СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

26 квітня 2007 року

Справа № 2-16/1203-2007А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

секретар судового засідання

за участю представників сторін:

позивача: Стребкова Г.Л., дов. № 45 від 25.04.07 року,

Кірєєв Д.В., дов. № 45 від 27.06.06 року,

відповідача: Євсікова О.В., дов. № 1410/9/10 від 07.08.06 року,

Зенгін Д.В., дов. № 2/26 від 25.04.07 року,

Стволовий С.О., дов. № 1/26 від 25.04.07 року,

Жаворонкова Г.В., дов. № 13673/10 від 24.10.05 року,

Архипенко Н.І., дов. № 918/9/10-0 від 29.01.07 року,

Паркулаб Л.В., дов. № 9088/9/10 від 26.05.06 року,

прокурора: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі в Автономній Республіці Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Омельченко В.А.) від 16.02.2007 по справі № 2-16/1203-2007А

за позовом           Акціонерного комерційного банку "Чорноморський банк розвитку та реконструкції" (вул. Більшовицька, 24,Сімферополь,95001)

до           Державної податкової інспекції у місті Сімферополі в Автономній Республіці Крим (вул. М. Залки, 1/9,Сімферополь,95053)

за участю Прокурора Автономної Республіки Крим  (вул. Севастопольська, 21,Сімферополь,95000)

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.02.2007 року у справі № 2-16/1203-2007А (суддя Омельченко В.А.) позов задоволено частково. Визнано нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Сімферополі № /0 від 15.12.2206 року. В частині визнання нечинним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Сімферополі № /0 від 15.12.2006 року провадження у справі закрито.

Не погодившись з постановою суду, відповідач 26 лютого 2007 року подав заяву про апеляційне оскарження. Апеляційну скаргу відповідач подав 16 березня 2007 року.

Колегія суддів встановила, що державною податковою інспекцією в м. Сімферополі була проведена планова документальна перевірка  АКБ “Чорноморський банк  розвитку та реконструкції” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого  законодавства за період з 01.01.2005 року по 30.06.2006 року.  За результатами зазначеної перевірки відповідачем був складений акт перевірки від 06.12.2006 року № 6398/22-012/20929956.

На підставі акту перевірки відповідачем винесено два податкових повідомлення–рішення, а саме:  № /0 та  № /0 від 15.12.2006 року.

Згідно податкового повідомлення–рішення № /0 відповідач нарахував позивачу суму податкового зобов’язання з податку на прибуток підприємств у розмірі  707307 грн. та застосував штрафні санкції з податку на прибуток підприємств у сумі 609375 грн. на підставі пп. 17.1.3. п. 17.1.  та пп.. 17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення податкових зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відповідач нарахував суми податкового зобов’язання з податку на прибуток  у зв’язку з тим, що  відповідач за результатами проведення перевірки встановив з боку позивача порушення пп.. 4.1.3., пп.. 4.1.6. п. 4.1. ст.. 4; пп.. 5.2.4. п. 5.2. ст.. 5; пп.. 7.6.1., пп..7.6.3. п. 7.6. ст.. 7; пп.. 12.2.2., пп.. 12.2.3., пп.. 12.2.4. п. 12.2. ст.. 12 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Згідно податкового повідомлення –рішення № /0 відповідач нарахував позивачу суму податкового зобов’язання з податку на додану вартість у розмірі 32000 грн. та застосував відносно позивача штрафні санкції з податку на додану вартість у сумі 16000 грн. на підставі пп.. 17.1.3. п. 17.1. ст.. 17 Закону України “Про порядок погашення податкових зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Відповідач нарахував суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість у зв’язку з тим, що відповідач за результатами проведення перевірки позивача встановив порушення з боку позивача вимог та приписів, викладених у п. 4.1. ст.. 4, пп.. 7.2.1. п. 7.2. ст..7, пп.. 7.3.1. п. 7.3. ст.. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Позивач не оскаржує  податкове повідомлення-рішення № /0 від 15.12.2006. Цей факт підтверджується тим, що позивач  подав 08.02.2006 року заяву про часткову відмову від позову, а також тим, що постановою суду першої інстанції від 16.02.2007 року в частині визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /0 від 15.12.2006 року провадження у справі закрито.

Позивач не погоджується з висновками відповідача про заниження податку на прибуток та нарахованими сумами з цього  податку, не згоден з штрафними санкціями з податку на прибуток, які застосовано відносно позивача на підставі пп.. 17.1.3. п. 17.1.  та пп.. 17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Закону „Про порядок погашення податкових зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”  оскаржує їх та вважає податкове повідомлення-рішення № /0   від 15.12.2006 року нечинним та таким, що не відповідає діючому законодавству з питань оподаткування в Україні.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши  юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З 01.01.2005 року по 30.06.2006 року АКБ  “Чорноморський банк  розвитку та реконструкції” включав до складу валових витрат суми коштів, які були їм внесені до страхових резервів та які були сформовані позивачем під дебіторську заборгованість, під кошти на коррахунках у інших банках, під знецінення цінних паперів, для відшкодування можливих втрат по кредитним лініям та наданим гарантіям. Таке формування страхових резервів позивачем підтверджується наявними у матеріалах справи документами, а саме: актом перевірки, звітами банку, платіжними дорученнями, актами інвентаризації,  висновком експертизи, оборотно-сальдовими відомостями банку, договорами купівлі-продажу векселів, листами Національного банку України та ін.

Відповідно до пп.. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5 Закону України “Про оподаткування  прибутку підприємств”  до складу валових витрат  включаються  суми коштів, внесені  до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Пп.. 12.2.1 п. 12.2 ст. 12 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено, що будь-який банк, а також будь-яка небанківська фінансова установа, створена згідно з нормами відповідних законів, крім страхових компаній (далі - фінансові установи), зобов'язані створювати страховий резерв для відшкодування можливих витрат за основним боргом (без відсотків та комісій) за всіма видами кредитів, а також гарантій, порук, придбання цінних паперів, інших активних банківських операцій, які відносяться до їх господарської діяльності згідно з законодавством.

Відповідно до пп.. 12.2.2 з урахуванням положень пп. 12.2.3 п. 12.2 ст. 12 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” створення страхового резерву здійснюється фінансовою установою самостійно у розмірі, достатньому для повного покриття ризиків неповернення основного боргу за кредитами, гарантіями, поруками, придбаними цінними паперами, іншими видами заборгованості, визнаними нестандартними за методикою, яка встановлюється для банків Національним банком України, а для небанківських фінансових установ - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг, а також за кредитами, гарантіями, поруками, придбаними цінними паперами, іншими видами заборгованості, визнаними безнадійними згідно з нормами цього Закону.

Інструкцією про порядок регулювання  діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 року № 368 передбачено, що порядок класифікації активних операцій банків і визнання їх нестандартними, формування та використання резервів під ці операції, мінімальний розмір резервів під активні операції банків встановлюється відповідними нормативно-правовими актами Національного банку.

Відповідно до вимог  п. 2.5. Положення  про порядок формування і використання банками  резерву для відшкодування можливих втрат від дебіторської заборгованості, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 13.12.2002 року № 505,  дебіторська заборгованість, що віднесена до 1 групи ризику, вважається стандартною. Дебіторська заборгованість, що віднесена до 2-4 груп ризику, вважається нестандартною.

У пункті 2.4. Положення № 505 закріплені критерії, на підставі яких здійснюється  віднесення дебіторської заборгованості до відповідної групи. Документами, що є у матеріалах справи (звіти банку до Національного баку України, акти інвентаризації банку та платіжні доручення) підтверджується, що дебіторська заборгованість, яка виникла перед банком відображалася у балансі банку більш 90 днів, що є підставою віднесення її до 2-4 груп, та як слід її необхідно відносити до класу нестандартної. Дебіторська заборгованість виникла у позивача за результатами здійснення ним господарської діяльності.

Відповідно до положень речення 2 абзацу 2 пп. 1.1. гл. 1 розд. 2 Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 368 від 28.08.2001 року  банки формують резерви за такими активними операціями: кредитними операціями; операціями з цінними паперами; дебіторською заборгованістю; простроченими понад 31 день та сумнівними до отримання нарахованими доходами за активними операціями; коштами, розміщеними на кореспондентських рахунках у банках (резидентах і нерезидентах), які визнані банкрутами або ліквідуються за рішенням уповноважених органів, або які зареєстровані в офшорних зонах.

У пункті 3 Положення Національного банку України від 06.07.2000 року N 279 закріплено, що банки зобов'язані здійснювати формування резервів під кредитні ризики за коштами, що містяться на кореспондентських рахунках, які відкриті в інших банках, та за простроченими на строк понад 30 днів нарахованими доходами за кредитними операціями відповідно до пунктів 1.6, 1.7, 8.2 Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 8.2. вказаного Положення  під час формування резервів за кредитними операціями, що здійснюються на міжнародному ринку, банки мають враховувати ризик країни, який виникає у зв'язку з кредитуванням позичальників інших країн і залежить від нестабільної політичної ситуації, економічної кризи, обмежувальної політики уряду щодо іноземних кредитів, інвестицій, переказів тощо. У пункті 8.3. цього ж Положення закріплено, що ризики за коштами, що розміщені на кореспондентських рахунках, відкритих в інших банках, які віднесені до груп 1 - 2, вважаються "стандартними", а віднесені до груп 3 - 8 - "нестандартними".

Відповідно до листів Національного банку України, що є в матеріалах справи, банки Росії у першому кварталі 2005 року відносилися до 3 групи ризику, та згідно до вимог  Положення № 279 відносились до нестандартної групи, а починаючи з 2 кварталу 2005 року та до 30.06.2006 року відносилися до 2 групи, тобто стандартної.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до вимог Положення Національного банку України про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за  кредитними операціями банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 року № 279 сформував страховий резерв за коштами, які знаходились на коррахунку у МКБ “Москомприватбанк”(Російський банк) тільки у першому кварталі 2005 року, коли цей банк був включений до нестандартної групи.

Колегія суддів вважає, що  позивач діяв відповідно до вимог та приписів Положення № 279.

З акту перевірки відповідача слідує, що банк неправомірно сформував резерви під кошти на коррахунках у інших банках, а саме це стосується безнадійної  заборгованості за коштами, які розміщені на коррахунках в КАБ “Славянський”. Судова колегія критично ставиться до цього твердження, так як відповідно до підпункту 1.7. Положення № 279 банки зобов'язані формувати резерв на всю суму коштів, розміщених на кореспондентських рахунках у банках (резидентах і нерезидентах), які визнані банкрутами або ліквідуються за рішенням уповноважених органів, або які зареєстровані в офшорних зонах.

КАБ “Слов`янський” було ліквідовано за рішенням Національного банку України. Грошові вимоги позивача до КАБ “Слов`янський” були своєчасно направлені до ліквідаційної комісії та визнані останньою.

Більш того, 04.12.2001 року позивач отримав від Інституту держави і права імені В.М. Корецького НАН України (м. Київ) висновок наукового –правової експертизи, згідно якого АКБ “ЧБРР” на підставі чинного законодавства України, починаючи з 1 січня 2001 року, зобов’язаний формувати резерви для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями за своїми грошовими вимогами до АКБ “Слов`янский”.

Відповідно до Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, який регламентує питання формування резервів під знецінення цінних паперів, відсилає к нормативним актам Національного банку України, які регламентують  процедуру визначення знецінення цінних паперів.

Так, відповідно до пункту 1.4 Положення про порядок визнання справедливої вартості та зменшення корисності цінних паперів, затвердженого Постановою Правління  Національного банку України від 17.12.2003 року № 561, банки зобов'язані визнавати зменшення корисності та відповідно формувати резерв у сумі перевищення балансової вартості придбаних цінних паперів над сумою очікуваного відшкодування. Активи у вигляді цінних паперів, за якими банк визнає зменшення корисності, уважаються нестандартними. Згідно цього положення зменшення корисності прямо пов’язано з визначенням класу емітенту та/ чи наявності портфелю на продаж.

Наявність портфелю  цінних паперів на продаж у позивача підтверджують дані активного рахунку 3114, на якому враховувалися всі операції з векселями банку, дані сальдової відомості з залишком на рахунку 3114, журнали реєстрації договорів на продаж, договори купівлі-продажу векселів та інші документи, які є в матеріалах справи.

Апеляційна інстанція вважає, що позивач при наявності у нього портфелю цінних паперів на продаж, правомірно у періоді з 01.01.2005 року по 30.06.2006 року, визнав  активи у вигляді цінних паперів такими, що зменшили  корисність  та відніс до класу нестандартної заборгованості.

Позивач на протязі періоду з 01.01.2005 року до 30.06.2006 року укладав з різними контрагентами договори фінансового кредиту та договори надання гарантій. Матеріалами справи не підтверджено, що банк формував страхові резерви під кошти, які були не надані фактично позивачем за договорами кредиту та надання гарантій.

Норми статті 12 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” вимагають від банку формування страхових резервів за всіма видами кредитів (у тому числі кредитних ліній) та гарантій.

Згідно розділу 4 глави 1 пункту 1.1. Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 368 від 28.08.2001 року  до кредитних операцій належать активні операції банку, що пов'язані з наданням клієнтам залучених коштів у тимчасове користування (надання кредитів або прийняттям зобов'язань про надання коштів у тимчасове користування (надання гарантій).

Згідно з вимогами абзацу 4 пункту 1.5. Положення № 279, банки зобов’язані створювати та формувати резерви для відшкодування можливих витрат на повний розмір чистого кредитного ризику за основним боргом за всіма видами кредитних операцій у національній та іноземний валютах.

У пп.. 1.11.1. п. 1.11. ст.. 1 Закону України  „Про оподаткування прибутку підприємств”  закріплено, що фінансовий кредит надається за правилами надання фінансових кредитів, які встановлюються Національним банком України (стосовно банківських кредитів), а також Кабінетом Міністрів України (стосовно небанківських фінансових організацій) відповідно до законодавства.

Проте, апеляційна інстанція вважає, що передумовою формування резерву згідно вимог  ст.. 12 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” є наявність обов’язку надати кошти за кредитом та гарантією та  страховий ризик виникає саме з зобов’язання надання коштів за цими активними операціями банку.

У пункті 1.4. Положення № 279 закріплено, що до заборгованості за кредитними операціями, що становлять кредитний портфель банку, належать: зобов'язання з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна інстанція приходить до висновку, що всі вищенаведені операції які здійснював позивач відносяться до активних банківських операцій (пп.. 12.2.1 п. 12.2 статті 12 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”) та до інших видів заборгованості (пп.. 12.2.2 п. 12.2. ст.. 12 Закону „Про оподаткування прибутку підприємств”), а методика формування резервів під нестандартну заборгованість за вищезгаданими операціями, яка використовувалась позивачем,  визначена Національним банком України,  створення позивачем страхових резервів за рахунок валових витрат під  вищенаведену нестандартну заборгованість є правомірним.

Дослідивши матеріали справи  (договори купівлі-продажу векселів, укладених банком та юридичними особами, журнал реєстрації договорів купівлі-продажу векселів, зведені меморіальні ордери за операціями з цінними паперами та ін.), колегія суддів вважає, що відображення прибутку від операцій з цінними паперами, фондовими та товарними деривативами здійснено позивачем з дотриманням вимог Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

У акті перевірки вказано, що позивач не включив до складу валових доходів  фінансові результати операцій з цінними паперами, корпоративними правами та деривативами за 2005 рік у сумі 2335 200 грн., за півріччя 2006 року у сумі 426 600 грн. Відповідач у акті вказує що, операції з первинного випуску цінних паперів не є операціями з торгівлі цінними паперами, і підприємства –учасники такої емісії не мають підстав для відображення в податковому обліку витрат по випуску та одержанню цінних паперів.

Апеляційна інстанція критично ставиться до такого твердження та вважає його таким, що не ґрунтується на законі.

За період, що перевірявся, позивач здійснював діяльність, пов’язану з купівлею-продажем цінних паперів згідно Ліцензії комісії з цінних паперів та фондового ринку серія АБ № 177199 від 28.10.2004 року (термін дії ліцензії  з 28.10.2004 по 28.10.2009).

Позивач у період з 01.01.2005 року по 30.06.2006 року здійснював операції з купівлі-продажу векселів.

Так, позивачем були укладені відповідні договори купівлі-продажу векселів, згідно умов яких в рахунок погашення дебіторської заборгованості позивач одержував прості векселі від емітентів. Отримані векселя  позивач враховував у  витратах  в момент розрахунку  векселями емітенту.

У статті 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженого Конвенцією від 06.07.1930 року, яка діє на території України, встановлено, що Простий вексель містить  безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей та ін.

Згідно до статті 21 Закону України “Про цінні папери і фондову біржу” вексель - цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю).

Пунктом 1.1. Положення про порядок здійснення банками  операцій з векселями в національній валюті на території України, затверджене Постановою Правління НБУ  від 16.12.2002 року № 508, встановлюються загальні правила, порядок проведення і здійснення банками операцій з векселями, що видані та підлягають оплаті на території України в національній валюті.

У пункті 1.2. Положення № 508 наведено термін вексель - цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити у визначений строк визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю).

Згідно до статті 4  Закону України "Про обіг векселів в Україні” видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Апеляційна інстанція вважає, що позивач, отримані векселя від емітентів  в рахунок погашення дебіторської заборгованості, правомірно врахував у  витратах  в момент розрахунку  векселями та відобразив ці операції у окремому податковому обліку фінансових результатів. Позивач керувався статтею 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Відповідно до  пп. 7.6.1 п. 7.6. ст.. 7 Закону України  „Про оподаткування прибутку підприємств”   платник   податку   веде  окремий  податковий  облік фінансових  результатів  операцій з цінними паперами (у тому числі  іпотечними  сертифікатами  участі,  іпотечними   сертифікатами   з фіксованою   дохідністю   та   сертифікатами   фондів  операцій  з нерухомістю)  і  деривативами  у  розрізі  окремих  видів   цінних  паперів, а також фондових та товарних деривативів. При цьому облік  операцій з акціями ведеться разом  з  іншими,  ніж  цінні  папери, корпоративними  правами.

Якщо протягом звітного періоду витрати на придбання кожного з окремих  видів  цінних  паперів,  а  також  деривативів,  понесені (нараховані)  платником  податку,  перевищують  доходи,   отримані (нараховані)   від   продажу   (відчуження)   цінних  паперів  або деривативів  такого  ж  виду  протягом  такого  звітного  періоду, від'ємний   фінансовий   результат   переноситься   на   зменшення фінансових  результатів  від  операцій  з  цінними  паперами   або деривативами  такого  ж виду майбутніх звітних періодів у порядку, визначеному статтею 6 цього Закону.

Якщо протягом звітного періоду доходи від продажу  кожного  з окремих  видів  цінних  паперів,  а  також  деривативів,  отримані (нараховані)  платником  податку,  перевищують  витрати,  понесені (нараховані)  платником податку внаслідок придбання цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду  (з урахуванням  від'ємного  фінансового  результату  від  операцій  з цінними паперами чи деривативами такого ж виду минулих  періодів), прибуток  включається  до  складу  валових доходів такого платника податку за результатами такого звітного періоду.

Усі інші витрати та  доходи  такого  платника  податку,  крім витрат та доходів за операціями з цінними паперами (корпоративними правами)  та  деривативами,  визначеними  цим  підпунктом,  беруть участь  у визначенні об'єкта оподаткування такого платника податку на загальних умовах, встановлених цим Законом.

Норми цього  пункту  не  поширюються  на  операції  з  емісії корпоративних  прав  або  інших  цінних  паперів,  що здійснюються платником податку,  а також з їх зворотного викупу  або  погашення таким платником податку.

Висновок відповідача про те, що підприємства-учасники емісії не мають підстав для відображення в податковому обліку витрат по випуску та одержанню цінних паперів  не відповідає змісту ст.. 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

Норма, закріплена у абзаці 5 пп. 7.6.1. п. 7.6. ст.. 7 Закону України  № „Про оподаткування прибутку підприємств” розповсюджується тільки на платника податків –емітента, але не може розповсюджуватися на векселеотримувача при отриманні векселя від емітента у рахунок погашення заборгованості.

У статті 11 Закону України “Про систему оподаткування”  закріплено, що відповідальність за правильність обчислення, своєчасність сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) і додержання законів про оподаткування несуть платники податків і зборів (обов'язкових платежів) відповідно до законів України.

Таким чином, суд, вважає, що позивачем у періоді, на який розповсюджувалась  перевірка відповідача, не було допущено порушень податкового законодавства України та позивач не повинен нести юридичної відповідальності за заниження оподатковуваної бази податком на прибуток на підставі положень Закону України “Про порядок погашення податкових зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Керуючись статтями 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сімферополі в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.02.2007 року у справі № 2-16/1203-2007А залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя

Судді