ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2007 р.                                                                                                                 Справа № 11/17-07

за позовом     Вінницького обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів,

м. Вінниця

до                    сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Писарівка»,

с. Писарівка Ямпільського району

про                  стягнення  14088 грн. 38 коп..

Cуддя      В. Матвійчук

при секретарі судового засідання Т.Поліщук, за участю представників сторін:

від позивача                Л. Філіпова  за довіреністю;

від відповідача            В. Віт генеральний директор, Л. Руда за довіреністю.

СУТЬ   СПОРУ:

Заявлено позов про  стягнення з  сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Писарівка»заборгованості в розмірі  14088 грн. 38 коп. за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу.

Позов мотивовано тим, що в порушення ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів” відповідач не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідач в запереченнях не погоджується з позовними  вимогами  та зокрема вказує, що  згідно наказу № 2 від 10.01.2005р. в господарстві створено 9 робочих місць для працевлаштування  інвалідів, фактично в СТОВ  працювали 13 інвалідів, що підтверджується копіями наказів про прийняття  на роботу та звільнення з роботи, довідок МСЕК та витягами з трудових книжок. Також відповідач зазначає, що на протязі 2005 року неодноразово звертався до органів працевлаштування району, управління праці та соціального захисту населення  про можливість працевлаштування в господарстві інвалідів, проте така категорія працівників  не направлялась.

Оцінивши подані сторонами докази та заслухавши пояснення представників сторін судом встановлено наступне .

Стаття 19 Закону  України від 21.03.1991 р. № 875-ХП “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції чинній у 2005 році (далі Закон) встановлює для підприємств (об‘єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 18 названого Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 цього Закону покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Аналіз зазначених положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов‘язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов‘язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов‘язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується  і змістом абзацу другого пункту третього Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року), згідно з яким  завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також підпункту третього пункту четвертого та підпункту третього пункту п‘ятого цього Положення, якими Фонду  надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати  перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Закону  України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  відповідачеві встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, що становить 9 робочих місця.

Як свідчить звіт  про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік відповідачем  було працевлаштовано 13 інвалідів, а саме:

-          Василишена В.І. інваліда  3 групи – який перебував у штаті підприємства протягом 12 місяців 2005 року;

-          Танула В.М. інваліда  2 групи –який перебував у штаті підприємства протягом 12 місяців;

-          Пінтя І.С. інваліда 3 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 12 місяців;

-          Круповського В.Д. інваліда 2 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 5 місяців;

-          Байло В.В. інваліда 2 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 3 місяців;

-          Слободянюка В.М. інваліда 3 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 4 місяців;

-          Паянок Л.М. інваліда 3 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 6 місяців;

-          Ларіонова В.П. інваліда 2 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 10 місяців;

-          Кулик Т.В. інваліда 3 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 8 місяців;

-          Борсука В.Д. інваліда 3 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 4 місяців;

-          Кушніра І.П. інваліда 2 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 1 місяця;

-          Муштян С.А. інваліда 3 групи - який перебував у штаті підприємства протягом 2 місяців.

Окрім того,  відповідачем помилково до звіту не включений інвалід 3 групи Сауляк І.Ф..

Наведене свідчить про те, що  відповідачем було  забезпечено норматив щодо  створення робочих місць для працевлаштування  інвалідів.

З огляду на вищевикладене  суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 70,71, 79, 86, 94, 128, 158, 163,167,255, 257 Кодексу адміністративного судочинства, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду  подається протягом десяти днів з дня її проголошення.  Апеляційна  скарга  на  постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів  після  подання  заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                    Матвійчук В.В.