ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2007                                                                                                      Справа № 34/204-06

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чохи Л.В. (доповідача)

суддів: Лисенко О.М., Головка В. Г.

при секретарі судового засідання Ревковій Г.О.

за участю представників сторін:

позивача:  Шаманська В.Б. представник, паспорт АМ  №1384097  від 05.04.01р.;  відповідача:  Левченко В.П. директор, протокол №б/н від 15.03.06р.;

відповідача:  Малюк О.А. представник, довіреність №696  від 15.12.06р.

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу приватної фірми “Віра” м. Дніпропетровськ, на рішення господарського суду Дніпропетровської  області від 12.10.2006 року у справі №  34/204-06

за позовом приватної фірми “Віра”, м. Дніпропетровськ

до закритого акціонерного товариства ім. Котовського, с. Дослідне, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область

про стягнення 137750,00грн.,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2006 року приватна фірма «Віра»звернулась в господарський суд Дніпропетровської області  до закритого акціонерного товариства ім. Котовського з позовом про стягнення  матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги  обґрунтовувались тим, що після виконання робіт по хімобробці земель в 2001 році відповідач не  повернув оприскувач та генератор, чим  причинив шкоду у сумі 137 750, грн, зокрема, позивач вказував, що вартість обладнання становить 25 250 грн, упущена вигода –87 500 грн, моральна шкода –25 000 грн. (а.с. 2-3)

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області  від 12.10.2006 року (суддя Примак С. А.) в задоволенні позову відмовлено. Посилаючись на статтю 23 Цивільного кодексу України, статтю 33 Господарського процесуального кодексу України,  суд зазначив, що обставини, на які  посилається позивач, не підтверджені  належними доказами. (а.с. 74-76)

13.11.2006 року за апеляційною скаргою  приватної фірми  «Віра» порушено провадження з перегляду  в апеляційному порядку рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2006 року. В апеляційній скарзі  ставиться питання про  скасування рішення суду  і прийняття нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги посилання зроблено  на слідуючі обставини:

- факт утримання відповідачем  обладнання  підтверджується рішенням

суду і матеріалами перевірки  прокуратури;

-          за час  протиправного утримання обладнання позивач не мав можливості

отримувати доходи;

-          згідно запису в трудовій книжці Бірсан Н.І. дійсно була посадовою

особою  і мала права оформляти приходні документи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача і відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Як вказує директор приватної фірми “Віра” Шиманська В.Б, після виконання весняно-літніх робіт по обробці рослин від шкідників на полях відповідача по домовленості з директором Поляковим І.А. вона залишила обладнання (оприскувач і генератор) на току товариства, про що їй була видана розписка завідуючою току Бірсан Н.І. від 10.08.2001 року. В березні 2002 року вона звернулась до керівництва товариства, щоб отримати обладнання, але їй було відмовлено. Фірма просить стягнути вартість обладнання у сумі 25 250 грн. (а.с. 47).

Відповідач справжність розписки Бірсан Н.І.на оспорює.

На думку судової колегії, між сторонами склалися правовідносини за договором схову.

Статтями 413 Цивільного кодексу  УРСР, яка діяла на момент заключення договору, встановлено, що по договору схову одна сторона (зберігач) зобов’язується берегти майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно у схоронності.

За змістом ст. 414 Цивільного кодексу УРСР договір схову може бути заключений як в усній, так і в письмовій формі.

Висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами не виникли ніякі відносини по схову спірного майна , не відповідають матеріалам справи.

Крім того, позивач просив стягнути упущену вигоду за 2002,2003,2004,2005,2006 рік. (17500х5=87500грн.)

Відповідно до п.2 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержувати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Згідно з абзацами 1,4 ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороню.

З наведеного вбачається, що упущена вигода має місце, як правило, при зменшенні обсягів виробництва або реалізації продукції (робіт, послуг). Більш того, упущена вигода, як розрахункова величина витрат очікуваного приросту в майні, базується, насамперед, на даних бухгалтерського та податкового обліку.

Позивач не надав доказів того, що відповідач або інші господарюючі суб’єкти мали намір заключити з ним в 2002-2006 році договори на виконання робіт. Рішення суду від 16.03.2005 року по справі 7/75 про стягнення боргу не може бути доказом наявності таких намірів. За вказаних обставин посилання позивача на наявність збитків у формі упущеної вигоди є декларативними і матеріалами справи не підтверджуються, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред’явлено позов.

Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду України “Про судову практику” в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4 визначає, що під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти витрати немайнового характеру, що настали у зв’язку з приниженням її ділової репутації, посягання на фірмові найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, а також вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В обґрунтування вимог про стягнення з відповідача матеріальної компенсації моральної шкоди у сумі 25000 грн. позивач зазначає, що моральною шкодою, завданою йому відповідачем, є “деформація психологічного стану, нервового і психологічного напруження” володільців приватної фірми “Віра” (а.с.3).

Однак, як вбачається із позовної заяви, позивачем за даним позовом є підприємство, а не його власники.

Відповідач проти позову заперечував. Одним із його доводів було посилання на пропуск позивачем строку позовної давності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 1.01.2004 року встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим кодексом.

Отже, положення про позовну давність повинні обґрунтовуватись Цивільним кодексом України.

Відповідно до статей 257, 261 Цивільного кодексу України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановляється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Момент, з якого має починатись перебіг строку позовної давності, має визначатися з дати, коли позивачу було відмовлено повернути його майно, тобто з 1.04.2002 року, а закінчуватись 1.04.2005 року.

Судовою колегією встановлено, що на момент звернення з позовом до суду 7.07.2006 року позивачем було порушено строк позовної давності.

В силу ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визначає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, то розв’язання цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Так як в матеріалах справи відсутні будь-які докази поважності причин пропуску строку позовної давності і в процесі розгляду справи в першій та апеляційній інстанціях позивач на такі обставини не посилався, судова колегія вважає необхідним застосувати позовну давність.

31.01.2005 року позивач звернувся в господарський суд Дніпропетровської області  до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за договором на виконання робіт (справа №7/59). Цей факт додатково підтверджує правильність висновку про відсутність перешкод у позивача для звернення до суду за захистом прав.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючи до уваги, що судом зроблені висновки, які суперечать матеріалам справи і вимогам закону, рішення суду підлягає скасуванню.

З наведених вище підстав в позові слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватної фірми  “Віра” частково задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.10.2006 року скасувати.

В позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку в місячний строк.

Головуючий суддя
Л.В. Чоха

Суддя
О.М.Лисенко

Суддя
В. Г. Головко

З оригіналом згідно.
Помічник судді                             М.В. Юрченко