СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" травня 2007 р.
Справа  № 10/277

За позовом             Борівського сільського споживчого
товариства

до відповідача  1  підприємця
ОСОБА_1

до відповідача  2  Спільного
підприємства "Рівненська універсальна база"

третя особа на стороні
позивача  Колективне підприємство
“Червона калина”

про визнання недійсними
договорів.

Суддя   М.Г.Петухов.

Представники:

від позивача: Грабовський В.А.

від відповідача 1: ОСОБА_2.

від відповідача 2: ОСОБА_2.

від третьої особи : Грабовський
В.А.

Статті 20, 22,  Господарського процесуального кодексу
України  роз'яснені.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського
суду Рівненської області з позовом про визнання недійсними договорів:
купівлі-продажу нерухомості (будівля роздрібної торгівлі господарськими
товарами (центральний магазин №6), який знаходиться за адресою: Рівненська
область, Зарічненський район, АДРЕСА_1) від 02 грудня 2003 року, укладений між
СП "Рівненська універсальна база" та підприємцем ОСОБА_1;
купівлі-продажу нерухомості (будівля роздрібної торгівлі господарськими
товарами (магазин), який знаходиться за адресою: Рівненська область,
Зарічненський район, АДРЕСА_2) від 02 грудня 2003 року, укладений між СП
"Рівненська універсальна база" та підприємцем ОСОБА_1. Позовні вимоги
позивача мотивуються тим, що на час укладення договорів купівлі-продажу
магазинів, право власності на них належало позивачу на підставі свідоцтв про
право власності на нерухоме майно виданих виконавчими комітетами Борівської і
Перекальської сільських рад Зарічненського району, і, оскільки відповідач-2 не
був власником цих магазинів, то він і не мав права на укладення договорів на їх
відчуження. В судовому засіданні позовні вимоги, відповідно до права, наданого  статтею 22 ГПК України, підтвердив.

Відповідач-1 у відзиві на позов та
у судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначає, що він є добросовісний
набувач магазинів, оскільки придбав їх на відкритих прилюдних торгах, які
проводила Рівненська товарна біржа, і, ставши їх переможцем уклав з
відповідачем-2 відповідні договори купівлі-продажу нерухомості (магазинів) та
отримав їх у власність згідно актів
приймання-передачі. Разом з тим зазначив, що рішенням господарського
суду Рівненської області від 30.12.2003 р. у справі  № 14/498 за відповідачем-1 було визнано право
власності на придбані магазини. В позові просить відмовити за безпідставністю.

Відповідач-2 у відзиві та у
судовому засіданні проти позовних вимог також заперечує, зазначає, що акт
прийому-передачі майна від 15.02.99р. підтверджує факт передачі від позивача до
відповідача-2 центрального магазину у АДРЕСА_1
та  магазину у  АДРЕСА_2. Вказана дія вчинена юридичними
особами до порушення провадження у справі та визнання відповідача-2 банкрутом
(постанова господарського суду від 18.09.2000р.). Ліквідатором призначено
ОСОБА_3. Як зазначає відповідач 2 у відзиві, будь-яких документів, що
підтверджують, що позивач викупив торгові приміщення у відповідача-2 не має.
Відсутність таких документів стало підставою для реалізації зазначених
магазинів в процесі банкрутства СП «Рівненська універсальна база»та задоволення
вимог кредиторів, в тому числі і підприємцю ОСОБА_4. В позові позивачу просить
відмовити.

Третя особа, позовні вимоги
підтримала, з підстав зазначених у позові просить позов задоволити.

В судовому засіданні оголошувалась
перерва 23.05.2007р. до 10 год. 25.05.2007р. для прийняття та оголошення
вступної та резолютивної частини судового рішення за згодою представників
сторін.

Заслухавши у відкритому судовому
засіданні пояснення представників сторін, вивчивши подані ними письмові докази,
оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному,
повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності,
місцевий господарський суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити.

Судом встановлено, що постановою
арбітражного суду Рівненської області від 18.09.2000 р. у справі № 1б/12-Б-2
відповідач-2 визнаний банкрутом і у відношенні до нього була введена
ліквідаційна процедура. Будівлі магазинів в АДРЕСА_1 та в АДРЕСА_2,
Зарічненського району, були виявлені ліквідатором відповідача-2 ОСОБА_3. в ході
здійснення ліквідаційної процедури та включені ним до ліквідаційної маси і в
подальшому продані на відкритих прилюдних торгах відповідачу 1, що
підтверджується відповідним протоколом за № НОМЕР_1. На підставі вказаного
пртоколу прилюдних торгів між відповідачами були укладені  договір купівлі-продажу нерухомості (будівля
роздрібної торгівлі господарськими товарами (центральний магазин №6), який
знаходиться за адресою: Рівненська область, Зарічненський район, АДРЕСА_1 від
02 грудня 2003 року та договір купівлі-продажу нерухомості (будівля роздрібної
торгівлі господарськими товарами (магазин), який знаходиться за адресою:
Рівненська область, Зарічненський район, АДРЕСА_2 від 02 грудня 2003 року.  Вказані будівлі передані відповідачем 2
(продавець)  відповідачу 1(покупець) по
актах передачі-приймання від 08.12.2007р.

Відповідно до ч. 1. ст. 26 Закону
України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його
банкрутом», усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які
належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату
відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури,
включаються до складу ліквідаційної маси….

Підставою для включення магазинів
до ліквідаційної маси, послужив акт прийняття-передачі основних фондів від
15.02.1999 р., що був складений між позивачем і відповідачем-2, і, за яким
відповідачеві-2 магазини були передані у власність. Такий висновок суду
стверджується наступним.

З аналізу змісту акту
прийняття-передачі основних фондів від 15 лютого 1999 року і тих правових
наслідків, які виникли після його підписання сторонами, судом вбачається, що

- між відповідачем-2 і позивачем на
той час існували господарські відносини і на час передачі будівель магазину від
позивача до відповідача 2 та підписання даного акту, позивач заборгував
відповідачу 2 певну суму коштів за раніше отримані від нього товаро-матеріальні
цінності;

- сторони цього акту дійшли між
собою згоди про можливість погашення боргу позивача перед відповідачем-2
основними фондами (магазинами) за їх договірною ціною;

- сторони акту домовилися, що при
наявності власних обігових коштів позивач має першочергове право викупу
переданих відповідачу-2 магазинів без будь-яких перешкод і по їх залишковій
балансовій вартості;

- позивач цим актом фактично визнав
факт передачі ним у власність відповідача-2 спірних магазинів.

Отже за актом від 15.02.1999 р.
відповідач-2, в рахунок виконання позивачем своїх зобов'язань перед ним,
отримав від нього у свою власність спірні магазини, чого сторони цього акту, як
видно із його змісту, не заперечували.

Позивач в обгрунтування позовних
вимог посилається на аналогічний акт про передачу відповідачем  2
позивачу будівель спірних магазинів, який  був складений 26.02.1999р. та на Свідоцтва
про право власності від 28.05.2003р. видане виконкомом Борівської сільскої
ради  та від 29.05.2003р. видане
виконкомом Перекальської сільської ради.

Згідно ст. 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Вказані Свідоцтва про право
власності та акт від 26.02.1999р. не можуть бути прийняті судом в якості
належних доказів, оскільки  постановами
господарського суду Рівненської області від 07.08.2007р. у справах за  № 19/140 і №19/141, визнані нечинними з
моменту їх прийняття рішення Борівської сільської ради Зарічненського району
Рівненської області НОМЕР_2 та рішення Перекальської сільської ради Зарічненського
району Рівненської області НОМЕР_3, які
були  правовою підставою
видачі  цих Свідоцтв. При цьому під час
розгляду справ № 19/140 і №19/141, судом встановлено, що на момент прийняття
рішень сільськими радами у позивача були відсутні правовстановлюючі документи
на будівлі магазинів та акт введення їх в експлуатацію, а рішення приймалися на
підставі заяви КП “Червона калина”, довідки про перебування майна на балансі та
рішення про присвоєння поштової адреси.
Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2007р. у
справах за  № 19/140 і №19/141, постанови
господарського суду Рівненської області від 07.08.2007р. залишено без змін.

Щодо посилання позивача на  рішення господарського суду Рівненської
області від 17.04.2006р.у справі № 14/498 прийнятого за нововиявленими обставинами,
яким підприємцю ОСОБА_1. у визнанні права власності відмовлено, то це рішення
було оскаржене ОСОБА_1. і на момент прийняття рішення у справі № 10/277
законної сили не набрало.

Безпідставним є посилання позивача
на  рішення господарського суду Рівненської
області від 17.04.2006р. у справі № 14/54,
як на преюдиційне, в частині встановлення законності  рішень Перекальської та Борівської сільских
рад про видачу Свідоцтв про право власності позивачу, оскільки позивач
помилково посилається на те, що у даній справі брали участь тіж самі сторони. З
наявної у справі копії рішення господарського суду Рівненської області від
17.04.2006р.у справі № 14/54, яка подана
позивачем вбачається, що
Борівське сільське споживче товариство участі в цій справі не брало.
Крім, цього підстави позову у справі № 14/54 були інші ніж у справах № 19/140 і
№19/141.

Статтею 49 Закону України “Про
власність” встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше
не буде встановлено судом, третейським судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК
України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього
Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України
встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо
майно:

1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або
особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Стаття 4? ГПК України вказує на те,
що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Позивач не довів суду та не надав
доказів, що беззаперечно підтверджують його право власності на спірні будівлі
магазинів та не вказав правових підстав встановлених законом для визнання
оспорюваних договорів недійсними .

Враховуючи вищевикладене позов є
безпідставним, необгрунтованим і в його задовленні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85,
Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмоти.

Повний текст рішенняоформлено
та  підписано 30  травня 2007 рок..

Суддя
Петухов М.Г.