ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2007 р.
№ 18/153

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової - головуючого
Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

позивача
Куликов О.М. –довіреність від 05.01.2007 р.

відповідача
Косач Г.А. –довіреність від 20.01.2007 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Закритого акціонерного товариства “Страхова компанія ”Україна”

на постанову
від 02.10.2006 Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 18/153 господарського суду м. Києва

за позовом
Приватного підприємства “Творчо-виробнича майстерня архітектурного проектування “БББ”

до
Закритого акціонерного товариства “Страхова компанія ”Україна”

про
визнання неправомірним рішення страховика та стягнення 96417,77 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство “Творчо-виробнича майстерня архітектурного проектування “БББ” (далі –ТВМ АП “БББ”) звернулось до господарського суду  м. Києва з позовом до ЗАТ “Страхова компанія ”Україна” (далі ЗАТ “СК “Україна”):

- про визнання неправомірним рішення ЗАТ “СК “Україна” за договором страхування № 128/06/04 від 15.04.2004 р., викладене у листі № 648                           від 13.05.2005р.;

- про стягнення за договором від 15.04.2004 р. суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення -       72027, 01 грн., пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у сумі   7109, 97 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 372, 96 грн., що разом становить 79509,94 грн.;

- про стягнення з ЗАТ “СК “Україна” за договором обов’язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті № 129НСВ/04 від 15.04.2004 р. на користь вигодонабувача Бережного М.В.  187, 00 грн.

Заявою від 28.04.2006 р. ТВМ АП “БББ” доповнив позовні вимоги, а саме просив суд визнати недійсним (нечинним) наказ ЗАТ “СК “Україна” № 59-ВК     від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акта”.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.04.2004 р. ТВМ АП “БББ” уклав з ЗАТ “СК “Україна” договір № 128/06/04 про добровільне страхування належного йому автомобіля OPEL Zafira 1,8 на страхову суму 121145, 00 грн.

23.02.2005 р. застрахований автомобіль внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження, що було кваліфіковано ЗАТ “СК “Україна” як “страховий випадок”, про що зазначено у страховому акті № 128/06/04 від 06.04.2005 р.

Згідно цього акта та додатку до нього від 17.05.2005 р. загальний розмір страхового відшкодування складає 91099,73 грн.

До цього часу ЗАТ “СК “Україна” перерахував ТВМ АП “БББ” лише        5 000 грн. –28.04.2005 р. та 15 000 грн. –10.06.2005 р.

У листі № 648 від 13.05.2005 р. ЗАТ “СК “Україна”  зазначив, що пошкоджений автомобіль можливо відновити до стану на момент скоєння ДТП і пропонує перевезти його на станцію технічного обслуговування в м. Київ та укласти зі станцією договір на ремонт автомобіля, оплату якого ЗАТ “СК “Україна” зобов’язується здійснити “...в межах матеріального збитку за відрахуванням безумовної франшизи”, тобто за рахунок належного ТВМ АП “БББ” страхового відшкодування.

Проте, ні Закон України про страхову діяльність, ні умови договору                 № 128/06/04 від 15.04.2004 р. не передбачають обов’язку ремонтувати автомобіль у страховому випадку.

ТВМ АП “БББ”  свої зобов’язання за договором страхування виконала у повному обсязі.

Проте, відповідач в порушення умов договору та приписів статей 16, 20, 31 Закону України “Про страхування”, статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 530, 599, 629, 979, 988, 990 Цивільного кодексу України не виконав свої зобов’язання щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 71099, 73 грн.

На підставі приписів статей 536, 625, 992 Цивільного кодексу України позивач вказану суму просив стягнути з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування та процентів за користування чужими грошовими коштами.

У відзиві на позовну заяву ЗАТ “СК “Україна” проти позову заперечував, посилаючись при цьому на невиконання позивачем умов пункту 5.13.3 договору страхування щодо передачі прав власності на транспортний засіб страховику та ненадання транспортного засобу для визначення вартості залишків, не зважаючи на неодноразові пропозиції Страховика.

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.06.2006 р. (суддя Мандриченко О.В.) позовні вимоги задоволено частково:

- визнано недійсним наказ ЗАТ “СК “Україна” № 59-ВК від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акта”;

- стягнуто з ЗАТ “СК “Україна” на користь ТВМ АП “БББ” суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 72027,01 грн., 372, 96 грн. трьох процентів річних з простроченої суми, 7109, 97 грн. пені та судові витрати.

В частині позовних вимог щодо визнання неправомірним рішення ЗАТ “СК “Україна” за договором страхування № 128/06/04 від 15.04.2004 р., що викладене у листі за № 648 від 13.05.2005 р., провадження у справі припинено на підставі пункту 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

В іншій частині в позові відмовлено.

Зокрема, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з ЗАТ “СК “Україна” на користь ТВМ АП “БББ” суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 72027,01 грн., 372, 96 грн. трьох процентів річних з простроченої суми, 7109, 97 грн. пені, господарський суд, на підставі встановлених обставин справи та приписів статей 525, 526, 549, 625 Цивільного кодексу України, статей 193, 230 Господарського кодексу України та статті 20 Закону України “Про страхування” дійшов висновку, що у разі неприйняття відмови ТВМ АП “БББ” від прав на застрахований автомобіль, ЗАТ “СК “Україна” зобов’язаний сплатити страхове відшкодування в порядку та на умовах, визначених договором страхування № 128/06/04.

При цьому, суд дійшов висновку, що розрахунок пені у сумі 7109,97 грн. за прострочку виконання грошових зобов’язань, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 72027,01 грн. та 372,96 грн. трьох процентів річних з простроченої суми відповідає матеріалам справи, умовам договору та приписами статей 536, 625, 992 Цивільного кодексу України.

Крім того, під час здійснення судового провадження судами було встановлено, що наказ ЗАТ “СК “Україна” № 59-ВК від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акта” був прийнятий в порушення умов договору та приписів діючого законодавства.

Припиняючи провадження на підставі пункту 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо позовних вимог в частині визнання неправомірним рішення ЗАТ “СК “Україна” за договором страхування                      № 128/06/04 від 15.04.2004 р., що викладене в листі № 648 від 13.05.2005 р. щодо ремонту пошкодженого автомобіля і спрямування решти страхового відшкодування особі, що не визначена у цьому договорі, господарський суд зазначив, що даний спір не підлягає розгляду у господарських судах України, оскільки різного роду листи не підлягають розгляду у господарських судах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення 187, 00 грн. грошових коштів на користь вигодонабувача –Бережного М.В. суд дійшов висновку, що ні застрахованою особою ні ТВМ АП “БББ” не були виконані умови пункту 7.2 договору страхування № 129/НСВ/04, предметом якого є страхування від нещасного випадку на транспорті працівника  ТВМ АП “БББ” Бережного М.В., за умовами виконання якого може здійснюватися страхова виплата, а тому у ЗАТ “СК “Україна” відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування вигодонабувачеві за вказаним договором.

За апеляційною скаргою ЗАТ “СК “Україна” Київський апеляційний господарський суд (судді: Капацин Н.В., Данилова Т.Б., Студенець В.І.), переглянувши рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2006 р. в апеляційному порядку, постановою від 02.10.2006р. залишив його без змін з тих же підстав.

ЗАТ “СК “Україна” подало до Вищого господарсько го суду України касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду       від 02.10.2006 р., в якій просить рішення та постанову у справі скасувати в частині визнання недійсним наказу ЗАТ “СК “Україна” № 59-ВК від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акта” та стягнення з ЗАТ “СК “Україна” на користь ТВМ АП “БББ” суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 72027,01 грн., 372,96 грн. трьох відсотків річних з простроченої суми, 7109,97 грн. пені та судових витрат у справі, прийняти нове рішення, яким відмовити ТВМ АП “БББ” у позові повністю, обґрунтовуючи касаційну скаргу доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанції не надали правової оцінки доводам ЗАТ “СК “Україна”  щодо невиконання позивачем умов договору страхування, а саме передачі прав власності на транспортний засіб страховику та не надання транспортного засобу для визначення вартості залишків, відповідно до умов пункту 5.13.3 договору.

Скаржник вважає, що висновок суду про порушення ЗАТ “СК “Україна” права позивача на отримання страхового відшкодування внаслідок прийняття наказу № 59 –ВК від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акта” зроблений внаслідок неправильного застосування судом норм статті 13 Цивільного кодексу України.

Крім того, на думку заявника, судами порушено вимоги частини 17 статті 9 Закону України “Про страхування” щодо відшкодування лише прямих збитків.

ТВМ АП “БББ” у відзиві на касаційну скаргу ЗАТ “СК “Україна” просить залишити судові рішення у справі без змін як такі, що прийняті у відповідності з чинним законодавством України, фактичним обставинам і матеріалам справи, а касаційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах  звичайно ставляться.

Статтею 979 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов’язується, у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов’язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 988 цього кодексу страховик зобов’язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 цього ж кодексу передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції 15.04.2004 р. між ТВМ АП “БББ” та ЗАТ “СК “Україна” укладено договір № 128/06/04 добровільного страхування належного ТВМ АП “БББ” автомобіля OPEL Zafira 1,8 на страхову суму 121145, 00 грн.

Відповідно до пункту 2.1 договору ЗАТ “СК “Україна” здійснює страхування майнових інтересів позивача  на випадок пошкодження або втрати ТЗ внаслідок, зокрема, дорожньо-транспортної пригоди.

23.02.2005 р. сталась дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої автомобіль OPEL Zafira отримав механічні пошкодження.

За результатами дорожньо-транспортної пригоди на підставі акта автотоварознавчого дослідження від 14.03.2005 р. ЗАТ “СК “Україна” було складено страховий акт № 128/06/04 від 06.04.2005 р., в якому зазначено, що сума збитку згідно з дефектною відомістю огляду транспортного засобу за винятком безумовної франшизи становить 90599,73 грн.

Згідно додатку до страхового акта №128/06/04 від 17.05.2005 р., сума збитку становить 91099,73 грн.

Пунктом 4.1 договору визначені зобов’язання страховика (ЗАТ “СК “Україна”) за договором страхування № 128/06/04, до яких, зокрема, відносяться:

- при настанні  страхового випадку страховик зобов’язаний вирішити питання щодо виплати страхового відшкодування протягом 15 робочих днів з дня подання страхувальником усіх документів, передбачених пунктом 5.1 договору;

- у випадку прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, страховик зобов’язаний письмово повідомити про це страхувальника протягом 15 робочих днів з дня подання страхувальником відповідних документів, з обґрунтуванням причин відмови.

Відповідно до пункту 5.13.1 договору страхування № 128/06/04 на підставі поданих документів страховик складає страховий акт (аварійний сертифікат), в якому зазначаються (додаються) результати огляду пошкодженого ТЗ, інші документи, розрахунки страхового відшкодування, а також рішення страховика щодо його виплати.

За приписами пункту 5.13.3 вказаного договору страхувальник має право, якщо збиток оцінюється в 70 % та більше від страхової суми за договором, звернутися до страховика з відмовою від своїх прав на застрахований ТЗ з метою одержання страхового відшкодування у повному обсязі.

У випадку, якщо страховик приймає відмову страхувальника, він виплачує страхове відшкодування у розмірі страхової суми за винятком встановленої безумовної франшизи, при цьому страхувальник передає право власності на пошкоджений ТЗ (агрегат, деталь) страховику, при чому страхове відшкодування виплачується після виконання зазначеної вище умови.

Під час здійснення судового провадження судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ТВМ АП “БББ” керуючись пунктом 5.13.3 договору, направив ЗАТ “СК “Україна” претензію № 155 від 28.04.2005 р. з відмовою від своїх прав на застрахований транспортний засіб (а.с. 17-18).

Проте, ЗАТ “СК “Україна” листом № 648 від 13.05.2005 р. (а.с. 19) повідомило ТВМ АП “БББ” про те, що пошкоджений автомобіль “Опель Зафіра” (реєстраційний номер 029-20 СВ) є можливість відновити до стану на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди та запропонував перевезти пошкоджений автомобіль на станцію технічного обслуговування в м. Київ та за рахунок ЗАТ “СК “Україна” здійснити оплату ремонту автомобіля в межах матеріального збитку за вирахуванням безумовної франшизи.

На підставі встановлених обставин суди дійшли висновку, що відповідач зазначеним листом не прийняв відмову позивача від прав на застрахований автомобіль, а тому  відповідно до умов пункту 4.1 договору страхування, ЗАТ “СК “Україна” зобов’язаний був сплатити на користь позивача страхове відшкодування у сумі 91099,73 грн.

ЗАТ “СК “Україна” було частково виплачене страхове відшкодування на суму 15 000 грн. та на суму 5 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3 від червня 2005 р. та № 10 від 28.04.2005 р. за призначенням платежу “частка страхового відшкодування згідно страхового акта № 128/06/04 від 06.04.05 р.” (а.с. 49-50).

Таким чином, станом на день розгляду справи сума боргу у вигляді неоплаченого страхового відшкодування становить 71099,73 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 992 цього кодексу у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов’язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України “Про страхування” при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування

Пунктом 8.2 договору № 128/06/04 передбачено, що за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в терміни, передбачені договором, страховик сплачує пеню в розмірі 0,5 % простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше ніж 10 % суми боргу.

Розрахунок суми страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції, пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування та процентів за користування чужими грошовими коштами був перевірений судом першої та апеляційної інстанції під час здійснення судового провадження та визнаний обґрунтованим.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним наказу № 59-ВК від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акта”, згідно з яким скасований страховий акт            № 128/06/04 від 06.04.2005 р. та додаток до нього від 17.05.2005 р., суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано дійшли висновку, що розмір суми страхового відшкодування був проведений правильно, відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Частиною 1 статті 25 Закону України “Про страхування” передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно пункту 5.13.3 договору страхування № 128/06/04 страхувальник має право, якщо збиток оцінюється в 70 % та більше від страхової суми за договором, звернутися до страховика з відмовою від своїх прав на застрахований ТЗ з метою одержання страхового відшкодування у повному обсязі.

У випадку, якщо Страховик приймає відмову Страхувальника, він виплачує страхове відшкодування у розмірі страхової суми за винятком встановленої безумовної франшизи, при цьому страхувальник передає право власності на пошкоджений ТЗ (агрегат, деталь) страховику, при чому страхове відшкодування виплачується після виконання зазначеної вище умови.

У випадку відмови Страхувальника передати Страховику пошкоджений транспортний засіб із суми страхового відшкодування вираховується вартість залишків транспортного засобу.

Як зазначалось вище, під час здійснення судового провадження судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що сторони скористалися своїми правами, передбаченими пунктом 5.13.3 договору страхування                     № 128/06/04, про що свідчить претензія ТВМ АП “БББ” № 155 від 28.04.2005 р., у якій позивач повідомив ЗАТ “СК “Україна” про відмову від своїх прав на застрахований транспортний засіб, та лист ЗАТ “СК “Україна” № 648                      від 13.05.2005 р., у якому останній не прийняв відмову та наполягав на відновлювальних роботах на станції технічного обслуговування.

Розрахунок суми страхового відшкодування, визначений у страховому акті № 128/06/04 від 06.04.2005 р. та додатку до нього від 17.05.2005 р., здійснений відповідно до пункту 5.7 договору страхування № 128/06/04 (з вирахування безумовної франшизи та додаванням витрат, пов’язаних з рятуванням автомобіля та запобіганням його подальшого пошкодження у сумі 500 грн., передбачених пунктом 3.3 договору страхування).

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

А тому, беручи до уваги встановлені під час здійснення судового розгляду обставини справи, на підставі оцінених судом апеляційної інстанції наявних у матеріалах справи доказів за приписами статей 42 –43 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Викладені у касаційній скарзі доводи заявника стосовно невиконання позивачем вимог пункту 5.13.3 договору страхування, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються встановленими обставинами справи, оскільки, як вбачається зі змісту вказаного пункту договору, обов’язок передати право власності на транспортний засіб Страховику мав виникнути у позивача лише у випадку, якщо відповідач прийняв би відмову позивача від права на застрахований автомобіль.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду м. Києва від 22.06.2006 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2006 р. у справі № 18/153 господарського суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу ЗАТ “Страхова компанія ”Україна” –без задоволення.

Головуючий                                                                                    Т. Дроботова

Судді                                                                                                Н. Волковицька

Л. Рогач