ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

02.03.07                                                                                           Справа  № 18/56

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого –судді                                     Кордюк Г.Т.

суддів                                                              Давид Л.Л.

Мурська Х.В.

розглянувши  апеляційну   скаргу Відкритого акціонерного товариства “Свалявські мінеральні води”, м. Свалява

на    рішення         Господарського   суду   Закарпатської  області

від                            12.12.2006року

у справі                   №18/56

за   позовом Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України, м. Київ в  особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород

до відповідача        ВАТ “Свалявські мінеральні води”, м. Свалява

про                            стягнення 264 330,00 грн.

за участю представників:

від позивача: не  з‘явився;

від відповідача: не  з‘явився.

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні 15.02.2007р. оголошено перерву до 02.03.2007р. для прийняття постанови.

Сторони своїм конституційним правом на захист не скористалися, явки своїх представників в судове засідання 02.03.2007 року не забезпечили, хоча в попередньому судовому засіданні 15.02.2007 року під розпис були повідомлені про час та місце проведення наступного судового засідання.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2006 року у справі №18/56 (суддя Кривка В.П.)   повністю задоволено позовні вимоги Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України, м. Київ в  особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород та стягнуто з Відкритого акціонерного товариства “Свалявські мінеральні води”, м. Свалява , - 264 660,00 грн., 2 643,30 грн. на відшкодування витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з таким рішенням місцевого господарського суду, ВАТ “Свалявські мінеральні води” (відповідач у справі) –надалі скаржник, подало апеляційну скаргу від 21.12.2006р. №340, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним та таким що прийняте з порушенням вимог процесуального та матеріального права без з'ясування фактичних обставин справи, а тому просить його скасувати, виходячи з нижченаведеного:

-  в матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання позивачем взятих на себе зобов'язань по збору, сортуванню, перевезенню та утилізації використаної відповідачем тари на суму виникненої заборгованості в розмірі 264 330, 00 грн., водночас оскаржуване рішення грунтується виключно на статистичних даних про проведену позивачем роботу за спірний період;

- оплата за надані позивачем послуги, відповідно до п. 4.1 договору, здійснювалася на умовах попередньої оплати, тобто у відповідача відсутні будь-які грошові зобов'язання.

ДК “Укрекокомресурси” КМ України в  особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород (позивач у справі), у своєму відзиві від 06.02.2007р. №38 проти доводів скаржника заперечує та просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2006 року у справі №18/56 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення,  виходячи, зокрема, з такого:

- позивач в повному обсязі обґрунтував та документальними доказами довів, що взяті на себе зобов'язання згідно п.п.2.1 п.2 договору 07 Уж №6 від 17.03.2003 року виконував;

- укладений між сторонами договір є договір про надання послуг, а тому відповідно до п.1 ст. 903 ЦК України замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором;

- розрахунок заборгованості до позовної заяви зроблений на підставі листа ВАТ  “Свалявські мінеральні води” від 07.12.2004 року №289, і згідно даних  цього листа позивачем проводилися роботи по наданню відповідачу зазначених у договорі послуг.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив позивача на неї, дослідивши правильність застосування  місцевим господарським судом при винесенні  оскаржуваного рішення  норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід  задоволити і рішення місцевого господарського суду  скасувати,   виходячи з такого:

У вересні 2006 року Державна компанія з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України, м. Київ в  особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси” звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з  ВАТ “Свалявські мінеральні води” 264 330,00 грн. за надані послуги по збиранню, , сортуванню, транспортуванню, переробці та утилізації 240000 кг. пластмасової і 108500 кг. скляної тари у 2-4 кварталах 2004 року та 1 кварталі 2005 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 30.08.2002 року  між  сторонами укладено Договір №6а, предметом якого є надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки).

13.03.2003 року сторони внесли зміни до договору №6а від 30.08.2002року шляхом укладення додатку до цього договору, присвоївши новий номер договору: 07УЖ№6, яким виклали зазначений вище договір від 30.08.2002р. в новій редакції.

Відповідно до розділу 1 договору 07 УЖ№6 від 17.03.2003р. (надалі –договір), предметом цього договору є збирання, сортування, транспортування, переробка та утилізація використаної тари (упаковки) на умовах, визначених постановою КМ України від 26.07.2001р. №915.

Згідно п.2.1 договору, позивач зобов'язався надати відповідачу послуги щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), в т.ч. шляхом залучення до виконання третіх осіб.

В свою чергу відповідач відповідно із п.2.2 договору зобов'язується оплатити послуги позивача згідно із тарифами, затвердженими постановою КМ України від 26.07.2001р. №915 (в останній чинній редакції), прийняти такі послуги та підписати відповідний акт виконаних робіт у дводенний термін з дня його отримання, який згідно п.2.3 договору надається позивачем за підсумками кожного кварталу відповідно до проведеної відповідачем оплати.

Загальні обсяги використаної тари та її асортимент на поточний рік визначається у специфікації (додаток №1) до даного договору, який складається за погодженням сторін не пізніше 15 дів до початку звітного періоду (п.2.4 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони визначили порядок розрахунків за цим договором, а саме поточні платежі за надання позивачем послуг  здійснюються відповідачем на спеціальний рахунок позивача щоквартально до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом, виходячи з фактичної кількості тари, відвантаженої відповідачем для продажу продукції в тарі.

Згідно з вимогами пункту “б” статті 17 Закону України “Про відходи” виконувати обов’язок щодо утилізації використаної тари (упаковки) повинен суб’єкт господарювання, продукція якого знаходиться в тарі (упаковці), тобто власник продукції чи товару.

Поряд з цим, відповідно до п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. N 915 “Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини” (далі —Постанова), підприємствам, установам, організаціям, що використовують тару (упаковку) для пакування і перевезення продукції, надано право вибору одного із запропонованих варіантів здійснення норми щодо забезпечення утилізації тари (упаковки):

1) самостійно з дотриманням вимог законодавства здійснювати збирання, сортування, заготівлю та утилізацію використаної тари (упаковки) відповідно до мінімальних норм утилізації;

2) шляхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) з ДК “Укрекокомресурси” про надання відповідних послуг;

3) укладати договір з іншими спеціалізованими підприємствами, що мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара (упаковка).

Враховуючи вищевикладене, ВАТ “Свалявські мінеральні води” відповідно до вимог Закону України “Про відходи”  зобов’язаний забезпечувати утилізацію тієї тари (упаковки), в якій знаходиться його власна продукція, у спосіб, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 р. N 915 .

Згідно наказу Мінекономіки України від 02.10.2001 N 224 “Про затвердження Порядку збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки)” розрізняють терміни “використана” і “зворотна” тара.

Зворотна тара —тара багаторазового використання, що належить до вторинних матеріальних ресурсів і підлягає повторному використанню. Використана тара (упаковка) —тара (упаковка), яка була застосована для пакування, транспортування продукції, що повністю або частково втратила свої первісні якості і не підлягає подальшому використанню за своїм прямим призначенням.

Згідно п.4 Порядку приймання та утилізація використаної тари (упаковки) здійснюються підприємствами, установами, організаціями, які використовують тару (упаковку) для пакування і транспортування продукції, у процесі діяльності яких утворюється тара (упаковка), а також імпортерами, продукція яких міститься в тарі (упаковці), самостійно або шляхом укладення договорів з Державною компанією “Укрекокомресурси” (далі –Компанія) чи іншими спеціалізованими підприємствами щодо надання послуг зі збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки).

Відповідно до абзацу 3 підпункту “а” пункту 5 Постанови, плата за надання Компанією зазначених послуг встановлюється відповідно до тарифів, затверджених пунктом 2 цієї постанови, та вноситься підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, що використовують тару (упаковку) для пакування і транспортування продукції і не забезпечують її приймання та утилізацію, на спеціальний рахунок Компанії щокварталу до 15 числа місяця, що настає за звітним кварталом.

Виходячи із вищевикладеного, плата за надання Компанією послуг із утилізації використаної тари (упаковки) встановлюється відповідно до тарифів, затверджених пунктом 2 Постанови у розрахунку на масу використаної тари (упаковки), яка встановлюється за згодою сторін, але не може бути менше 10 відсотків загальної маси тари (упаковки) за 2003 рік , 15 відсотків за 2004 рік, 20 відсотків за 2005 рік, а у наступні роки —не менше 30 відсотків.

Згідно з міжнародною класифікацією видів діяльності Європейського Союзу, відповідно до якої гармонізована Класифікація видів економічної діяльності України (КВЕД), кожен рівень класифікації діяльності описується як виробництво характерної для нього продукції. Продукція є результатом економічної діяльності. Це загальний термін, який використовується для визначення як товарів, так і послуг.

Це означає, що послуги із збирання та заготівлі —це діяльність заготівельного підприємства, яка пов’язана із збиранням відходів та їх використанням як вторинної сировини переробними підприємствами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.99 р. N 2034 “Про затвердження Порядку ведення державного обліку та паспортизації відходів” та Інструкцією щодо складання реєстрових карт об’єктів утворення, оброблення та утилізації відходів, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки від 17.02.99 р. N 41 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18.03.99 р. N 169/3462, зобов’язано підприємства вести первинний облік відходів відповідно до типових форм первинної облікової документації (картки, журнали, анкети) з використанням технологічної, нормативно-технічної, планово-економічної, бухгалтерської та іншої документації.

Закон України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”  встановлює обов’язковість ведення бухгалтерського обліку та поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності,  які зобов’язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Статтею 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”  та пунктом 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88, встановлено що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Вказаними документами визначені обов’язкові реквізити первинних документів для надання їм юридичної сили.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо — безпосередньо після її закінчення.

Згідно п. 2.4. зазначеного Положення та ст. 9 вищевказаного Закону, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов’язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Документування господарських операцій може здійснюватись з використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні обов’язково містити реквізити типових або спеціалізованих форм.

Бухгалтерський облік є обов’язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку (п.2 ст. 3 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір  07 УЖ №6 від 17.03.2003р. є договором про надання послуг, порядок виконання якого регулюється як вказаними вище нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, так і загальними положеннями ЦК УРСР, а з 01.01.2004 року –положеннями Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до п.4  Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 р. N 435-IV (надалі ЦК України), ЦК  України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.   Щодо цивільних відносин,  які виникли  до  набрання  чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що  виникли  або  продовжують  існувати після набрання ним чинності (Кодекс набрав чинності з 01.01.2004р.).

Також відповідно до п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, цей кодекс застосовується до господарських відносин,  які виникли  після  набрання  чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських  відносин,  що  виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення   застосовуються   щодо   тих  прав  і  обов'язків,  які продовжують існувати або  виникли  після  набрання  чинності  цими положеннями.

Договір послуг згідно із Цивільним кодексом України є різновидом цивільно-правового договору, а сама послуга згідно із ст. 177 ЦК України є самостійним об'єктом цивільних прав.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

Щодо оплати роботи за цивільним договором, то відповідно до ст. 903 ЦК України  якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов’язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За загальним правилом діяльність з надання послуги не породжує речового результату, що складає її принципову відмінність від виконання робіт. Однак цілком природним і ніяк не суперечливим суті послуги є присутність у ній матеріальних предметів.

Послуги, де існує результат, невіддільний від самої дії, і відсутність результату свідчить про відсутність відповідних дій, вчинення яких складє предмет договору послуг.

Певна дія або діяльність з надання послуг може створювати або бути опосердкована певною матеріальною (тілесною) річчю, однак лише в тому випадку, коли такий результат є невід'ємний або застосована річ є необхідною для вчинення самої замовленої дії або діяльності виконавця і такі відносини є предметом договору про надання послуг.

Згідно укладеного між сторонами договору 07 УЖ №6 від 17.03.2003р., результатом дій позивача як виконавця є знищення та/або переробка використаної тари як матеріальної речі, а діями, вчинення яких складє предмет цих послуг, є збирання, сортування, переробка та утилізація тари, що супроводжуються певним процесом праці, елементи якого складються з засобів праці, предмету праці, сама праця як цілеспрямована діяльність, технологія та організація.

Зазначене дає підстави дійти висновку, що за даним договором оплачується результат праці –знищення або переробка тари відповідача, який є результатом закінчення роботи (вчинення дій або проведеної діяльності з збирання, сортування, переробки та утилізації тари), і який оформляється актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг).

При укладенні договору про надання послуг сторони керуються принципом свободи договору (ст. 627 ЦК України), самі визначають його умови, але при цьому вони не мають суперечити загальним положенням ЦК України  про надання послуг.

Істотними умовами договору про надання послуг є умови про предмет договору, а також умови, що визнані законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 2.4 договору сторони погодили, що загальні обсяги використаної тари та її асортимент на поточний рік визначається у специфікації (додаток №1) до даного договору, який складається за погодженням сторін не пізніше 15 дів до початку звітного період.

Однак такий додаток на спірний період, як вбачається із наявних у справі матеріалів, сторонами не укладався і останніми судам першої та апеляційної інстанцій не представлений.

Також сторони п.2.2 та п. 2.3 договору визначили і форму підтвердження факту надання послуг, а саме такі послуги повинні підтверджуватися підписаним сторонами актом виконаних робіт, який в силу вимог п.2.3 договору складається на надається відповідачу позивачем.

Такі умови не суперечать загальним положенням ЦК України та ГК України, оскільки обов’язковість ведення суб’єктами господарювання первинного обліку під час здійснення  діяльності, зокрема із збирання та утилізації відходів (тари), встановлена, зокрема, положеннями статті 19 Господарського кодексу України і не залежить від суб'єктивного складу сторін за договором та способу збирання, сортування, заготівлі та утилізації використаної тари (упаковки).

В матеріалх справи відсутні докази, які б підтверджували факт здійснення позивачем діяльності та виконання зобов'язань, що є предметом укладеного між сторонами договору, а так само відсутні і акти виконаних робіт, картки, журнали тощо, які б підтверджували, що такі послуги фактично були надані саме позивачем.

У статті 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі.

Позивач має добросовісно відповідно до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обґрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог статті       4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак належних та беззаперечних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме доказів здійснення дій чи діяльності зі збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації тари, позивачем надано не було ні суду першої інстанції, ані апеляційному суду, з огляду на що попередня судова інстанція  неправомірно задоволила позовні вимоги.

З огляду на викладене Рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2006 року у справі №18/56  слід  скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги та за розгляд справи в місцевому господарському суді віднести на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України,-

Львівський апеляційний господарський суд  ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу задоволити.

2.          Рішення  Господарського суду Закарпатської області від 12.12.2006 року у справі №18/56  скасувати   Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

3.          Судові витрати за розгляд апеляційної скарги та за розгляд справи в місцевому господарському суді віднести на позивача.

4.          Доручити місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

5.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

6.          Справу  №18/56 повернути в господарський суд  Закарпатської  області.

Головуючий суддя                                                                      Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                           Давид Л.Л.

Суддя                                                                                             Мурська Х.В.