ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2007 р.
№ 39/284

Колегія  суддів  Вищого господарського суду України  у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка М.В.,

суддів                                                                       Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши            касаційну   скаргу Відкритого акціонерного товариства “Банк ”БІГ Енергія” на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2006р. та рішення господарського суду м. Києва від 06.10.2006р.

у  справі                     №39/284 господарського суду  м. Києва

за позовом                 Відкритого акціонерного товариства

“Український енергетичний реєстр”

до відповідача          Відкритого акціонерного товариства “Банк “БІГ Енергія”

про                              визнання договору недійсним в частині

за участю представників:

ВАТ “Український енергетичний реєстр” –Федоренко Л.В.;

ВАТ “Банк “БІГ Енергія” –Щадко М.В.

в с т а н о в и л а :

Відкрите акціонерне товариство “Український енергетичний реєстр” звернулося до господарського суду м. Києва з позовом та просило суд  визнати недійсним пп.8.3, 8.4 договору №01-10-97-РЕ про надання послуг по веденню реєстру власників іменних цінних паперів від 01.10.97р., укладеного між АБ “Зевс”, правонаступником якого є відповідач у справі –ВАТ “Банк “Біг Енергія”, та ЗАТ “Укренергореєстр”, правонаступником якого є ВАТ “Український енергетичний реєстр”.

В обґрунтування  заявлених вимог, позивач стверджує, що спірні пункти договору суперечать законодавству, а саме  ст.ст.4,162 ЦК УРСР, ст.525 ЦК України, ст.207 ГК України, оскільки передбачають право на розірвання договору в односторонньому порядку (а.с.8-12).

Відповідач у справі – Відкрите акціонерне товариство “Банк “БІГ Енергія” у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на відповідність спірних пунктів договору чинному законодавству. Так, відповідач стверджує, що умова договору щодо можливості його одностороннього розірвання включена до договору за взаємною згодою сторін. При цьому. п.8.4 Положення про порядок ведення реєстрів власників іменних цінних паперів, що затверджено рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 26.05.98р. №60, вказує на необхідність включення до договору умови про право сторін на припинення  дії договору на ведення реєстру в односторонньому порядку.

Також відповідачем подано заяву про застосування судом строку позовної давності (а.с.59-60).

Рішенням господарського суду м. Києва від 06.10.2006р. позов задоволено. Відповідно до рішення суду визнано недійсним п.8.3 договору  про надання послуг по веденню реєстру власників іменних цінних паперів від 01.10.97р. №01-10-97 РЕ, укладеного між сторонами (а.с.88-91).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що п.8.3 зазначеного договору суперечить ст.207 ГК України, у зв’язку з чим є недійсним на підставі ст.203 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2006р. рішення господарського суду м Києва від 06.10.2006р. залишено без змін (а.с.115-117).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, ВАТ “Банк “БІГ Енергія” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, а у  задоволенні заявленого позову відмовити.

Вимоги поданої касаційної скарги мотивовані неправильним застосуванням судами норм матеріального права, а саме ст.ст.207 ГК України, ст.203,525,651 ЦК України та помилковим не застосування до відносин сторін норм, які підлягали застосуванню.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає  задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між сторонами у справі –АБ “Зевс”, правонаступником якого є відповідач у справі, та ЗАТ “Укренергореєстр”, правонаступником якого є позивач, 01.10.97р. укладено договір №01-10-97-РЕ про надання послуг з ведення реєстру власників іменних цінних паперів.

Предметом зазначеного договору є надання позивачем за дорученням відповідача за винагороду комплексу послуг, які забезпечують облік та обслуговування обігу цінних паперів відповідача, у т.ч. зберігання та ведення реєстру власників іменних цінних паперів відповідно до умов договору, статуту відповідача та діючого законодавства України.

Даний договір, відповідно до п.8.1, укладено строком на п’ять років.

У подальшому, додатковою угодою від 29.04.2003р. строк дії договору продовжено ще на п’ять років.

Предметом спору у даній справі є дійсність пп.8.3, 8.4 вказаного договору, які позивач вважає такими, що суперечать законодавству.

Вирішуючи спір у даній справі по суті заявлених вимог, суд першої інстанції, та, переглядаючи прийняте у справі рішення в апеляційному порядку, апеляційна інстанція, не вірно застосовували норми матеріального права (без врахування їх  дії у часі) та не застосували норми матеріального права, що підлягали застосуванню до спірних відносин.

Так, спірний договір укладено до набрання чинності ЦК України, у зв’язку з чим при вирішенні питання щодо відповідності спірного договору вимогам щодо його форми, змісту, волі сторін (тобто умовам дійсності угод) підлягали застосуванню норми, що діяли в момент укладення спірного договору. Враховуючи зазначене, судами безпідставно застосовувались норми ЦК України та ГК України при вирішенні питання дійсності спірного договору. (також див.п.10 роз’яснення ВАСУ від 12.03.99р. №02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”).

В силу ст.48 ЦК УРСР (чинному на момент укладення спірного договору), недійсною, зокрема, є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Вважаючи спірні пункти договору недійсними у зв’язку з невідповідністю їх чинному законодавству, суди виходили з того, що вказаними пунктами безпідставно, всупереч чинному законодавству, передбачено право на одностороннє розірвання договору. Однак, такого висновку суду дійшли не застосувавши норм матеріального права, які підлягали застосуванню до відносин сторін.

Так, п.8.3 договору передбачено, що сторони можуть в односторонньому порядку розірвати договір, направивши письмове повідомлення, яке набирає чинності через 30 календарних днів з дня його отримання. При цьому, п.8.4 договору передбачає, що розірвання договору однією із сторін не звільняє сторони від задоволення взаємних претензій, які мали місце до моменту розірвання договору.

Відповідно до ст.162 ЦК УРСР,  одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Разом з тим, п.8.3 договору включений до тексту договору за взаємною згодою сторін і не може бути розцінений як одностороння відмова від договору, оскільки відповідає волі не однієї, а обох сторін. Вказаним пунктом договору за взаємною згодою сторін визначено порядок припинення  дії договору, що не суперечить чинному законодавству.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР (чинному на момент укладення спірного договору та виникнення цивільних прав та обов’язків  у сторін), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зазначена норма визначає основний принцип цивільного права, а саме встановлює диспозитивні засади у відносинах суб’єктів цивільного права, що надає їм можливість вільно обрати між декількома варіантами поведінки в межах, встановлених законом, певний, а також, у відповідних випадках, визначити зміст цивільних прав та обов’язків. Отже, суб’єкти цивільного права у певних межах, мають можливість своєю волею на власний розсуд врегулювати зміст цивільних прав та обов’язків.

Крім того, ст.12 Закону України “Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні”, який прийнято після укладення вищевказаного договору, передбачає право емітента (у деяких випадках його обов’язок) доручити ведення реєстру реєстратору. При цьому, п.2 зазначеної норми передбачено, що реєстратор веде реєстр на умовах договору. Типова форма такого договору затверджується Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Так, відповідно до п.8.4 Положення про порядок ведення реєстрів власників іменних цінних паперів, затвердженого рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 26.05.98р. №60 “Про впорядкування діяльності з ведення реєстрів власників іменних цінних паперів” (чинному в період дії договору), визначено, що договір на ведення реєстру повинен передбачати право емітента та реєстроутримувача на припинення дії договору на ведення реєстру в односторонньому порядку, а також порядок та умови передачі реєстру та відшкодування реєстроутримувачу видатків, які пов'язані з передачею реєстру, відповідальність реєстроутримувача перед емітентом за збереження документів протягом трьох років після припинення ведення реєстру.

Отже, спірні пункти договору не лише не суперечать чинному на момент їх укладення законодавству, але й відповідають спеціальним нормам, прийнятим після його укладення.

За таких обставин, суди, неправильно застосувавши норми матеріального права дійшли безпідставного висновку про задоволення заявлених вимог, у зв’язку з чим прийняті у цій справі судові акти підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

У випадку виконання судових актів, що скасовуються, ВАТ “Банк “БІГ Енергія” не позбавлено права у порядку, визначеному ст.122 ГПК України, звернутись з заявою про поворот виконання судових актів.

В силу ч.1 ст.49 ГПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 85грн. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених у зв’язку з оплатою апеляційної та касаційної скарг державним митом.

На підставі викладеного, керуючись  ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1. Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Банк “Біг Енергія” задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2006р. та рішення господарського суду м. Києва від 06.10.2006р. у справі №39/284 скасувати.

У позові відмовити.

3.   Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Український енергетичний реєстр” на користь Відкритого акціонерного товариства “Банк “БІГ Енергія” 85грн. в рахунок відшкодування судових витрат понесених у зв’язку з оплатою апеляційної та касаційної скарг державним митом.

4.  Доручити видати наказ на виконання п.3 резолютивної частини постанови господарському суду м. Києва.

Головуючий  суддя                                                       Кузьменко М.В.

Судді                                                                                Васищак І.М.

Палій В.М.