ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

12.03.07                                                                                           Справа  № 7/172-3078

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                  Якімець Г.Г.,

суддів:                                         Дубник О.П.,

Орищин Г.В.

при секретарі   Горбач Ю.Б.,

з участю представників:

від скаржника (відповідача) –Іванців Ю.С.

від позивача  – Недошитко О.І.

від третьої особи - Войцехівський В.К.

розглянувши апеляційну скаргу Тернопільської об’єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль від 24.11.2006 року №78657/7/10-015

на постанову господарського суду Тернопільської області від 06.10.2006 року (підписана 17.11.2006 року), суддя Стадник М.С.

у справі №7/172-3078,

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Тернопільголовпостач», м.Тернопіль

до відповідача  Тернопільської об’єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільське міське управління земельних ресурсів, м.Тернопіль

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень  №/0/9324, №/0/9325 від 18.02.2006 року, №/1/23925, №/1/23924 від 20.04.2006 року, №/2/40214, №/2/40213 від 03.07.2006 року

Особам, які беруть участь у справі, права і обов’язки, передбачені ст.49, 51, 59 Кодексу адміністративного судочинства України, роз’яснено.

Постановою господарського суду Тернопільської області від 06.10.2006 року по справі №7/172-3078 задоволено позов ВАТ «Тернопільголовпостач»повністю. Визнано нечинними податкові повідомлення-рішення №/0/9324, №/0/9325 від 18.02.2006 року, №/1/23925, №/1/23924 від 20.04.2006 року, №/2/40214, №/2/40213 від 03.07.2006 року.

Суд першої інстанції при винесенні постанови виходив з наступного:

Щодо податкового повідомлення-рішення №/0/9324 від 18.02.2006 року, господарський суд зазначає про те, що позивачем у грудні 2005 року правомірно віднесено до складу податкового кредиту 11686 грн. суми ПДВ, що сплачені останнім у вартості робіт по виготовленню технічної документації в зв’язку з спорудженням 24-квартирного житлового будинку по вул.Вільхова,4 та 42-квартирного  житлового будинку по вул.Вільхова,10 в м.Тернополі, згідно податкових накладних, які оформлені у відповідності з вимогами п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Стосовно встановленого відповідачем порушення позивачем вимог п.п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість», суд першої інстанції вказує на те, що визначення терміну “звичайна ціна” міститься в Законі України «Про оподаткування прибутку підприємств», відповідно до п.п.1.20.1 п.1.20 ст.1 звичайною ціною вважається ціна товарів (робіт, послуг) визначена сторонами договору. Суд вказує на те, що в акті перевірки не наведено на підставі яких документів визначено базу оподаткування та встановлено, що вона є нижчою ніж звичайні ціни та не вказано на підставі якої методики проводився розрахунок середньої ціни 1 кв. м житла, що на думку суду є порушенням п.п.1.7 п.1 Порядку проведення перевірки.

Господарський суд вказує на те, що відповідно до п.1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»донарахування податковим органом податкових зобов’язань платнику податку, внаслідок визначення звичайних цін, здійснюється за процедурою встановленою законом для нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами, яка на думку суду відповідачем не дотримана. Суд першої інстанції робить висновок про те, що заниження податку на додану вартість в сумі 15363 грн. місця не мало.

Щодо податкового повідомлення-рішення №/0/9325 від 18.02.2006 року, суд першої інстанції вказує на те, що визначивши позивачу податкове зобов’язання по земельному податку з врахуванням грошової оцінки, встановленої у Довідці про грошову оцінку від 05.10.2000 року, яка втратила чинність на підставі нового розрахунку, податкова інспекція вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки відповідно до Закону України «Про плату за землю»визначення грошової оцінки земель віднесено до виключної компетенції Державного комітету України по земельних ресурсах, а на місцях –управління земельних ресурсів, а податкова інспекція здійснює контроль за правильністю обчислення справляння земельного податку, а не визначає грошову оцінку.

Поряд з цим, на думку суду податковим органом не доведено невідповідність грошової оцінки зазначеної в Інформації від 08.09.2004 року методиці встановленій Постановою КМ України №213 від 23.03.1995 року «Про методику грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів».

Щодо податкових повідомлень-рішень від 20.04.2006 року та від 03.07.2006 року, то такі прийняті за результатами розгляду скарг і ними встановлено лише новий граничний строк сплати податкових зобов’язань.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції Тернопільська ОДПІ подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову господарського суду Тернопільської області від 06.10.2006 року по справі №7/172-3078 скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Зокрема скаржник зазначає про те, що  сплачені (нараховані) у 2002 році суми податку, пов’язані з будівництвом житла до 01.01.2004 року (плата за технічну документацію) відносяться відповідно до складу валових витрат та на збільшення вартості основних фондів і до податкового кредиту не включаються.

Одночасно апелянт вказує на те, що посилання суду першої інстанції на відсутність у акті перевірки посилання на документи, на підставі яких визначено базу оподаткування та відповідно методику розрахунку звичайної ціни продажу, є помилковим, оскільки на запит відповідача, позивачем було надано документи, які обґрунтовують рівень ціни за якими реалізовувались збудовані квартири.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що суперечливим є висновок суду першої інстанції щодо того, що податковий орган повинен був визначати податкове зобов’язання, з урахуванням рівня звичайних цін, за процедурою визначення зобов’язань за непрямими методами, оскільки у позивача проводилась планова виїзна перевірка, до якої позивачем було представлено первинні бухгалтерські документи, то підстав для визначення податкових зобов’язань за непрямими методами не було.

Щодо податкового повідомлення-рішення, яким позивачу донараховано земельний податок, скаржник вказує на те, що оскільки  зміни цільового використання земельної ділянки розташованої по вул.Промисловій,20 в порядку встановленому чинним законодавством не відбулось, при розрахунку земельного податку до уваги взято грошову оцінку земельної ділянки згідно довідки Тернопільського міського відділу земельних ресурсів від 05.10.2000 року №1834/14, відповідно до якої грошова оцінка вказаної земельної ділянки складає 10431578,24 грн.

Представник відповідача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, з підстав наведених у запереченні на апеляційну скаргу , вказуючи на те, що позивачем правомірно відображено суми ПДВ, зазначених у податкових накладних, отриманих у 2002 р., у складі податкового кредиту податкової декларації за грудень 2005 року та правомірно здійснено реалізацію квартир у новозбудованих будинках за цінами, що відповідають ринковим, а тому є такими, що відповідають рівню звичайних цін.

Щодо дотримання законодавства з плати за землю, позивач вказує на те,  що ним правомірно обчислено земельний податок, на підставі розміру грошової оцінки земельної ділянки, встановленої згідно інформації відділу земельних ресурсів Тернопільської міської ради від 08.09.2004 року.

Представник третьої особи (Тернопільське міське управління земельних ресурсів) подав суду Пояснення на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що обчислення позивачем плати за землю здійснюється на підставі Довідки про грошову оцінку на земельну ділянку від 08.09.2004 року (згідно якої функціональне призначення земельної ділянки змінено, а саме зазначено - землі промисловості та вказано грошову оцінку, що складає 6369400,73 грн.), яка видана Тернопільським міським управлінням земельних ресурсів.

Проте, рішення Тернопільською міською радою про зміну функціонального призначення земельної ділянки, за яку сплачує земельний податок позивач, не приймалось, що підтверджено представником третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні докази по справі, встановив наступне:

Тернопільською ОДПІ проведено виїзну планову перевірку дотримання вимог податкового та валютного законодавства ВАТ «Тернопільголовпостач»за період з 01.07.2004 року по 30.11.2005 року, за наслідками якої 15.02.2006 року  складено акт за №23-122/01882806.

Перевіркою встановлено, що позивачем завищено податковий кредит за грудень 2005 року на 11686 грн., внаслідок включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість згідно податкових накладних за період лютий-червень 2002 року та занижено податкові зобов’язання за грудень 2005 року на 15363 грн., внаслідок продажу житла за цінами нижчими від звичайних цін, що призвело до заниження податку на додану вартість за грудень 2005 року на загальну суму 27049 грн., чим порушило п.п.15.3.1 п.15.3 ст.15 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та п.4.1 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість».

Поряд з цим, перевіркою встановлено заниження позивачем земельного податку за вересень-грудень 2004 року та за січень-листопад 2005 року на 76375,71 грн., чим порушено ст.7 Закону України «Про плату за землю».

На підставі вищевказаного акту перевірки Тернопільською ОДПІ 18.02.2006 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- №/0/9324, яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання за платежем –податок на додану вартість в розмірі 32459,00 грн., з яких 27049 грн. –основний платіж та 5410 грн. штрафні (фінансові) санкції.

- №/0/9325, яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання за платежем –земельний податок в розмірі 114563,57 грн., з яких 76375,71 грн. –основний платіж та 38187,86 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Зазначені вище податкові повідомлення-рішення оскаржувались позивачем в адміністративному порядку до Тернопільської ОДПІ та ДПА у Тернопільській області, проте визначені податкові зобов’язання залишені без змін, а за наслідками розгляду скарг прийнято податкові повідомлення-рішення №/1/23925, №/1/23924 від 20.04.2006 року, №/2/40214, №/2/40213 від 03.07.2006 року, в яких вказано нові граничні строки сплати визначених податкових зобов’язань.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Щодо податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання з податку на додану вартість:

Відповідно до п.п.15.3.1. п.15.3 ст.15 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»Заяви на повернення надміру сплачених податків, зборів (обов'язкових платежів) або на їх відшкодування у випадках, передбачених податковими законами, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, наступного за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

Згідно п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту в декларації з податку на додану вартість за грудень 2005 року ПДВ сплачене за технічну документацію, згідно податкових накладних за період лютий-червень 2002 року, тобто після спливу 1095 днів.

Згідно з редакцією п.п.5.1.20 п.5.1 ст.5 Закону України «Про податок на додану вартість», яка була діючою до внесення змін законом від 15.06.2004 року №1782-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про податок на додану вартість»(щодо поставки житла та землі), тобто яка на момент понесення позивачем витрат на технічну документацію за 2002 р. була чинною, від оподаткування звільнялись операції з продажу або передачі у власність новозбудованого житла фізичним особам для його використання як місця проживання.

Відповідно до роз’яснення Комітету ВРУ з питань фінансів і банківської діяльності від 29.05.2000 року за №06-10/346 –за наявності фінансування будівництва житла для фізичних осіб з будь-яких джерел з подальшим переданням такого житла у власність цим особам ні будівельна організація, ні підрядні організації, які безпосередньо виконують будівельні роботи, не сплачували ПДВ із зазначених операцій та, відповідно не мають права на податковий кредит.

Отже, відповідно до п.7.4.2 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»якщо платник податку здійснює операції з продажу товарів (робіт, послуг), що звільнені від оподаткування, сплачені суми податку відносяться до складу валових витрат та на збільшення вартості основних фондів і не включаються до складу податкового кредиту такого платника.

Враховуючи наведене, сплачені (нараховані) за технічну документацію у 2002 році суми податку, пов’язані з будівництвом житла до 01.01.2004 року (плата за технічну документацію) відносяться до складу валових витрат та на збільшення вартості основних фондів і до податкового кредиту не включаються.

Щодо посилань позивача на Листи: Комітету ВРУ з питань фінансування і банківської діяльності від 31.03.2004 року №6-10/10-1384, ДПА України від 04.04.2005 року №2742/6/15-2315, якими передбачена можливість включення платником податків до складу податкового кредиту сум ПДВ по спірних операціях до уваги судом не беруться, оскільки такі стосуються порядку оподаткування ПДВ операцій з новозбудованого житла та повернення сплачених інвестором у першому півріччі 2004 року сум ПДВ за договорами інвестування на житло, тобто у перехідний період із січня 2004 року по червень 2004 року, а не як в даному випадку лютий-червень 2002 року.

Крім того, як вказано вище, позивачем на момент подачі податкової декларації за грудень 2005 року, якою віднесено до податкового кредиту ПДВ сплачене у лютому –червні 2002 року пропущено 1095 днів, чим порушено вимоги п.п.15.3.1 п.15.3 ст.15 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

У п.1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»дано визначення звичайної ціни, а саме звичайна ціна  - це ціна товарів (робіт, послуг) визначена сторонами договору. Обов’язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках зазначених цим законом покладається на податковий орган.

Як вбачається з матеріалів справи податковим органом направлявся запит позивачу щодо обґрунтування рівня договірних цін, на який позивачем надано відповідь та документи, які обґрунтовують рівень ціни за якими реалізовувались збудовані квартири.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, податковий орган повинен був визначати податкове зобов'язання, з урахуванням рівня звичайних цін, за процедурою визначення податкових зобов'язань за непрямими методами, слід зазначити те, що у податкового органу не було підстав для визначення податкових зобов’язань за непрямими методами, оскільки у позивача проводилась планова виїзна перевірка, в ході якої позивачем було представлено первинні документи, в яких і була вказана вартість, така як вказана в акті перевірки.

Щодо податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання по земельному податку:

Відповідно до ст.20 (Встановлення та зміна цільового призначення земель) Земельного кодексу України, а саме п.2 віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 року №502 затверджено «Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», згідно якого зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту.

Сільська, селищна, міська рада розглядає проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки , яка розташована в межах населеного пункту.

Відповідно до Довідки Тернопільського міського відділу земельних ресурсів від 05.10.2000 року №1834/14 про грошову оцінку земельної ділянки, що розташована по вул.Промисловій,20, яка знаходиться в користуванні ВАТ «Тернопільголовпостач»зазначено функціональне призначення –землі комерційного використання (1.11.2 оптоаої торгівлі та складського господарства). Грошова оцінка зазначеної земельної ділянки становить 10431578,24 грн. Вказана довідка видана на підставі рішення Тернопільської міської ради від 29.12.1999 року «Про грошову оцінку земель м.Тернополя».

Як вбачається з матеріалів справи 20.09.2004 року позивачем подано до Тернопільської ОДПІ уточнений розрахунок земельного податку з перерахунком суми зобов’язання в сторону зменшення за період з вересня по грудень 2004 року, згідно Інформації про грошову оцінку земельної ділянки від 08.09.2004 року.

Згідно Інформації Тернопільського міського відділу земельних ресурсів від 08.09.2005 року №5591/18/01 функціональне використання земельної ділянки зазначено –землі промисловості (1.10.5 підприємства іншої промисловості). Грошова оцінка зазначеної земельної ділянки складає 6369400,73 грн.

Проте позивачем не надано доказів, які б свідчили про зміну цільового використання земельної ділянки, що знаходиться по вул.Промисловій,20, у порядку передбаченому ст.20 Земельного кодексу України, а саме позивач не надав рішення Тернопільської міської ради про зміну функціонального призначення (цільового використання) вказаної земельної ділянки.

Враховуючи те, що зміни цільового використання чи функціонального призначення  земельної ділянки не відбулось в порядку встановленому чинним законодавством податковим органом при розрахунку земельного податку правомірно взято до уваги грошову оцінку земельної ділянки згідно Довідки Тернопільського міського відділу земельних ресурсів від 05.10.2000 року №1834/14.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що постанова  господарського суду Тернопільської області підлягає скасуванню

Керуючись ст.ст. 195,196,198,202,205,207,209 п.6,7 розділу VІІ КАС України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільської ОДПІ  від 24.11.2006 року задоволити.

Постанову господарського суду Тернопільської області від 06.10.2006 року по справі №7/172-3078 - скасувати, прийняти нову постанову.

В позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                              Якімець Г.Г.

Судді:                                                                      Дубник О.П.

Орищин Г.В.