ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

19.03.07                                                                                           Справа  № 4/1073-10/163

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого –судді  -  О.Л. Мирутенко

суддів                           -  Г.М. Гнатюк

-  Н.М. Кравчук

Розглянувши апеляційну скаргу ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»

на рішення господарського  суду Львівської  області від 10.11.2006 року.

у справі №4/1073-10/163

позивач: ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»

відповідач: ВАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»

про:  стягнення 33634363,15 грн.

за участю представників:

від позивача –Працьовитий Ю.В. – представник (довіреність №357/10 від 29.12.2006р.)

від відповідача  –Шиян М.В. –представник (довіреність №06-3094 від 03.04.2006р.)

Встановив :

Рішенням господарського суду Львівської області від 10.11.2006р., суддя Довга О.І., під час нового розгляду справи, в задоволенні позову ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»було відмовлено повністю

З даним рішенням не погодився позивач –ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»і оскаржив його в апеляційному порядку з тих підстав, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства

ВАТ «Львівгаз»подав апеляційному суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2006р. у справі №4/1073-10/163 скасувати частково, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.. 104 ГПК України, підставами для скасування рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених в рішенні, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2005р. ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»звернулась у господарський суд Львівської області із позовною заявою до ВАТ «Львівгаз»про стягнення 23251150,58 грн. основного боргу, 5171574,64 грн. інфляційних втрат, 1654397,90 грн. 3% річних, 1929659,49 грн. пені та 1627580,54 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.03.-14.04.2005р. у справі №4/333-24/35 у задоволенні позову відмовлено. Львівський апеляційний господарський суд постановою від 23.06.2005р. залишив дане рішення без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.02.2006р. у цій справі постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.06.2005р. та рішення господарського суду Львівської області від 22.03-14.04.2005р. скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, а саме з відповідача на користь позивача стягнуто 23251150,58 грн. основного боргу, 5171574,64 грн. інфляційних втрат, 1654397,90 грн. 3% річних, 1929659,49 грн. пені. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 1627580,54 грн. штрафу відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 04.04.2006р. постанову Вищого господарського суду України від 14.02.2006р., постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.06.2005р. та рішення господарського суду Львівської області від 22.03.-14.04.2005р. скасовано в частині вимог про стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу, 3% річних та пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову Вищого господарського суду України від 14.02.2006р. залишено без змін.

При цьому у вказаній постанові Верховного суду України вказано наступне.

Суми інфляційних нарахувань на суму боргу та 3% річних стягнені Вищим господарським судом України згідно з розрахунком позивача, зробленим, у тому числі, за період, що передував набранню чинності ЦК України. У цей період був чинним ЦК УРСР, статтею 214 якого передбачена відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов’язання у вигляді обов’язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3% річних, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення зміни до ст.. 214 ЦК УРСР»від 08.10.1999р. №1136, яким зазначена стаття викладена в новій редакції, передбачено, що цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Судами установлено, що предметом договору від 28.12.2001р. №06/01-796-00000001, на якому ґрунтуються позовні вимоги, є постачання природного газу для потреб населення. Проте Вищий господарський суд України на це уваги не звернув.

Крім того, судом касаційної інстанції не враховані положення Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію»від 20.02.2003р. №554, статтею 1 якого передбачено, що заборгованість з квартирної плати та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергію, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до. 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Статтею 5 цього Закону встановлено, що на суму реструктуризованої заборгованості не нараховується пеня житлово-комунальним підприємствам на їхню заборгованість перед постачальниками енергоносіїв, інших матеріальних цінностей, що використовуються для надання послуг.

Відповідно до ст.. 111-21 ГПК України вказівки, що містяться у постанові Верховного Суду України, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи та для Вищого господарського суду України під час розгляду матеріалів касаційної скарги чи касаційного подання.

Отже, суд першої інстанції під час нового розгляду справи повинен був в обов’язковому порядку виконати вказівку Верховного Суду України та застосувати норми  Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію»та прикінцеві положення Закону України «Про внесення зміни до ст.. 214 ЦК УРСР»від 08.10.1999р. №1136.

Оскільки відповідач надав суду належні докази про укладення ним 44 449 угоди про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ населенням на загальну суму 32 976391, 26 грн., то суд першої інстанції на підставі ст..5 Закону України  від 08.10.1999р. №1136, дійшов правильного висновку, що на суму реструктуризованої заборгованості перед постачальником природного газу - позивачем пеня не нараховується, а тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені позивачу слід відмовити.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних та 3% річних застосував норми ст.. 214 ЦК УРСР.

Однак положення ст.. 214 ЦК УРСР втратили чинність з прийняттям Верховною Радою України 16.01.2003р. Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов’язання на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач в заяві про уточнення позовних вимог від 09.06.2006р.(т.2, а.с. 9-11) нарахував інфляційні втрати та 3% річних за період 2004 року, коли діяв новий Цивільний Кодекс України.

Оскільки відповідач не виконав зобов’язання по договору від 28.12.2001р., прострочив виконання грошового зобов’язання станом на час розгляду справи в суді і дана обставина підтверджена постановою Верховного суду України від 04.4.2006р. по даній справі, то апеляційний суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норму ст. 625 ЦК України, згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього ж кодексу.

Тому апеляційний суд погоджується з твердженням апелянта про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 625 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього ж кодексу.

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення місцевого господарського суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення, а тому підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні інфляційних втрат та 3% річних.

Апеляційний суд постановляє нове рішення, яким задовольняє позовні вимоги в частині  стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Керуючись ст.ст. 101,103,104,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2006 року у справі №4/1073-10/163 скасувати в частині відмови в стягненні інфляційних втрат та 3% річних.

Постановити нове рішення, яким стягнути з ВАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»79039, м. Львів, вул. Золота, 42, р/р № 302 обл. дирекція АК Укрсоцбанку, МФО 325019, на користь ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, р/р №14 в ГОУ «Промінвестбанк України», МФО 300012, , - 2861907,25 грн. інфляційних втрат та 755011,36 грн. 3% річних.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати до господарського суду  Львівської області.

Головуючий-суддя                                                                       О.Л. Мирутенко

Судді:                                                                                                  Г.М. Гнатюк

Н.М. Кравчук