ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 квітня 2007 р.

№ 10/334-06

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1.

на постанову

від 30.01.07 Дніпропетровського
апеляційного господарського суду

та на рішення

від 21.11.06

у справі

№10/334-06

господарського суду

Дніпропетровської області

за позовом

прокурора Кіровського району м.
Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради

до

Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1.

третя особа

Управління з контролю за
використанням та охороною земель у Дніпропетровській області

про

повернення земельної ділянки

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача:

у засідання не прибули

від третьої особи:

у засідання не прибули

від ГПУ:

Прасов О.О., посв.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Кіровського району м.
Дніпропетровська звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з
позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до Суб'єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1. за участю в якості третьої
особи Управління з контролю за використанням та охороною земель у
Дніпропетровській області про зобов'язання відповідача повернути позивачу
земельну ділянку площею 10 м2, розташовану по АДРЕСА_1, включаючи
знесення споруди кіоску.

Позов мотивовано закінченням строку
дії укладеного між позивачем та відповідачем договору від 21.04.03 оренди
спірної земельної ділянки (з урахуванням додаткової угоди НОМЕР_1 від 22.05.03
до договору) та невиконанням відповідачем обов'язку щодо повернення орендованої
земельної ділянки, передбаченого п.п. 5.1, 7.4.8 договору та ст. 34 Закону
України "Про оренду землі".

Рішенням від 21.11.06 господарський
суд Дніпропетровської області (суддя Кощеєв І.М.) позовні вимоги задовольнив у
повному обсязі.

Постановою від 30.01.07
Дніпропетровський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі:
Неклеси М.П. -головуючого, Павловського П.П., Логвиненко А.О.) рішення суду
першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 28.03.07 Вищий
господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою
відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови та
припинення провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована
наявністю рішення господарського суду, яким вирішено даний спір, а також
неправомірністю висновку судів про припинення дії договору оренди спірного
договору.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника Генеральної прокуратури України, перевіривши матеріали
справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, на підставі рішення Дніпропетровської міської ради
НОМЕР_2 від 19.06.02 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської
ради НОМЕР_3 від 17.04.03 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди
земельної ділянки від 21.04.03 площею 0,0006 га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. Вказаний договір зареєстровано за НОМЕР_1 від 22.05.03 в книзі
записів державної реєстрації договорів оренди землі.

Додатковою угодою 2003 року до
договору оренди земельної ділянки від 22.05.03 строк дії договору оренди
земельної ділянки продовжено до 31.12.04.

Задовольняючи позов у справі, суд
першої інстанції виходив з обставин невиконання відповідачем передбаченого п.п.
5.1, 7.4.8 договору та ст. 34 Закону України "Про оренду землі"
обов'язку щодо повернення орендованої земельної ділянки після закінчення строку
дії договору оренди.

Звертаючись з апеляційною скаргою,
відповідач доводив обставини порушення судом першої інстанції норм
процесуального права внаслідок неповідомлення його належним чином про час та
місце засідання суду. Проте такі доводи позивача всупереч вимогам п. 7 ч. 1 ст.
105 ГПК України не отримали жодної правової оцінки у той час як пунктом 2 ч. 3
ст. 104 цього Кодексу такі обставини в разі їх наявності є безумовною підставою
для скасування рішення місцевого господарського суду.

Разом з тим, суд апеляційної
інстанції, здійснивши відповідно до ст. 101 ГПК України повторний розгляд
справи, погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову,
виходячи з того, що необхідною умовою укладення та поновлення договору оренди
земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є
наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, а відтак
за відсутності відповідного рішення Дніпропетровської міської ради відсутні
підстави для спонукання відповідача поновити договір оренди.

Проте суд апеляційної інстанції не
врахував, що предметом даного спору не є спонукання відповідача поновити
договір оренди. Навпаки, звертаючись з позовом, прокурор заявив вимоги про
зобов'язання відповідача повернути позивачу спірну земельну ділянку на підстав
ч. 1 ст. 34 Закону України "Про оренду землі", згідно з якою у разі
припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути
орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Відповідно до ст. 33 Закону України
"Про оренду землі" після закінчення строку, на який було укладено
договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до
умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.
У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути
змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною
ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових
заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору
він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Дійсно, вказана норма не передбачає
автоматичне поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності
заперечень з боку сторін, а лише визначає, що в цьому разі договір підлягає
поновленню. І відповідно до п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України “Про
місцеве самоврядування в Україні” способом волевиявлення ради щодо регулювання
земельних відносин,  у тому числі
поновлення договорів оренди земельних ділянок, є прийняття рішення сесії.

Але враховуючи те, що предметом
даного спору є саме повернення земельної ділянки, для забезпечення всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, як це передбачено ст. 43 ГПК України, суттєвим є встановлення
обставин щодо реалізації сторонами договору прав, передбачених ч. 3 ст. 33
Закону України "Про оренду землі".

Як зазначено в постанові апеляційної
інстанції, у відповідності до п. 2.3 договору відповідач 06.12.04 подав заяву
до міської ради, якою просив надати згоду на розробку проекту відведення
спірної земельної ділянки для торгівельного павільйону замість кіоску для
продовження строку оренди на п'ять років. Заява відповідача станом на 01.06.06
позивачем розглянута не була та рішення про продовження договору оренди радою
не прийнято.

Проте належної правової оцінки цим
обставинам суд апеляційної інстанції не надав, зокрема, щодо втрати відповідачем
права на поновлення договору оренди спірної земельної ділянки з огляду на
обставини щодо реалізації позивачем свого права заперечити проти поновлення
договору оренди, а також вжиття ним певних заходів стосовно заяви відповідача
на момент прийняття рішення у справі або відповідних причин їх нездійснення.
Позиція позивача, який здійснює право власності на спірну земельну ділянку від
імені відповідної територіальної громади, у спірних правовідносинах судами
взагалі не з'ясована.

Зважаючи на викладене, судова
колегія дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішенні спору у справі вимог ст.ст. 42, 43, 47,
43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин
справи та правильного застосування законодавства, тому судові рішення
підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та
процесуального права.

Разом з тим, безпідставними є
заявлені в касаційній скарзі вимоги стосовно припинення провадження у справі
через наявність рішення господарського суду Дніпропетровської області від
20.03.06 у справі №30/144.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України
передбачено припинення провадження у справі, якщо є рішення господарського суду
або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір
між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Проте, як правильно зазначив суд
апеляційної інстанції, предметом даного спору є повернення земельної ділянки з
підстав з закінчення строку договору оренди, а підставою позовних вимог у
справі №30/144 є самовільне зайняття земельної ділянки. При цьому господарський
суд Дніпропетровської області в своєму рішенні у справі №30/144 зауважив про
неможливість застосування санкцій, передбачених ст. 212 ЗК України, але ці
обставини не позбавляють прокурора права вимагати звільнення земельної ділянки
на підставі умов укладеного між сторонами договору, що не є предметом даного
спору.

Отже, касаційна скарга підлягає
задоволенню частково, а рішення і постанова скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних
доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами,
із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115,
1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу задовольнити
частково.

2.Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 30.01.07 та рішення господарського суду
Дніпропетровсської області від 21.11.06 у справі №10/334-06 скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький