ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2007 р.
№ 12/600

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

на  постанову
Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2007 р.

у справі
№12/600

господарського суду
м. Києва

за позовом
Державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу”

до
Державної акціонерної компанії “Хліб України”

третя особа
Сільськогосподарський виробничий кооператив “Зоря”

про
стягнення 602,54 грн.

за участю представників:

позивача
Сватуха О.В. –дов. від 29.12.2006р. №269д

відповідача
Стегній Л.М. –дов. від 06.10.06р. № 12-14/582

третьої особи
не з’явились (про час і місце судового засідання повідомлені належно)

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” звернулося до господарського суду м.Києва з позовом до  Державної акціонерної компанії “Хліб України” про стягнення 602,54 грн. основного боргу, переданого йому за розподільчим балансом від 31.07.2003р.

Свої вимоги позивач обгрунтовує пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690, статтею 59 Господарського кодексу України, відповідно до яких до позивача перейшло право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально - технічних ресурсів. Однак, відповідач, в порушення статей 512, 530 Цивільного кодексу України, частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. та вимоги позивача №424 від 18.03.2004р. та про сплату боргу в сумі 602,54 грн., після підписання розподільчого балансу між ним та відповідачем, та розрахунку Сільськогосподарським виробничим кооперативом “Зоря” з відповідачем в сумі 602,54 грн., на підставі платіжного доручення від 19.09.2003р., перерахування вказаної суми не здійснив.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690 передбачалася передача відповідачу всієї заборгованості без виключень. Окрім цього, оскільки передача заборгованості виникла в рамках адміністративних правовідносин, а не в процесі здійснення фінансово-господарської діяльності, то позивач, а не відповідач  відповідно до статті 519 Цивільного кодексу України, отримав всі ризики щодо стягнення та виявлення безнадійної заборгованості.

Третя особа, Сільськогосподарський виробничий кооператив “Зоря”, не надав пояснень чи відзиву на позовну заяву.

Рішенням господарського суду м.Києва від 14.11.2006р.(суддя Прокопенко Л.В.) позов задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 602,54 грн. боргу, 102 грн. витрат по сплаті державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Судове рішення обгрунтоване правомірністю вимог позивача з огляду на положення статті 4 Цивільного кодексу  Української РСР, постанови Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. №690, та частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р., відповідно до яких у відповідача відсутні підстави для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання зобов’язань, що виникли у нього у зв’язку з передачею дебіторської заборгованості позивачу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2007 р. (судді: С.О.Алданова - головуючий, І.В. Борисенко, В.В.Шипко) рішення господарського суду м. Києва від 14.11.2006р. залишено без змін з огляду на правомірність висновків місцевого суду про обгрунтованість позовних вимог; виникнення у відповідача цивільно-правових зобов’язань перед позивачем з підстав, передбачених статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції відповідач, Державна акціонерна компанія “Хліб України”, звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вимоги касаційної скарги обгрунтовані порушенням апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме статей 512, 519, 623 Цивільного кодексу України, статей 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, відповідач посилається на недослідження попередніми судовими інстанціями оригіналу платіжного доручення, на який посилався позивач в обгрунтування своїх вимог та неврахування судом апеляційної інстанції фактів, викладених в скарзі.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу та усно в судовому засіданні заперечив її доводи повністю, вказавши на законність та обґрунтованість постанови апеляційної інстанції.

Третя особа, Сільськогосподарський виробничий кооператив “Зоря”, не скористалася правом на участь представника в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.05.2003р. № 690 “Про утворення державного підприємства “Агентство з реструктуризації заборгованості підприємств агропромислового комплексу” шляхом виділення зі складу підприємства Державної акціонерної компанії “Хліб України” створено позивача, та віднесено його до сфери управління Міністерства аграрної політики України.

На виконання пункту 3 зазначеної постанови між позивачем та відповідачем підписано розподільчий баланс станом на 31.07.2003р. та акт приймання-передачі дебіторської заборгованості за цим балансом, що були погоджені протоколом від 02.09.03р. №5 урядової комісії з реструктуризації ДАК “Хліб України”, відповідно до яких до позивача переходить право вимоги до дебіторів відповідача за розрахунками з оплати матеріально-технічних ресурсів, поставлених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.97р. № 977.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що після підписання розподільчого балансу Сільськогосподарський виробничий кооператив “Зоря” розрахувався з відповідачем за мінеральні добрива в сумі 602,54 грн. на підставі платіжного доручення №169 від 19.03.2004р. Отже, до позивача перейшло право вимоги до СВК “Зоря” на суму 602,54 грн.

Відповідно до частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. відповідач зобов’язався у разі проведення розрахунків дебіторів з компанією після підписання розподільчого балансу, що зменшує суму дебіторської заборгованості позивача, перерахувати протягом 3-х банківських днів грошові кошти на його рахунок у сумі еквівалентній зменшенню дебіторської заборгованості.

На підставі зазначеного 18.03.2004р. позивач надіслав відповідачу вимогу №424 про сплату боргу, яку відповідач отримав 19.03.2004р.

Апеляційною інстанцією досліджено, що відповідач не надав відповіді на вказану вимогу та доказів, які спростували б факт отримання ним від СВК “Зоря” 602,54 грн., в якості оплати за мінеральні добрива, доказів перерахування цієї суми на рахунок позивача відповідно до частини 2  пункту 2 акту передачі-приймання дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р.

Статтею 4 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що  Цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Таким чином, оскільки відповідач зобов’язання, які виникли у нього внаслідок підписання акту приймання-передачі дебіторської заборгованості до розподільчого балансу від 31.07.2003р. не виконав, апеляційний господарський суд прийшов до правомірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 602,54 грн. обгрунтовані та відповідають нормам чинного законодавства.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України повторно  розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізував зобов’язальні правовідносини, що виникли та існували між сторонами, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та з урахуванням статті 33 Господарського процесуального кодексу України дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як наслідок, прийнята апеляційним судом постанова відповідає вимогам статті 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи касаційної скарги щодо невірного застосування апеляційним господарським судом статті 519 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки постанова не містить жодного посилання на цю статтю, натомість висновки постанови щодо виникнення між сторонами цивільно-правових зобов’язань скаржником не спростовано.

Інші доводи скаржника стосуються оцінки обставин справи судом апеляційної інстанції та  не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження та суперечать матеріалам справи, з огляду на що підстав для скасування зазначеної постанови колегія  суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної акціонерної компанії “Хліб України” залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2007р. та рішення господарського суду м. Києва від 14.11.2006р у справі № 12/600 господарського суду м. Києва залишити без змін.

Головуючий                                                                                               Т. Дроботова

Судді:                                                                                                          Н. Волковицька

Л. Рогач