  справа прийнята до розгляду, справі присвоєно № 17/65д/06-20/105д/06, судове засідання призначено на 16.03.2006р. Ухвалою суду від 16.03.2006р. на підставі ст. 27 ГПК України до участі у справі допущено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Громадську організацію “Вкладники банку “Наш банк”, м. Запоріжжя, цією ж ухвалою в порядку ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 30.03.2006р. Ухвалою суду від 30.03.2006р. в порядку ст. 79 ГПК України провадження у справі № 17/65д/06-20/105д/06 зупинено до розгляду господарським судом Запорізької області справи № 21/9 та підтвердження чи призначення будь-якої кандидатури на посаду ліквідатора АТ “Наш банк”. Ухвалою суду від 08.08.2006р. провадження у справі № 17/65д/06-20/105д/06  поновлено з 21.08.2006р., розгляд справи призначено на 21.08.2006р. Ухвалою суду від 15.08.2006р. провадження у справі № 17/65д/06-20/105д/06 зупинено до розгляду Запорізьким апеляційним господарським судом апеляційної скарги ВАТ “Запорізький арматурний завод” на ухвалу господарського суду від 08.08.2006р. і повернення матеріалів справи.  Ухвалою суду від 01.09.2006р. провадження у справі  №17/65д/06-20/105д/06 поновлено з 18.09.2006р., розгляд справи призначено на  18.09.2006р. Ухвалою суду від 07.09.2006р.  провадження у справі №17/65д/06-20/105д/06 зупинено до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги ВАТ “Запорізький арматурний завод”,                         м. Запоріжжя, на ухвалу Запорізького апеляційного господарського суду від 22.08.2006р. і повернення матеріалів справи до господарського суду Запорізької області. Ухвалою суду від 24.01.2007р., після усунення обставин, що зумовили зупинення, провадження у справі  №17/65д/06-20/105д/06 поновлено з 08.02.2007р., розгляд справи призначено на  08.02.2007р.

Судовий процес, починаючи з судового засідання 08.02.2007р., здійснюється  за допомогою засобів технічної фіксації.

У судове засідання 08.02.2007р. представник позивача не з’явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином. У зв’язку з неявкою у судове засідання представника позивача розгляд справи  відкладено на  20.02.2007р., про місце та час судового засідання позивач також повідомлений належним чином.   У  судовому  засіданні   20.02.2007р.  за  згодою  представників відповідача та третьої особи   оголошено      вступну  та    резолютивну   частини   рішення.

Позивач  у позовній заяві  просить   визнати недійсним договір застави № 19/2002 від 29.11.2002р., укладений між Акціонерним товариством “Наш банк” та Відкритим акціонерним товариством “Запорізький арматурний завод”   на  підставі  ст.ст. 50, 63 ЦК Української РСР та  ст. 203,215 ЦК  України  та  обґрунтовує позовні вимоги тими  обставинами, що  оспорюваний  договір  укладено  всупереч  статутній   меті  створення    та   діяльності    ВАТ “ЗАЗ”, а  саме: у збиток   собі, не отримуючи  ніякої  вигоди, безкоштовно, не   використовуючи   ніяким   чином  кредитні  кошти   по  Кредитному  договору.  Крім  того,  позивач   вважає, що  спірний  договір      підписано не  уповноваженою  особою   -  головою правління  товариства. Відповідно  до  п. 11.4 Статуту ВАТ “ЗАЗ”  затвердження  умов  договорів   відноситься  до  компетенції  Спостережної  Ради  ВАТ  “ЗАЗ”   за  поданням   Правління  ВАТ “ЗАЗ”.  Одноособово  голова  правління , на  думку  позивача,  таких  рішень    приймати  не має  права.

Відповідач     проти позову      заперечив,  мотивуючи  тим, що при  зверненні  до господарського суду  з позовом  про визнання  угоди  недійсною    позивач   пропустив  термін  позовної  давності, що  є підставою  для  відмови в  позові.  Крім  того,  відповідач  вважає,  що   заявлені  позивачем  вимоги  є необґрунтованими , оскільки обставини,  на які  він  посилається,    не  можуть  тягти за  собою наслідки  недійсності   угоди.   Так,  відповідно до  положень  статуту  позивача,  останній  може  укладати  будь-які     незаборонені    законодавством   угоди  ( контракти ),   у  т. ч.   купівлі-продажу, оренди, підряду, страхування, перевезення, зберігання, доручення   тощо,  вступати    в  інші  цивільно-правові  відносини.  Оспорювана  угода      прямо  не  суперечить   цілям   юридичної   особи, зазначеним   у  законі  або установчих документах позивача.   Відповідач   також  посилається  на  ті  обставини, що  відповідно  до  статутних  документів   голова  правління  мав  право  без  довіреності   укладати будь-які  угоди    без  обмежень.

Третя  особа підтримала заперечення, викладені відповідачем.

Суд визнав наявні матеріали достатніми для розгляду справи у відсутність позивача в порядку ст.75 ГПК України. При цьому суд також бере до уваги, що позивач належним чином повідомлений про місце та час судових засідань.

Розглянувши  матеріали  справи, вислухавши  пояснення   представників  відповідача та третьої особи,  суд

ВСТАНОВИВ:

30.10.2002р. між   Акціонерним   товариством  “Наш  банк”   та  Товариством  з  обмеженою    відповідальністю  “Армаліт”  укладений  договір  № 19/2002  про  надання     кредитної   лінії   (далі -  Кредитний  договір).

29.11.2002р.   між  АТ  “Наш банк”  та    ВАТ  “Запорізький    арматурний   завод” (ВАТ “ЗАЗ”) укладений  договір  застави  № 19/2002 ( далі - Договір  застави).

Згідно з  п. 1.1     Договору  застави    ВАТ “ЗАЗ”  передає   в  заставу  АТ  “Наш банк”  для  забезпечення   виконання   ТОВ  “Армаліт”   зобов’язань  по   Кредитному   договору  рухоме     майно, яке    належить   ВАТ  “ЗАЗ”  на правах   власності   загальною   вартістю 1825755,00  грн., яке зазначене в додатку №1.

Позивач  вважає, що  укладений   між ним  та  АТ “Наш   банк”  Договір  застави    суперечить  статутній  меті  створення  та  діяльності     ВАТ “ЗАЗ”, зокрема, і п.2.1  Статуту.

Згідно  з  зазначеним  пунктом  Статуту метою  діяльності Товариства  є  задоволення   потреб  ринку   у  продукції, роботах  та  послугах   Товариства, розширення   асортименту, підвищення   конкурентоспроможності, ефективне  управління   майном, що  належить Товариству,  одержання   прибутку  та  використання  його  в  інтересах  акціонерів і Товариства.

Позивач  посилається  на  ті обставини,  що    при  укладанні    Договору   застави ВАТ  “ЗАЗ”  виступило  майновим   поручителем  за  “ТОВ  “Армаліт”,  не  оговоривши  жодної  умови   з  останнім  щодо  одержання  прибутку  від  укладання  Договору  застави  і  виконання  обов’язків  майнового поручителя, тобто  в  збиток  собі, не  отримуючи   ніякої  вигоди, безкоштовно, не  використовуючи    ніяким  чином  кредитні  кошти  по  Кредитному   договору, ВАТ “ЗАЗ”  поручається  своїм  майном   за  виконання   зобов’язань  по  Кредитному  договору  іншого   товариства.

Крім  того,  позивач   вважає,  що  оспорюваний  договір  укладено    всупереч  ст. 1    Закону   України  “Про господарські  товариства”, відповідно до  якої   встановлено, що господарськими  товариствами є підприємства, установи, організації, створені   на  засадах  угоди   юридичними  особами  і  громадянами   шляхом  об’єднання   їх  майна  та  підприємницької    діяльності   з метою одержання  прибутку.

У зв’язку з наведеним, позивач  просить  визнати   спірну  угоду недійсною на  підставі ст.ст.25,48, 50  ЦК  Української РСР та ст.1 Закону України “Про господарські товариства”.

Вирішуючи спір, суд   враховує  наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом’якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з моменту набрання ними чинності.

На цій підставі відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди.

Зазначені позивачем  ст.ст.203, 215 ЦК України,  як підстава для визнання договору недійсним, не були чинними на момент укладення договору, тому  спірний договір цим нормам не суперечить і вони не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Приписами ст. 48 ЦК УРСР  встановлено, що  недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов’язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

Позивачем заявлена вимога про визнання недійсною угоди на  підставі спеціальної (особливої) норми –ст.50 ЦК УРСР.

Відповідно до ст.ст.25, 26 ЦК УРСР юридична особа  діє на підставі статуту. Юридична  особа   має цивільну правоздатність  відповідно до встановлених  цілей її діяльності.

Приписами статті 50 ЦК УРСР встановлено, що угода визнається недійсною, якщо вона укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності.

Із змісту наведених норм слідує, що позастатутною є угода, укладена у суперечності з цілями, зазначеними в установчих документах юридичної особи. Під цілями юридичної особи слід розуміти не лише її основні виробничо-господарські, соціальні та інші завдання, але також і не заборонені законом допоміжні операції, необхідні для досягнення основних цілей, що стоять перед юридичною особою.

Коло угод, які вправі укладати господарюючі суб'єкти, не визначені вичерпним переліком і не обмежується лише тими угодами, що випливають з основного змісту їх діяльності. Отже, підприємства та організації можуть укладати будь-які  угоди  не заборонені  законом. Визначення змісту і меж правоздатності господарюючих суб'єктів  оцінюється   виходячи  з  широкого розуміння тих цілей, які ці суб'єкти переслідують у своїй діяльності. Тому недійсною на підставі ст.50 ЦК УРСР має визнаватися лише та угода, яка прямо суперечить цілям юридичної особи, зазначеним у законі, що регулює її діяльність, або в установчих документах.

Згідно з статтею 3 Закону  України “Про підприємництво”, який був чинний на момент укладення спірного договору, підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь –яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, а згідно з частиною першою статті 21 Закону України “Про підприємства в Україні”, який був також чинним, підприємства вільні у виборі предмета договору, визначення зобов’язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Приписами ст.ст.33,34 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.п. 3.2.2  та 3.2.3 статуту ВАТ „Запорізький арматурний завод” товариство має право укладати будь-які незаборонені законодавством угоди (контракти), продавати,  передавати  безкоштовно, обмінювати, відчужувати  іншим способом, передавати в  оренду,  в  заставу, в  довірче управління    належне  йому  майно, здійснювати  з ним  інші  операції, які  не суперечать  чинному  законодавству   та  цьому  Статуту.

Одними із принципів підприємницької діяльності, зокрема, є самостійне формування підприємцем програми діяльності, вибору контрагентів, встановлення цін на майно, послуги та інше відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Умови спірного договору визначались на розсуд сторін і в момент укладення погоджені ними, про що свідчать підписи уповноважених сторін і печатки.

Можливість укладання   позивачем  договорів  застави   з  суб’єктами    господарювання  передбачена  Статутом  та   чинним  законодавством. Тобто,   сам  факт  укладання  такої  угоди   не  суперечить  ні Закону,  ні  Статуту  Товариства  позивача.  Тому суд  вважає, що   оспорювана  угода не    може  бути   визнана   позастатутною, оскільки  укладена  у  відповідності  з цілями, зазначеними в установчих документах  позивача.   Неотримання  прибутку   від  укладеної  угоди  не  є  підставою  для  визнання  її  недійсною. При цьому суд також враховує, що згідно з ст. 18 Закону України “Про підприємства в Україні” прибуток є узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності, та є метою діяльності всіх підприємств і не ототожнюється з ціллю діяльності підприємства (ст.1 цього Закону). Аналогічні визначення містить ст.1 Закону України “Про господарські товариства”, на яку посилається позивач.

Проаналізувавши  вимоги  позивача  в частині  визнання Договору  застави  недійсним  з  підстав, передбачених  ст. 63 ЦК  Української РСР, суд  також   визнає   їх  необґрунтованими,  та  такими, що  не  підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи  свої  вимоги, позивач посилається  на  ті  обставини, що відповідно до  положень Статуту ВАТ „Запорізький арматурний завод” голова правління товариства не мав права укладати договір застави майна без  отримання  на  це  відповідного  доручення, виданого  по  результатам  рішення, прийнятого Спостережною Радою Товариства. Така позиція позивача не відповідає  фактичним обставинам, положенням статуту ВАТ „Запорізький арматурний завод”  та  нормам  чинного  законодавства.

Так,   згідно  з  п. 12.7. Статуту, голова правління керує поточними справами Товариства, і виконує рішення загальних зборів, Спостережної Ради, без довіреності представляє інтереси Товариства у взаємовідносинах з іншими підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, іноземними контрагентами, укладає від імені Товариства та відповідно до цього Статуту будь-які угоди та договори, зокрема купівлі-продажу, підряду, страхування, перевезень, зберігання, доручення і комісії тощо, які не суперечать законодавству, та виконувати від імені Товариства інші дії, що стосуються діяльності Товариства.

Виходячи  зі  змісту   зазначеного положення   Статуту, суд  дійшов   висновку, що    голові правління  Товариства  позивача  на  укладання   договору  застави   доручення, видане Спостережною  радою,  потрібне  не  було, оскільки  він  виступає в  цивільно –правових  відносинах  від  імені  юридичної  особи   без  доручення.

Пунктом  3.2.3. Статуту  визначено, що рішення про передачу майна в оренду, лізинг, заставу, довірче управління, безоплатне користування майном Товариства вартістю, еквівалентною або більшою за розмір, що спеціально встановлений Спостережною Радою Товариства, приймаються за погодженням зі Спостережною Радою Товариства, при цьому умови договорів щодо здійснення вказаних дій повинні бути затверджені Спостережною Радою Товариства до укладення договорів.

Відповідно  до  п. 11.4. Статуту Спостережна Рада Товариства приймає рішення щодо встановлення розмірів, при досягненні або перевищенні яких сумами окремих договорів, які укладаються Товариством, або сумами окремих кредитів, про отримання яких Товариство приймає рішення, або сумами вартості конкретного належного Товариству майна, відносно якого Товариство приймає певні рішення про здійснення дій щодо розпорядження ним, Спостережна Рада повинна у відповідності до абз. 2 п. 3.2.2., абз. 2 та 3 п. 3.2.3. або абз. 2 п. 3.2.5. Статуту за поданням Правління самостійно прийняти рішення про здійснення відповідних дій або надати дозвіл на здійснення відповідних дій таабо затвердити умови відповідних договорів (причому затвердження умов договорів, затвердження яких згідно з цим Статутом віднесено до компетенції Спостережної Ради, обов’язково повинно бути здійснено Спостережною Радою до укладення договору).

Всупереч приписів ст.ст.33,34 ГПК України позивач  не  надав  доказів наявності встановлених  Спостережною Радою   обмежень суми договорів у розумінні п. 11.4. Статуту  Товариства, і, як наслідок, необхідність затвердження умов договору застави до його укладання.

Таким  чином, позивач    не  довів  у встановленому   порядку   наявність  обмежень  повноважень голови   правління ВАТ „Запорізький арматурний завод” на  укладання  договорів  від   імені   Товариства.   Тому   доводи  позивача, щодо  виходу   особи, яка  уклала  оспорювану  угоду, за  межі  наданих  їй  повноважень, не  знайшли  свого документального   підтвердження   в ході  судового розгляду  спору.

Згідно з ст. 129 Конституції України, ст.4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У зв’язку з викладеним, суд не бере до уваги посилання позивача на інші вказані в позовній заяві норми права та вважає позовні вимоги про визнання недійсним  договору застави №19/2002 від 29.11.2002р. необґрунтованими, недоведеними,  тому у задоволенні позову відмовляється у повному обсязі.

Судом  не приймаються   до   уваги   заперечення  відповідача  в частині   застосування   позовної  давності  до вимог  позивача, оскільки  суд  відмовляє   в задоволенні позову у  зв’язку з тим, що визнає позовні вимоги не  обґрунтованими, не доведеними по суті.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст.49,  75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя                                                                                  Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку із дня його підписання. Рішення  підписано  у повному обсязі 02.04.2007 р.