ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"25" квітня 2007 р.

Справа № 14/32-542

12 год. 50 хв.

м. Тернопіль

Господарський
суд Тернопільської області

у складі   судді Руденка О.В.

при секретарі судового
засідання  Єднаку О.М.

Розглянув справу

за позовом  Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1
АДРЕСА_1

до  Тернопільської об`єднаної державної
податкової інспекції вул. Білецька, 1, м. Тернопіль

про  скасування податкового повідомлення-рішення
Тернопільської ОДПІ НОМЕР_1

За участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_2,

відповідача: не з'явився.

Суть справи:

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_1 звернулася у господарський суд Тернопільської області з позовом до
Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції про скасування
податкового повідомлення-рішення суб'єкта владних повноважень НОМЕР_1

Позов, підтриманий в судовому
засіданні повноважним представником, підприємець обґрунтовує тим, що спірний
правовий акт індивідуальної дії є незаконним, прийнятий податковим органом з
порушенням законодавства з питань оподаткування, а відтак підлягає скасуванню в
судовому порядку. Дане твердження мотивоване посиланнями на приписи Законів
України “Про податок на додану вартість”, „Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та інших
нормативно-правових актів, які регулюють даний предмет спору.

У запереченнях на позов та згідно з
поясненням повноважного представника, відповідач позовні вимоги відхилив
повністю посилаючись на їхню безпідставність зазначивши  при цьому, що оскаржуване податкове
повідомлення - рішення винесене контролюючим органом в межах повноважень та у
відповідності до чинного законодавства, з врахуванням фактичних обставин та
досліджених в процесі перевірки документів.

Учасникам судового процесу
роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно  ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного
судочинства України

За відсутності відповідного
клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

За результатами проведеної планової
документальної виїзної перевірки своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 і.н. НОМЕР_3, посадовими
особами контролюючого органу 30.11.2006р. складено акт НОМЕР_4. Період
діяльності платника податків, що охоплений перевіркою: з 17.12.2004 року по
01.11.2006 року.

За наслідками дослідження
документів позивача, податковим органом зроблені висновки про порушення
приватним  підприємцем вимог Закону
України „Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97 (далі -
Закон ), що в свою чергу, обумовило донарахування податку на додану вартість за
жовтень 2006 року в сумі 2498 грн.

Зважаючи на наведені обставини,
11.12.2006р. державною податковою інспекцією,
відповідно до підпункту „б” підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 та
підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України „Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами" (далі - Закон №2181) позивачу, згідно з податковим
повідомленням-рішенням НОМЕР_5 визначено податкове зобов'язання по податку на
додану вартість в розмірі 2747,8 грн. (в т.ч. 2498 грн. за основним платежем,
249,8 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Наведений правовий акт
індивідуальної дії оспорений підприємцем у судовому порядку.

Оцінивши зібрані у справі докази,
заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до змісту п. 4 ч. 3 ст.
129 Конституції України, ст.ст. 11, 70, 71 КАС України, кожна сторона повинна
довести належними та допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтується її
вимога та заперечення.

Однак, приписів згаданих норм
Конституції та КАС України при прийнятті податкового повідомлення-рішення
НОМЕР_5 від 11.12.2006р. відповідачем дотримано не було.

Так, абзацом 17 п. 9.8. ст. 9
Закону України "Про податок на додану вартість" встановлено, що
платник податку в обліку якого на день анулювання реєстрації знаходяться
товарні залишки або основні фонди, стосовно яких був нарахований податковий
кредит у минулих або поточному податкових періодах, зобов'язаний визнати
умовний продаж таких товарів за звичайними цінами та відповідно збільшити
суму своїх податкових зобов'язань за наслідками податкового періоду, протягом
якого відбувається таке анулювання.

В той же час, як встановлено судом
та не заперечується Тернопільською ОДПІ, свідоцтво платника податку на додану
вартість здано ПП ОСОБА_1 до податкового органу 01.11.2006р. Таким
чином, з огляду на зазначені вище норми Закону України "Про податок на
додану вартість" платник податку за наявності у нього товарних залишків
станом на 01.11.2006 року  був
зобов'язаний визнати їх  умовний
продаж  та відповідно збільшити суми
податкових зобов'язань з ПДВ платник податку
у листопаді 2006 року

За таких обставин, нарахування
контролюючим органом спірних сум податку на додану вартість позивачу за жовтень
2006 року є таким, що не ґрунтується ні на приписах Закону України "Про
податок на додану вартість" ні на інших законодавчих актах з питань
оподаткування, що регламентують спірні правовідносини.

При цьому суд враховує, що  дотримання вимог податкового законодавства
платником податків за листопад 2006 року контролюючим органом не
досліджувалась, що засвідчується і відомостями сторінки 1 акту перевірки
(обревізований період - з 17.12.2004р. по 01.11.2006 року).

Крім того, донарахування спірних
сум податкових зобов'язань проведено контролюючим органом враховуючи залишки
товарів у приватного підприємця станом на 16.10.2006 року (заперечення проти
позову, стор. 5 акту перевірки).

При цьому суд враховує, що пунктом
15 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну податкову службу в
Україні" визначено, що органи державної податкової служби у випадках, в
межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право
вимагати від керівників підприємств, установ і організацій, що перевіряються
в ході планових та позапланових виїзних перевірок, проведення
інвентаризацій основних фондів, товарно-матеріальних цінностей та коштів.

Даною нормою Закону чітко
визначено, що інвентаризація основних фондів, товарно-матеріальних цінностей та
коштів проводиться в ході планових та позапланових виїзних перевірок,
інформація про яку згідно пп. 2.2.18 п. 2.2 Порядку оформлення результатів
невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого
наказом ДПА України №327 від 10.08.2005р. та зареєстрованому Мін'юстом України
25.08.2005р. за №925/11205 (далі Порядок), відображається в загальних
положеннях акту перевірки.

Пунктами 1.6, 1.7 Порядку
встановлено, що за результатами невиїзної документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок в акті викладаються всі суттєві обставини
фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, які мають
відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого
законодавства. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого
законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи
позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на
первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому
обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Натомість, в порушення Закону
України "Про державну податкову службу в Україні" та згаданого Порядку,
в акті перевірки (п. 1.13 стор. 4, абз.4 стор. 6), відповідач посилається на
результати інвентаризації, проведеної станом на 16.10.2006р., що є
безпідставним, оскільки сама перевірка ПП ОСОБА_1 проводилася працівниками
податкового органу з 24.10.2006р. по 30.11.2006р.

Крім того, долучений державною
податковою інспекцією документ, оформлений за результатами проведеної
інвентаризації має назву "залишки товару по п/п ОСОБА_1 станом на
16.11.2006 р. без ПДВ" і не містить ні дати його складання, ні прізвищ осіб,
що його оформили, ні їхніх підписів, що
не дає можливості суду ідентифікувати особу, відповідальну за його
складання та достовірність даних що у ньому відображені. З наведених підстав,
вказаний документ, належним та допустимим доказом не являється, а відтак судом
до уваги не береться, з огляду на приписи статті 70 КАС України.

На переконання суду безпідставно
подібні результати інвентаризації взяті до уваги і контролюючим органом при
складанні акту перевірки, і як наслідок, помилково ним використані при
формуванні висновку про заниження платником податків належних до сплати
платежів.

Більше того,   надані позивачем і досліджені в судовому
засіданні первинні документи (копії у справі) спростовують відомості перевірки
про наявність у нього товарних залишків як станом на 16.10.2006 року в сумі
29240 грн. так і на 01.11.2005 року в розмірі 14991 грн.

Поза увагою контролюючого орану
залишена і та обставина, що абзац 17 п. 9.8. ст. 9 Закону України "Про
податок на додану вартість" обумовлює визначення умовного продажу  товарів за звичайними цінами.

Згідно п. 1.18 ст. 1 Закону України
"Про податок на додану вартість" звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України
“Про оподаткування прибутку підприємств”.

В свою чергу, наведеною нормою
Закону (п.п 1.20.10 п.120 статті 1) визначено, що донарахування податкових
зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних
цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових
зобов'язань за непрямими методами.

Однак, як на момент проведення
перевірки, так і на момент розгляду справи в суді, закон, який би визначав
процедуру нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами відсутній,
що державною податковою інспекцією не враховано.

Зважаючи на наведене вище в
сукупності, оспорюване податкове повідомлення-рішення НОМЕР_5 від 11.12.2006
підлягає скасуванню.

При цьому, судом враховано і
положення  статті 71 КАС України, згідно
із якою  в адміністративних справах про
протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності своїх дій покладено на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. Всупереч вказаної норми, належних та допустимих
доказів, які б підтверджували правомірність дій контролюючого органу у спірних
правовідносинах суду не представлено, факт невиконання позивачем вимог  Закону зібраними у справі доказами не
підтверджується, а відтак позовні вимоги, як обґрунтовані та належним чином
доведені, слід задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до ст. 94, 95, 97,
98 КАС України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню позивачу  з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. ст.ст.  6, 7, 86, 89, 94 - 98, 156, 162, 163 КАС
України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.
Позов задовольнити.

2. Скасувати
податкове повідомлення - рішення Тернопільської об'єднаної державної податкової
інспекції НОМЕР_5.

3. Стягнути
з Державного бюджету України на користь суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ідентифікаційний номер НОМЕР_3) - 85 (вісімдесят
п'ять) грн. сплаченого судового збору.

4. Видати
виконавчий лист за заявою СПД-ФО ОСОБА_1

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне
її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі
до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання
заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя
О.В. Руденко