Господарський суд
Житомирської області
______________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "18" січня 2007 р.                                                     Справа № 5/3034

Господарський суд Житомирської області у складі:

Судді Брагіної Я.В.

при секретарі Зоренко В.М.

за участю представників сторін

від позивача Бєлікова О.А., дор. № 06-902/1084 від 03.10.06р.

від відповідача Віцюк В.Ф., голова правління

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу за позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м. Житомир)

до Житлово-будівельного кооперативу №1 (м.Житомир)

про стягнення 13094,74 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь 13094,74  грн. штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця у 2005 році.

У судовому засіданні  18.01.07р. представник позивача надав заяву, у якій відмовляється в частині стягнення  3773,50 грн., оскільки відповідач сплатив дану суму боргу в добровільному порядку.

Ухвалою суду від 18.01.07р. провадження у справі в частині стягнення 3773,50 грн. було закрито.

Представник позивача в засіданні суду позовні вимоги підтримав частково в сумі 9821,24 грн., оскільки 3773,50грн. штрафних санкцій було сплачено в добровільному порядку.

Представник відповідача у судовому засіданні  заперечував проти позову, пояснив, що на протязі 2005р.  відповідачем було працевлаштовано двох  інвалідів, але інвалід, що працював на посаді двірника звільнився з роботи за власним бажанням і вини відповідача у звільненні не має.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91р. підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 вказаного Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу, осіб підприємстві становила 38 осіб.

Відповідно кількість місць для працевлаштування інвалідів повинна становити - два (38:100х4).

Проте, з матеріалів справи, вбачається, що на протязі 2005р. ( з січня по березень) у відповідача працював один інвалід  двірником, що підтверджується довідкою МСЕК № 056861  та посвідченням ААБ № 225139 ( а.с. 40), а також  витягами з наказів , які долучені до матеріалів справи, який звільнився за власним бажанням, а другого інваліда працевлаштовано в грудні місяці 2005 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач працевлаштував одного інваліда, оскільки вини відповідача у звільненні інваліда за власним бажанням не має і тому відмовляє в позові в частині стягнення штрафної санкції щодо не працевлаштування одного інваліда, вважаючи, що відповідачем не дотримано 4% нормативу по працевлаштуванню одного інваліда.

Враховуючи вище викладене відповідач повинен би сплатити  позивачу 6547,37 грн. штрафної санкції .

Оскільки ухвалою суду від 18.01.07р. в частині стягнення 3773,50 грн. прийнято відмову позивача від позову та закрито провадження у справі в цій частині, то стягненню з відповідача підлягає 2773,87 грн. ( 6547,37 - 3773,50).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 названого Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до ч. 4 ст. 20 того ж Закону, адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені ст. 250 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 9 ст. 20 того ж Закону, спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку.

Відповідно до "Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.01р. № 1767 (із змінами, внесеними Постановою КМУ від 29.06.04р. № 813), штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним (п. 4).

Згідно з п. 5 зазначеного Порядку, суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Середня річна заробітна плата на підприємстві обчислюється шляхом ділення суми нарахованого фонду оплати праці як в грошовій, так і в натуральній формі, на середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу, що визначається у порядку, встановленому Інструкцією зі статистики чисельності працівників, зайнятих в народному господарстві, затвердженою Держкомстатом.

Згідно з п. 11 вказаного Порядку, контроль за своєчасним і повним надходженням штрафних санкцій від підприємств, які не забезпечують нормативу робочих місць, здійснюють відділення Фонду відповідно до законодавства. У разі несплати штрафних санкцій в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку.

Позивач вважає, що відповідач не забезпечив 4% норматив у кількості одного робочого місця, тобто не працевлаштував одного інваліда і задовільняє  позов частково в сумі  2773,87 грн.

Таким чином, судом не вбачається підстав для звільнення відповідача від відповідальності за недотримання встановленого нормативу для працевлаштування інвалідів у повному обсязі.

Відповідач позов не оспорив, доказів сплати адміністративно-господарських санкцій у повному обсязі за непрацевлаштування одного інваліда суду не подав.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, про задоволення  позовних вимог частково, а саме:  у сумі 2773,87грн., оскільки вимоги в цій частині є  обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства, а в решті позову відмовляє.

На підставі Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91р. № 875-ХІІ, "Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.01р. № 1767 (із змінами, внесеними Постановою КМУ від 29.06.04р. № 813), керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Житлово - будівельного кооперативу № 1, м. Житомир, майдан Привокзальний 6/126 кв. 40, р/р 05 в ЖФ АКІБ " Укрсиббанк", МФО  311681, код 20403131:

- на користь Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 10003, м. Житомир, вул. Домбровського, 38, р/р 0002 в УДК у Житомирській області, МФО 811039, код 22062319, код платежу 50070000, символ-230  -  2773,87 грн. адміністративно-господарських санкцій.

3.В решті позовних вимог відмовити.

Постанова господарського суду може бути оскаржена до Житомирського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її проголошення шляхом подачі заяви, а в разі складення постанови суду у повному обсязі відповідно до ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого КАС України, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                       Брагіна Я.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивачу;

3 - відповідачу;