СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20.03.07                                                                                 Справа № 9/41пд-ад

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська

до   1. Товариства з обмеженою відповідальністю «СІБ», м. Луганськ

2. Малого приватного підприємства «Зетта», м. Луганськ

про визнання договору недійсним

в присутності представників:

від позивача –Юрченко О.М. - нач. юр. відділу, дов. № 9308/10 від 12.06.06,

від 1-го відповідача - Крилова Л.Б., дов. № 5 від 05.02.07,

від 2-го відповідача - не прибув.

Суть спору: позивачем заявлені вимоги про визнання договору купівлі–продажу  №12 від 02.08.2004р. укладеного між МПП “Зетта” та ТОВ “СІБ” не дійсним на підставі ч.1 ст. 207 ГК України, як такий, що скоєно з метою, завідомо противною інтересам держави та суспільства, та застосування до сторін правових наслідків, передбачених ч.1 ст.208 ГК України, а саме –стягнути з МПП “Зетта” на користь ТОВ “СІБ” суму перерахованих коштів в розмірі 192280,00 грн., а з ТОВ “СІБ” на користь держави вартість отриманих послуг в сумі 205800,00 грн.

1-й відповідач, ТОВ «СІБ», проти позову заперечує, оскільки вважає, що, по-перше, сам по собі спірний договір не є таким, що суперечить інтересам держави, по-друге, визнання недійсними у судовому порядку з моменту реєстрації статутних документів 2-го відповідача, МПП «Зетта», не є підставою для визнання вчинених ним з іншими суб’єктами господарювання юридично значимих дій недійсними, по-третє, ЦК України серед правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не встановлює санкцій, аналогічних тим, які були встановлені ст. 49 ЦК УРСР, тому посилання позивача на роз’яснення ВАСУ від 12.03.99р. та пленуму ВГСУ від 25.07.02р. є необґрунтованими.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача та 1-го відповідача, суд

в с т а н о в и в:

За результатами проведеної виїзної планової перевірки ТОВ «СІБ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.03р. по 30.06.06р. позивачем було складено акт № 524/23-32065624 від 17.10.06р., у якому встановлено:

ТОВ «СІБ», 1-й відповідач, зареєстрований в якості суб’єкта господарювання виконавчим комітетом Луганської міської ради 03.07.02р. за № 25370169ю0032360, взятий на податковий облік до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська з 11.07.02р. за № 4857 та зареєстрований платником ПДВУ 17.07.02р., свідоцтво платника ПДВ № 17152971.

За період серпень-листопад 2004 року ТОВ «СІБ»мало взаємовідносини з 2-м відповідачем, МПП «Зетта».

МПП «Зетта», 2-й відповідач, зареєстрований в якості суб’єкта господарювання виконавчим комітетом Луганської міської ради 08.10.03р. за № 25370169ю0043791, взятий до податкового обліку в Ленінській МДПІ м. Луганська та зареєстрований платником ПДВ, свідоцтво № 17315693 одержане 17.10.03р.

Згідно акта обстеження юридичної адреси підприємства, складеного працівниками ГВПМ ДПІ в м. Луганську, за юридичною адресою, вказаною у статутних документах –м. Луганськ, вул. Оборонна, 112а/415, МПП «Зетта»не знаходиться.

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 21.11.05р. у справі № 2-3874/05 визнано недійсними статутні документи МПП «Зетта»та припинено юридичну особу, оскільки це підприємство було зареєстровано на підставну особу без мети займатися підприємницькою діяльністю. Позов було подано засновником підприємства Бруком (Боровіковим) Моше (Андрієм), який пояснив, що зареєстрував підприємство за грошову винагороду на прохання малознайомої людини, до діяльності підприємства не має ніякого відношення, ніяких документів не підписував, договорів не укладав та довіреностей на їх укладення нікому не надавав.

Посилаючись на вказане рішення, позивач стверджує, що від 2-го відповідача діяли невідомі особи, які уклали, зокрема, спірну угоду з метою приховування прибутків, яка завідомо суперечила інтересам держави та суспільства. Крім того, податковий орган, посилаючись на роз’яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.99р. Про деякі питання вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними», стверджує, що 1-й відповідач, укладаючи спірну угоду, не встановив наявність повноважень у контрагента за договором.

Виконуючи обов’язки за договором № 12 від 02.08.04р. 2-й відповідач згідно податкових накладних та актів виконаних робіт за період з 05.08.04р. по 30.11.04р. надав транспортні послуги на загальну суму 205800,0 грн.

Розрахунки за послуги проводилися у безготівковій формі з поточного рахунку 1-го відповідача на загальну суму 192280,0 грн.

Посилаючись на постанову Пленуму ВГСУ від 25.07.02р. Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки», ч. 1 ст. 207 ГУ України, ст. 67 Конституції України позивач вважає доказаним умисел 2-го відповідача, спрямований на безпідставне та протиправне отримання прибутків, ухилення від сплати податків від результатів такої діяльності.

Оцінивши доводи позивача та надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

На момент укладання і виконання спірної угоди сторони мали статус юридичної особи, були зареєстровані як платники податку органами ДПІ, мали відкриті в установах банку рахунки (як органи ДПІ так і банки при здійсненні певних дій повинні перевіряти повноваження посадових осіб та установчі документи підприємств), чинне законодавство не зобов’язує і не наділяє підприємства правами перевіряти відповідність законодавству установчих документів своїх контрагентів по угодах.

Наявність умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона) виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел посадової або іншої особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Умисел юридичної особи на укладання спірної угоди, мету та ціль не можна встановити при не установленні фізичної особи, яка начебто діяла від імені підприємства.

Згідно з п. 11 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними, із змінами і доповненнями, роз’ясненням Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. № 04-5/491 до угод, які мають метою порушення інтересів держави відносяться й угоди, які спрямовані на ухилення від оподаткування. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Позивач у судовому засіданні посилається на рішення Ленінського районного суду м. Луганську від 21.11.05р. по справі 2-3874/05, яким визнані недійсними статутні документи 2-го відповідача, МПП «Зетта», та припинено юридичну особу.

Однак наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання установчих документів цієї сторони договору недійсними та припинення юридичної особи, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта.

Суд вважає, що рішення районного суду не звільняє господарський суд від встановлення наявності умислу підприємств на укладання угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Юридичним наслідком припинення юридичної особи з підстав визнання його установчих документів недійсними мало бути здійснення ліквідаційної процедури, під час якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у т.ч. держави. Сам факт   припинення юридичної особи не тягнув за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

До речі, згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, наданою державним реєстратором до матеріалів справи, запис про державну реєстрацію припинення за судовим рішенням щодо визнання юридичної особи банкрутом МПП «Зетта» зроблено 01.11.05р.

Відповідно до Інструкції № 80 від 19.02.98р. Про порядок обліку платників податків, затв. наказом ДПА України від 19.02.98р. за реєстр. в Мін’юсті України 16.03.98р. за № 172/2612, особисто власник підприємства повинен подавати всі необхідні для реєстрації підприємства документи. Крім того, особа, яка відповідає за облік платників податків, перевіряє відповідність особи, яка надає необхідні для реєстрації документи та перевіряє її фотографію у паспорті. За таких обставин не можна вважати спростованими районним судом той факт, що начебто засновник МПП «Зетта»не мав відношення до здійснення підприємницької діяльності створеного ним підприємства.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

До того ж на момент проведення спірної операції свідоцтво платника ПДВ МПП «Зетта»податковим органом не було анульовано.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України:

·          зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства,

·          особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності,

·          волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі,

·          правочин має вчинятися у формі, встановленій законом,

·          правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України:

·          підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу,

·          якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Спірна угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Надані транспортні послуги не виключено законом із цивільного обігу, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Суд вважає, що у матеріалах справи відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства. Позивач не надав належних доказів того, що у відповідачів при укладенні спірного договору існувала мета, яка завідомо суперечила інтересам держави і суспільства та того, що укладення спірного договору відбулося з метою приховування доходів, одержаних від здійснення господарської операції.

Отже, висновок податкового органу про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтуються на обставинах, які не мали правового значення для справи.

За таких підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.            У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 23.03.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов