ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 р.
№ 47/628-06

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів:

Божок В.С.- головуючого,

Костенко Т.Ф.,
Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська олія"

на постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2007

у справі
господарського суду Харківської області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська олія"

до
Відкритого акціонерного товариства "Турбоатом"

про
стягнення 2034737,12 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача:
Турчин С.О.- дов. від 15.02.07.

від відповідача:
Кузнецов Р.В.- дов. № 1-40/12-9 від 02.01.07.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 20.11.2006 господарського суду Харківської області задоволено позовні вимоги.

Стягнуто з ВАТ "Турбоатом" на користь ТОВ  "Українська олія"  суму основного боргу у розмірі 1668469,60 грн.; суму пені у розмірі 146892,06 грн.; індекс інфляції у розмірі 159542,82 грн; суму трьох відсотків річних у розмірі 59790,64 грн.; державного мита у розмірі 20407,37 грн.; витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн. та витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 6000,00 грн.

Постановою від 16.01.2007 Харківського апеляційного господарського суду рішення від 20.11.2006 господарського суду Харківської області скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ "Українська олія" відмовлено.

Постанова мотивована тим, що у спірному договорі не визначений строк оплати отриманого товару, а  згідно ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, у разі не встановлення у договорі  строку виконання боржником обов’язку, боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня перед’явлення вимоги. Господарським судом помилково зроблений висновок, що строк виконання відповідачем зобов’язань за договором, визначено вказівкою на подію, що неминуче має настати і відповідно  застосовано до спірних правовідносин ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції ТОВ "Українська олія" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить її скасувати, посилаючись на те, що апеляційною інстанцією порушені норми матеріального права, зокрема ст. 692 Цивільного кодексу України, ст.ст.216, 218  Господарського кодексу України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить необхідним касаційну скаргу задовольнити.

Господарським судом встановлено, що 01.08.2005 ВАТ "Турбоатом"  та ТОВ підприємство "Харківенергозапчастина", уклали договір поставки за № 39-08/5, відповідно до умов якого ТОВ підприємство "Харківенергозапчастина" зобов’язано поставити продукцію на суму 1946474,40 грн., а відповідач  отримати та оплатити її. Оплата вартості продукції здійснюється шляхом перерахунку 20 % передоплати на рахунок протягом 15 днів з моменту підписання даного договору, а 80 %, що залишились перераховуються за фактом отримання продукції.

ТОВ підприємство "Харківенергозапчастина" умови договору виконало у повному обсязі, однак ВАТ "Турбоатом" розрахувався за отриману продукцію частково. Всього відповідачем  перераховано 278004,80 грн.

28.08.2006 первісним кредитором - ТОВ підприємство "Харківенерго-запчастина" та  ТОВ "Українська олія" укладено договір уступки права вимог за № 28/08-У, відповідно до умов якого, позивачу перейшло право вимоги заборгованості, від відповідача за договором поставки № 39-08/5, про що відповідним листом було повідомлено відповідача.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України, передбачено, що  зобов’язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже абз. 2 ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України містить норму, якою встановлено, що зобов’язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Принагідно, у випадку, коли виконання зобов’язання поставлено у залежність від події, що може і не настати (поставка товару), мова йде не про термін, а про умову виконання зобов’язань.

За пунктом 4.2 договору поставки за № 39-08/5, початок перебігу строку виконання відповідачем зобов’язань щодо остаточного перерахування грошових коштів за продукцію пов’язано з певною подією, зокрема фактом отримання відповідачем  продукції, тобто виконанням умов договору.

Відповідно пункту 6.4 договору у випадку несвоєчасної оплати покупець оплачує продавцю неустойку в розмірі 0,5% від вартості поставленої продукції за  кожний день прострочки.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що  боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, господарський суд обґрунтовано дійшов висновку щодо стягнення з відповідача річних, інфляційних та часткового стягнення пені, з урахуванням вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" та ст. 343 Господарського кодексу України, якою передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно  ст.44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов’язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов’язаних з розглядом справи.

Оскільки позивач користувався послугами адвоката,  що доведено належними доказами, то господарський суд правомірно дійшов висновку, що витрати на послуги адвоката підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що Харківським апеляційним господарським судом дана неправильна юридична оцінка обставинам справи, тому постанова не відповідає  чинному законодавству України та обставинам справи і підлягає скасуванню, а рішення як законне та обґрунтоване, залишенню без змін.

На підставі  викладеного, керуючись ст. 1115, ст. 1119 - ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу задовольнити..

Постанову від 16.01.2007  Харківського апеляційного господарського суду  зі  справи № 47/628-06 скасувати.

Рішення від 20.11.2006 господарського суду Харківської області зі справи № 47/628-06 залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази з урахуванням ст.122 Господарського процесуального кодексу України..

Головуючий                                                 В.С. Божок

Судді                                                             Т.Ф. Костенко

Г.П. Коробенко