СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19.01.07                                                                                 Справа № 18/562ад.

Суддя Корнієнко В.В., розглянувши матеріали справи за позовом Контрольно-ревізійного управління в Луганській області, м. Луганськ

до Краснолуцького гірничого технікуму, м.  Красний Луч Луганської області

про стягнення 9541,11 грн.

при секретарі Герасименко Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача:                    Демидова І.Ю. за дов. від 09.01.2007;

від відповідача:          Журавльова С.П. за дов. від 18.01.2007;

Мірошниченко Н.А. за дов. від 19.01.2007.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про відшкодування з відповідача збитків в сумі 9541,11 грн., які заподіяні відповідачем державі:

- зайвою неправомірною сплатою заробітної плати своїм працівникам;

- недонарахуванням орендної плати;

- невідшкодуванням орендарем відповідача витрат відповідача по сплаті податку на землю.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на відсутність законних підстав для стягнення вказаної суми.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

В період: з 13.03.2006 по 07.04.2006 позивачем була проведена ревізія дотримання відповідачем законодавства при використанні коштів державного бюджету.

За результатами ревізії позивачем складено акт від 07.04.2006 № 03-21/016.

Посилаючись на акт ревізії позивач у позовній заяві вказав, що в ході ревізії ним було встановлено, що між регіональним відділення Фонду державного майна України та приватним підприємцем Кирпатенко В.І. був укладений договір оренди державного майна від 07.10.2003 № 001664/09 згідно якому підприємцю Кирпатенко В.І. в оренду була передана частина приміщення вестибулю (відповідач є балансоутримувачем будівлі де розташований вказаний вестибуль) для розміщення буфету.

Однак, підприємець Кирпатенко В.І. на думку позивача порушив умови договору та здійснював на орендованій площі торгівлю продовольчими товарами (замість буфету), тобто використовував орендоване приміщення не за цільовим призначенням.

Позивач в позовній заяві та в акті ревізії вказав, що відповідач (який взагалі не є стороною договору оренди) повинен був здійснити перерахунок розміру орендної плати (збільшити її розмір) та стягувати з підприємця орендну плату у збільшеному розмірі (зміна цільового призначення тягне збільшення розміру орендної плати).

Однак, відповідач у порушення Закону України «Про оренду державного та комунального майна України»не зробив перерахунку розміру орендної плати і недонарахував орендарю орендну плату в сумі 162,54 грн. з якої 81,27 грн. (50 %) підлягали сплаті до Державного бюджету України, а 81,27 грн. (50 %) підлягали зарахуванню самому відповідачу.

Позивач зробив висновок, що відповідач в результаті вказаного порушення закону заподіяв збитки державі в сумі 162,54 грн., які і заявлені позивачем до стягнення.

Позивач в акті ревізії також вказав, що орендар відповідача Донбаський державний технічний університет не відшкодував відповідачу належний податок на землю в сумі 930 грн., який в повному обсязі сплачений відповідачем.

Позивач ні в позовній заяві, ні в акті ревізії не обґрунтував, за яких підстав Донбаський державний технічний університет повинен був відшкодовувати відповідачу податок на землю, а також не вказав чому саме відповідач повинен сплачувати до Державного бюджету України невідшкодований йому податок на землю.

Разом з цим, позивач заявив вимоги про відшкодування з відповідача збитків в сумі 930 грн. до Державного бюджету України (тобто податок який сплачений відповідачем до бюджету).

Позивач в позовній заяві та акті ревізії також вказав, що бухгалтерією відповідача неправильно нараховувалася заробітна плата в результаті чого, деякі працівники технікуму незаконно одержали заробітну плату у завищеному розмірі.

При чому, на дату пред’явлення позову деякі з працівників відповідача, які одержали незаконно завищену заробітну плату, відшкодували підприємству ці суми.

Невідшкодованими залишилися кошти в сумі 3801,84 грн., які на думку позивача слід відшкодувати з відповідача до Державного бюджету України.

На незаконно завищену заробітну плату були нараховані та сплачені внески до обов’язкових цільових фондів в загальній сумі 2281,73 грн., які також на думку позивача підлягають стягненню з відповідача до Державного бюджету України.

11.04.2006 позивач направив відповідачу вимоги про вжиття заходів щодо відшкодування з винних осіб незаконних виплат заробітної плати та витрат на сплату земельного податку.

Відповідач в повному обсязі добровільно не виконав вимоги позивача (не відшкодував з винних осіб вказані кошти), тому позивач пред’явив позов про стягнення вказаних сум з самого відповідача.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на відсутність законних підстав для стягнення з нього вказаних сум.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав:

Згідно п. п. 7, 8, 9, 10 ст. 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»контрольно-ревізійним управлінням в областях надається право:

-          вилучати до бюджету виявлені ревізіями або перевірками приховані і занижені валютні та інші платежі;

-          ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства;

-          стягувати у доход держави кошти, одержані міністерствами, відомствами, державними комітетами, державними фондами, підприємствами, установами і організаціями за незаконними угодами, без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства;

-          застосовувати до підприємств, установ, організацій та інших суб'єктів підприємницької діяльності фінансові санкції, передбачені пунктом 7 статті 11 Закону «Про державну податкову службу в Україні».

Таким чином, Закон України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»(як і законодавство в цілому) не передбачає права контрольно-ревізійного управління стягувати в судовому порядку до державного бюджету збитків у вигляді зайве сплачених на заробітну плату та інших, вказаних у позовній заяві, грошових коштів.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, вимоги позивача є взагалі необґрунтованими, безпідставними та алогічними.

Позивач зазначає, що орендар (підприємець) порушив умови договору оренди і не за цільовим призначенням використовував орендоване майно.

Після цього позивач безпідставно та алогічно звинувачує відповідача у порушенні законодавства про оренду, тоді як відповідач не є навіть стороною за договором оренди.

І взагалі безпідставною та алогічною є вимога позивача стягнути з відповідача до Державного бюджету України якусь недоодержану суму, до того ж безпідставно розрахована позивачем.

Аналогічно безпідставною та алогічною є вимога про стягнення з відповідача до держбюджету втрат, які здійснені самим відповідачем (до бюджету) в результаті внесення земельного податку.

Тобто на думку позивача відповідач один раз вже сплатив податок на землю до бюджету, і зараз він повинен ще раз сплатити таку ж суму до бюджету.

При цьому відповідач фінансується з держбюджету.

Вимоги про стягнення з відповідача коштів, які незаконно одержали його працівники (незаконно нараховані надбавки тощо) також є безпідставними.

Позивач не вказав, за яких підстав незаконно одержані фізичними особами кошти повинні повертатися юридичною особою.

При чому, повертатися не юридичній особі, а до держбюджету.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що:

-          Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»встановлено вичерпний перелік підстав за якими позивач може в судовому порядку ставити питання про стягнення грошових коштів з порушників закону; однак, законом не надано позивачу право стягувати в судовому порядку зайве сплачену підприємством заробітну плату та інші кошти вказані у даній позовній заяві;

-          позивач, як орган державної влади зобов’язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, однак, у позивача відсутні повноваження на стягнення цих коштів до державного бюджету;

-          по суті, усі заявлені вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Таким чином, законні підстави для відшкодування з відповідача збитків в сумі 9541,11 грн. відсутні.

За таких обставин, в позові слід відмовити за його необґрунтованістю та безпідставністю.

Питання про розподіл державного мита не вирішується, так як позивача звільнено від його сплати.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 87, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.          В позові відмовити.

19 січня 2007 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови. Постанова, оформлена відповідно до ст. 163 КАСУ, підписана 24 січня 2007 р.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Сторонами по справі протягом десяти днів з 24 січня 2007 р. може бути подана заява про апеляційне оскарження даної постанови до Луганського апеляційного господарського суду через господарський суд Луганської області.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається  протягом  двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                                 В.В. Корнієнко