АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
3/65  тел.(8-0412) 48-16-02
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2007 р.
Справа № 1/19"Д"

Житомирський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого   судді                                                  Гулової А.Г.

суддів:
Пасічник С.С.

Шкляр Л.Т.

при
секретарі                                                            Ямковій
О.О. ,

за
участю представників сторін:

від
позивача:     ОСОБА_1 - суб'єкта
підприємницької діяльності,      Білої
Н.В. - представника за довіреністю від 12.05.2004р.,

Козаченка В.В. -
представника за довіреністю від 21.02.2007р.;

від
відповідачів: - ВАТ "Електровимірювач": Дмитрюка А.П. - представника
за довіреністю№40/3010 від 29.12.2006р.;

-
ТОВ "Інформагроресурс": Шутовського В.В. - директора;

-
ПП "АЛП-Дизайн": Слівінського О.В. - представника за довіреністю від
20.02.2007р.,

розглянувши
апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 м.Житомир

на
рішення господарського суду Житомирської області

від
"08" листопада 2006 р. у справі № 1/19"Д" (суддя
Брагіна Я.В.)

за
позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 м.Житомир

до
1. Відкритого акціонерного товариства "Електровимірювач",
м.Житомир     2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інформагроресурс", м.Житомир

3. Приватного підприємства "АЛП-Дизайн",
м.Житомир

про
визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу та переведенняправ і
обов'язків покупця,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 08.11.2006р.
у справі №1/19"д" в позові суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Електровимірювач",
Товариства з обмеженою відповідальністю "Інформагроресурс",
Приватного підприємства "АЛП-Дизайн" про визнання частково недійсними
договорів купівлі-продажу та переведення прав і обов'язків покупця, відмовлено.

Вважаючи, що рішення місцевим господарським судом прийняте з
неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм
матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків, викладених у
рішенні, фактичним обставинам справи, позивач звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить дане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає наступне:

- висновок господарського суду першої інстанції про нікчемність
договору оренди спірного приміщення від 01.01.2004р. є помилковим, оскільки
вимоги                              ч.2
ст.793 Цивільного кодексу України щодо нотаріального посвідчення договору, на
яку посилається суд в своєму рішенні, є обов'язковими виключно для
правовідносин найму, які мають свої особливості та відрізняються від орендних
відносин, про що свідчить назва відповідного розділу Цивільного кодексу
України, де розміщені норми, присвячені їх нормативному регулюванню. Предметом
договору найму, який підлягає нотаріальному посвідченню виходячи зі змісту
відповідної правової норми є лише будівля або інша капітальна споруда. В
зв'язку з цим, у суду не було підстав для застосування вищенаведеної норми до
орендних відносин, предметом яких була не будівля чи капітальна споруда у
розумінні спеціального законодавства, яким врегульовано порядок обліку належних
підприємству основних та оборотних засобів, а лише частина приміщення,
загальною площею 73,1кв.м., яка у будь-якому разі не відповідна ознакам,
зазначеним у ст.793 ЦК України. Орендні відносини, виходячи з особливостей їх
суб'єктного складу мають регулюватися, насамперед, нормами Господарського
кодексу України, серед відповідних правових норм якого немає жодного припису,
який би містив би умови щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договорів
оренди;

- помилковим є  й висновок
суду про те, що строк дії договору оренди становив один рік, в зв'язку з чим
він підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки судом не враховано, що з
врахуванням ст.253 Цивільного кодексу України строк дії договору оренди мав
обчислюватися не з 01.01.2004р., про що зазначив суд в своєму рішенні, а з
02.01.2004р. й обчислення строку його закінчення мало бути здійснене у відповідності
до ст.51 Господарського процесуального кодексу України;

- при прийнятті рішення судом залишено без уваги ту обставину, що
відповідач (ВАТ "Електровимірювач") майже за два місяці до закінчення
строку дії (02.11.2006р.) без належних правових підставі продав орендовані
позивачем приміщення, хоча відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України
договір може бути розірвано лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом, а в односторонньому порядку договір може бути розірвано,
якщо право на відмову від договору в односторонньому порядку встановлено
договором;

- обґрунтовуючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд
зазначив, що позивач не мав наміру купувати приміщення повністю, проте, суд не
зважив на те, що в позовній заяві було чітко вказано, що позивач був згідний
викупити у відповідача не лише спірне приміщення, але і їх решту;

- судом не було враховано, що спірні приміщення є ізольованими від
інших приміщень будівлі, які пропонувалися для продажу, і за таких обставин у відповідача
не було підстав для розірвання в односторонньому порядку діючого договору
оренди в зв'язку з необхідністю укладення спірних договорів купівлі-продажу;

- висновок господарського суду першої інстанції про недоведеність
позовних вимог не ґрунтується на законі та наданих позивачем доказах, оскільки
останнім, як орендарем, належним чином виконувалися всі умови укладеного
договору - вчасно та у повному обсязі сплачувалась орендна плата, передане в
оренду спірне приміщення використовувалось відповідно до його призначення. В
зв'язку з цим, невиконання відповідачем - ВАТ "Електровимірювач" -
вимог ч.2 ст.777 Цивільного кодексу України щодо надання позивачу переважного
права на купівлю спірного приміщення є достатньою правовою підставою для визнання
частково недійсними укладених відповідачами договорів купівлі-продажу;

- в порушення вимог процесуального закону суд зазначив у рішенні
на недоведеність позивачем обставин користування саме спірними приміщеннями,
проте, судом не було враховано, що спірні приміщення передані позивачу в оренду
ще в               1997 році на підставі
договору оренди НОМЕР_1, укладеного з ВАТ "Електровимірювач", і
протягом наступних 9 років цей договір щоразу переукладався, а його предмет та
інші суттєві умови залишалися незмінними;

- посилання суду на п/п "г". п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України є необґрунтованими, оскільки, по-перше, у цьому
підпункті йдеться про застосування положень ст.114 Цивільного кодексу
Української РСР (1963р.) про переважне право купівлі одним співвласником частки
іншого співвласника, тоді як позивач є лише наймачем; по-друге, згідно цього
роз'яснення співвласник вправі вимагати переведення на нього прав і обов'язків
покупця і по-третє, виходячи із змісту роз'яснення, суд міг відмовити лише у
визнанні частково недійсними договорів купівлі-продажу і задовольнити позовні
вимоги в частині переведення на позивача прав і обов'язків покупця відповідно
до ч.2 ст.777 Цивільного кодексу України.

ВАТ "Електровимірювач" з апеляційною скаргою позивача не
погодився, зазначивши у письмовому відзивіНОМЕР_2 на апеляційну скаргу, що
місцевий господарський суд, вивчивши та дослідивши надані по справі документи і
об'єктивно їх оцінивши, прийняв вірне рішення, яке відповідає чинному
законодавству.

Заперечили проти апеляційної скарги і ТзОВ
"Інформагроресурс" та                        ПП
"АЛП-Дизайн", виклавши свої пояснення на підтвердження заперечень у
письмових відзивах на апеляційну скаргу, зареєстрованих 22.02.2007р.,
відповідно за
НОМЕР_3 та НОМЕР_4.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги, посилаючись на викладені у ній доводи. Просить рішення
господарського суду Житомирської області від 08.11.2006р. у даній справі
скасувати та прийняти нове рішення - про задоволення позову в повному обсязі.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечили,
надавши пояснення в обґрунтування своїх заперечень. Вважають, що передбачені
законом підстави для скасування оскарженого рішення відсутні.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін,
розглянувши та обговоривши доводи, зазначені в апеляційній скарзі позивача,
перевіривши матеріали справи, повноту їх встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права
при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.02.2006р. в господарський суд Житомирської області звернувся
суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 з позовом до відкритого акціонерного
товариства "Електровимірювач", товариства з обмеженою
відповідальністю "Інформагроресурс" та приватного підприємства
"АЛП-Дизайн" про визнання недійсними договору купівлі-продажу
приміщень, укладеного 02.11.2004р. між ВАТ "Електровимірювач" та ТзОВ
"Інформагроресурс", в частині відчуження приміщень №7 (площею
38,7кв.м), №10 (площею 16,7кв.м.), №11 (площею 8,7кв.м.) та частини приміщення
№8 (площею 9,7кв.м.) АДРЕСА_1 загальною вартістю 1937,15грн.; договору купівлі-продажу
від 08.09.2005р. в тій же частині, укладеного між ТзОВ
"Інформагроресурс" та ПП "АЛП-Дизайн", із зобов'язанням
сторін за вказаними договорами повернути одна одній все одержане на виконання
договорів, а також про переведення на позивача прав і обов'язків покупця
приміщень №№7,8,10,11 в будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від
02.11.2004р., укладеним між ВАТ "Електровимірювач" та ТзОВ
"Інформагроресурс".

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив , що на підставі
договорів НОМЕР_1 від 20.06.1997р., НОМЕР_5 орендував приміщення площею
73,1кв.м. АДРЕСА_1, належним чином виконуючи зобов"язання за вказаними
договорами, однак, 02.11.2004р. -майже за два місяці до закінчення строку дії
договору оренди від 01.01.2004р., укладеного між ним та Дочірнім підприємством
"Побут і житло" ВАТ "Електровимірювач", останнє, як власник
приміщень, за договором купівлі-продажу від 02.11.2004р. продало належні йому
приміщення підвалу та першого поверху будинку АДРЕСА_1, в тому числі і
приміщення №7 (площею 38,7кв.м), №10 (площею 16,7кв.м.), №11 (площею 8,7кв.м.)
та частини приміщення №8 (площею 9,7кв.м.) АДРЕСА_1 загальною вартістю
1937,15грн. товариству з обмеженою відповідальністю
"Інформагроресурс", всупереч                     ст.ст.781-783 Цивільного
кодексу України та ст.ст.188,202,291 Господарського кодексу України, не
повідомивши про це позивача, як орендаря даних приміщень, який відповідно до
ч.2 ст.777 Цивільного кодексу України має переважне право на придбання
орендованих приміщень.

В свою чергу, стверджує позивач, ТзОВ "Інформагроресурс"
продало вищезазначені приміщення приватному підприємству "АЛП-Дизайн"
за договором купівлі-продажу від 08.09.2005р., проте, із вказаних договорів
купівлі-продажу не вбачається, чи мали представники продавців конкретні
повноваження на відчуження капітальних споруд, оскільки у договорах зроблено
посилання лише на статути
ВАТ "Електровимірювач", ТзОВ "Інформагроресурс" та
ПП "АЛП-Дизайн", які не є свідченням того, що вказані представники
мали повноваження без рішення вищого органу цих товариств продавати основні
засоби виробництва і невідомо, чи було виявлення власника на відчуження цього
майна.

За твердженням позивача, якби він знав про намір орендодавця про
продаж орендованих підприємцем приміщень, то погодився б викупити не лише
орендовані приміщення, а й решту приміщень АДРЕСА_1.

На підтвердження своїх доводів позивач надав копії договору
НОМЕР_1 від 20.06.19897р. оренди приміщень магазину та гуртожитку, укладеного
між ним Житомирським ВАТ "Електровимірювач"; договорів оренди майна
та приміщення площею 73,1кв.м. по АДРЕСА_1, укладених 20.07.2001р.,
01.07.2002р., 01.01.2004р. між підприємцем та ДП "Побут і житло"                                        ВАТ
"Електровимірювач"; договору купівлі-продажу приміщень в житловому
будинку літ. "а" з прибудованим блоком обслуговування АДРЕСА_1 від
02.11.2004р., укладеного між ВАТ "Електровимірювач" та ТзОВ
"Інформагроресурс"; витягу про реєстрацію договору купівлі-продажу
від 02.11.2004р. в Державному реєстрі; договору купівлі-продажу приміщень
житлового будинку літ."А" АДРЕСА_1, укладеного 08.09.2005р. між ТзОВ
"Інформагроресурс" та ПП "АЛП-Дизайн", тощо                  (т.1 а.с.11-22).

ВАТ "Електровимірювач" проти позовних вимог заперечило,
зазначивши у письмовому відзиві №40/24 від 20.03.2006р. на позовну заяву (т.1
а.с.30), що рішення про продаж спірних приміщень було прийняте в межах
повноважень наглядової ради товариства, і про прийняте рішення позивач був
повідомлений усно.

Крім того, як зазначає даний відповідач, із заявою про наміри
подальшого продовження дії договору оренди від 01.01.2004р. позивач до
орендодавця не звертався, в зв'язку з чим перешкод для продажу приміщення іншій
особі не вбачалось.

ТзОВ "Інформагроресурс" також не погодилось з позовними
вимогами, стверджуючи, що будь-які підстави вважати договори купівлі-продажу
спірних приміщень недійсними відсутні, а вимога позивача про переведення на
нього прав і обов'язків покупця приміщень є необґрунтованою і незаконною.
Товариство також зазначило, що при укладанні договору оренди НОМЕР_5 його
сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов, в зв'язку з чим
вказаний договір не можна вважати укладеним (детально заперечення товариства
викладено у письмовому відзиві на позовну заяву та додатковому відзиві НОМЕР_6(т.1
а.с.35-37,58).

Судовою колегією враховується наступне.

Як встановлено ч1. ст.203 Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.2,3
ст.203 Цивільного кодексу України).

Крім того, правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України).

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цих
вимог, у відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України є підставою
недійсності правочину.

Стаття 1 Господарського процесуального кодексу України наділяє
підприємства, установи, організації, інші юридичні особа (у тому числі
іноземні), громадян-підприємців правом на звернення до господарського суду за
захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в роз'ясненні Вищого арбітражного суду України від
12.03.1999р. №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними", якщо чинне законодавство не
визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням угод недійсними, господарському
суду  для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід керуватися
правилами статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Виходячи із змісту цієї статті, крім, контрагентів за  договором,
прокурора,  державних та інших
органів  позивачем  у
справі  може  бути
будь-яке  підприємство,
установа,  організація,  чиї права та охоронювані законом інтереси
порушує ця угода.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд
повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних наслідків.

За договором купівлі-продажу від 02.11.2004р. (т.1
а.с.12,84-85,130-131) відкрите акціонерне товариство "Електровимірювач"
продало товариству з обмеженою відповідальністю "Інформагроресурс"
приміщення загальною площею 635,5кв.м. в житловому будинку літ."А" з
прибудованим блоком обслуговування АДРЕСА_1, а саме: приміщення підвалу №№1-3
загальною площею 181,9кв.м.; приміщення першого поверху №4 площею 16,7кв.м., №5
площею 18,9кв.м., №6 площею 18,7кв.м., №7 площею 38,0кв.м., №8 площею
10,0кв.м., № 9 площею 10,7кв.м., №10 площею 16,7кв.м., №11 площею 8,7кв.м., №15
площею 11,0кв.м., №25 площею 17,4кв.м., №26 площею 13,5кв.м., №27 площею
5,0кв.м., №23 площею 5,0кв.м., №29 площею 13,1кв.м., №30 площею 9,7кв.м., №31
площею 13,2кв.м., №32 площею 8,0кв.м., № 28 площею 75,9кв.м. та частину
приміщення №1 площею 53,0кв.м.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 і зареєстровано в реєстрі за НОМЕР_7, як того
вимагає ст.657 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р., положення якого
застосовуються до даних правовідносин, оскільки відповідність чи
невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом
згідно законодавства, яке діяло на
момент  укладення  спірної
угоди, а оспорювані договори укладені після набрання чинності цим
Кодексом, тобто після 01.01.2004р.

Крім того, вищезазначений договір занесено до Державного реєстру
правочинів 03.11.2004р., реєстраційний номер НОМЕР_8(т.1 а.с.14,86,132).

10.11.2004р на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2004р.
за товариством з обмеженою відповідальністю "Інформагроресурс"
Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній
інвентаризації було зареєстровано право власності на придбане нежиле приміщення
в житловому будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.87).

08.09.2005р. товариство з обмеженою відповідальністю
"Інформагроресурс" уклало договір купівлі-продажу з приватним
підприємством "АЛП-Дизайн" (т.1 а.с.15), на підставі якого продало
останньому частину приміщень загальною площею 132,4кв.м. у житловому будинку
АДРЕСА_1, а саме: приміщення першого поверху №5 площею 18,5кв.м., №6 площею
18,7кв.м., №7 площею 38,0кв.м., №8 площею10,0кв.м., №9 площею 10,7кв.м., №10
площею 16,7кв.м., №11 площею 18,7кв.м. та №23 площею 10,7кв.м. Вказаний договір
09.12.2005р. посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі НОМЕР_8 із занесенням
до Державного реєстру правочинів 09.12.2005р.                    (т.1 а.с.18).

Докази на підтвердження того, що договори купівлі-продажу від
02.11.2004р. та 08.09.2005р. укладені з порушенням вимог ч.ч.1-3,5 статті 203
Цивільного кодексу України, в матеріалах справи відсутні.

Як зазначалося вище, позивач вважає, що договори купівлі-продажу
від 02.11.2004р. та 08.09.2005р., що укладені між відповідачами у даній справі,
слід визнати недійсними в частині відчуження приміщень №7 (площею 38,7кв.м),
№10 (площею 16,7кв.м.), №11 (площею 8,7кв.м.) та частини приміщення №8 (площею
9,7кв.м.) загальною вартістю 1937,15грн., оскільки, на думку позивача, він, як
орендар приміщень за договором від 01.01.2004р., що належним чином виконував
свої зобов'язання, мав переважне право на придбання вказаних приміщень.

Всупереч ст.33 Господарського процесуального кодексу України, яка
покладає на сторони обов'язок доказування своїх вимог і заперечень та подання
доказів, позивач не довів належними доказами, що договори купівлі-продажу від
02.11.2004р. та 08.09.2005р. порушують його права та охоронювані законом
інтереси.

Судовою колегією враховується наступне.

Так, позивач зазначає, що орендував спірні приміщення на підставі
договору оренди НОМЕР_5

Вказаний договір був укладений підприємцем з дочірнім
підприємством "Побут і житло" ВАТ "Електровимірювач".

До моменту відчуження за договором купівлі-продажу від
02.11.2004р. будинок АДРЕСА_1 у м.Житомирі, в тому числі й спірні приміщення,
належали відкритому акціонерному товариству "Електровимірювач" на
праві власності, про що свідчить підтвердження Фонду державного майна України
(т.2 а.с.33), свідоцтво про право власності від 03.06.2004р., видане товариству
виконавчим комітетом Житомирської міської ради, та витяг Житомирського
обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації про
реєстрацію права власності (т.2 а.с.22).

Згідно витягу з протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ
"Електровимірювач" від 06.04.2001р. (т.1 а.с.109) ст.4 Статуту ДП
"Побут і житло" було доповнено шляхом внесення запису про передання в
повне господарське відання підприємства гуртожитку та добудови до нього, що
належать ВАТ "Електровимірювач", про передачу цього гуртожитку з
добудовою з балансу товариства на баланс підприємства, а також про те, що
дочірнє підприємство не вправі відчужувати передане майно без погодження з
правлінням та спостережною радою ВАТ "Електровимірювач".

Наказ про передачу гуртожитку з добудовою до нього було видано
головою правління ВАТ "Електровимірювач" 04.07.2001р. (т.1 а.с.110).

На балансі дочірнього підприємства "Побут і житло" ВАТ
"Електровимірювач" приміщення 1-го поверху й підвалу житлового
будинку (гуртожитку) загальною площею 635,5кв.м., що відповідає площі будинку
АДРЕСА_1, проданому відкритим акціонерним товариством
"Електровимірювач" товариству з обмеженою відповідальністю
"Інформагроресурс", знаходились до 01.11.2004р. - дати наказу голови
правління ВАТ "Електровимірювач" №120 "Про передачу окремих
приміщень 1-го поверху та підвалу гуртожитку на баланс ВАТ
"Електровимірювач" (т.2 а.с.45).

Виходячи з наведеного, ВАТ "Електровимірювач", як
власник житлового будинку АДРЕСА_1, згідно з статтею 4 Закону України "Про
власність" та ст.319 Цивільного кодексу України, вправі приймати рішення про
відчуження належного йому майна на власний розсуд.

Твердження позивача про те, що відповідач (ВАТ
"Електровимірювач") продав орендовані підприємцем приміщення майже за
два місяці до закінчення строку дії (02.11.2006р.) без належних правових
підстав, оскільки відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України договір може
бути розірвано лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або
законом, а в односторонньому порядку договір може бути розірвано, якщо право на
відмову від договору в односторонньому порядку встановлено договором, є
безпідставними, оскільки, як передбачено ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України,
у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять
права та обов"язки наймодавця, тобто перехід права власності на
приміщення, передане в найм, не є підставою для зміни або припинення договору
найму. Новий власник автоматично набуває прав та обов'язків наймодавця за
договором найму і має їх виконувати до закінчення строку дії договору або
моменту його припинення з будь-яких інших підстав.

Позивачем же не доведено, що він виступав орендарем спірних
приміщень №7 (площею 38,7кв.м), №10 (площею 16,7кв.м.), №11 (площею 8,7кв.м.)
та частини приміщення №8 (площею 9,7кв.м.) АДРЕСА_1 і у відповідності до ч.2
ст.777 Цивільного кодексу України, мав першочергове право на їх придбання.

При цьому слід зазначити про те, що ч.1 ст.289 Господарського
кодексу України передбачає, що орендар має право на викуп об"єкта оренди,
якщо таке право передбачено договором оренди, проте, така умова в договорі
оренди НОМЕР_5, на який посилається позивач, відсутня.

Строк дії договору від 01.01.2004р. позивач та ДП "Побут та
житло" встановили з 01.01.2004р. до 31.12.2004р., тобто  1 рік.

Як встановлено ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди (їх частини), укладений строком на один
рік і більше, підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, в порушення цієї норми, договір оренди НОМЕР_5 нотаріально
не посвідчений.

Згідно з ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України, у разі
недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий
договір є нікчемним. Додаткового визнання судом такого правочину недійсним не
вимагається (ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України).

Таким чином, недодержання нотаріальної форми договору оренди від
01.01.2004р. не породжує для позивача тих прав і обов'язків, зокрема, й права
на першочергове придбання спірних приміщень.

Доводи позивача про те, що висновок господарського суду першої
інстанції про нікчемність договору оренди спірного приміщення від 01.01.2004р.
є помилковим, оскільки вимоги ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України щодо нотаріального
посвідчення договору, є обов'язковими виключно для правовідносин найму, які
мають свої особливості та відрізняються від орендних відносин, є
безпідставними, оскільки оренда є одним із видів найму, а глава 58 "Найм
(оренда)" Цивільного кодексу України містить загальні норми, що
застосовують до всіх видів найму.

Слід звернути увагу, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач сам
посилався на відповідні норми глави 58 Цивільного кодексу України, що регулюють
відносини найму, зокрема, ч.2 ст.777 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач помилково вважає, що у суду не було підстав для
застосування норми ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України до орендних
правовідносин, що склались за договором оренди від 01.01.2004р.,  з тієї причини, що  предметом договору була не будівля чи
капітальна споруда, а лише частина приміщення загальною площею 73,1кв.м.,
оскільки з ч.2 ст.793 Цивільного кодексу України чітко вбачається, що предметом
договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, може бути окрема частина будівлі
або іншої капітальної споруди.

Твердження позивача про те, що орендні відносини, виходячи з
особливостей їх суб'єктного складу мають регулюватися, насамперед, нормами
Господарського кодексу України, серед відповідних правових норм якого немає
жодного припису, який би містив би умови щодо обов'язковості нотаріального
посвідчення договорів оренди, не ґрунтуються на законодавстві, оскільки ч.6
ст.283 Господарського кодексу України встановлено, що до відносин оренди
застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Позивач безпідставно стверджує, що з врахуванням ст.253 Цивільного
кодексу України строк дії договору оренди мав обчислюватися не з 01.01.2004р.,
а з 02.01.2004р. й обчислення строку його закінчення мало бути здійснене у
відповідності до
ст.51 Господарського процесуального кодексу України, так як договором
сторони самостійно визначили період дії договору оренди: з 01.01.2004р. по 31.12.2004р.

Стаття ж 51 Господарського процесуального кодексу України визначає
порядок обчислення закінчення процесуальних строків, а процесуальними строками
є строки, встановлені для здійснення певних процесуальних дій.

З врахуванням наведеного, безпідставною є й вимога позивача про
переведення на нього прав і обов"язків покупця спірних приміщень.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і  всебічно дослідив усі обставини справи, дав
належну правову оцінку зібраним доказам та, відмовивши у позові підприємця
ОСОБА_1, прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним і не
являються підставою для скасування оскарженого рішення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 08.11.2006р.
у даній справі слід залишити без змін, а подану позивачем апеляційну скаргу з
вимогою його скасування - без задоволення.

Керуючись ст.ст.  101,103,105 Господарського процесуального
кодексу України, Житомирський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 08.11.2006
року у справі №1/19"Д" залишити без змін, а апеляційну скаргу
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 (м.Житомир) - без задоволення.

2. Матеріали справи №1/19"Д" повернути до господарського
суду Житомирської області.

Головуючий
суддя
Гулова А.Г.

судді:

Пасічник С.С.

Шкляр Л.Т.

Віддрук. 6 прим.:

1
- до справи,

2
- позивачу,

3-5
- відповідачам 6 - в наряд