ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 р.
№ 1/231-06-5703

Вищий  господарський  суду  України  в складі колегії

суддів:
Грейц К.В. –головуючого,
Муравйова О.В.,
Бакуліної С.В.,

розглянувши касаційну скаргу
КП “Білгород - Дністровськводоканал”

на постанову
від 21.11.2006

Одеського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Одеської області  № 1/231-06-5703

за позовом
КП “Білгород - Дністровськводоканал”

до
Об’єднання співвласників багатоквартирного будинку “Лиман”

про
спонукання укласти договір

за участю представників:
- позивача

не з’явились

- відповідача
Златова С.П.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.09.2006 у справі №1/231-06-5703 (суддя Гарник Л.Л.) позовні вимоги КП „Білгород -Дністровськводоканал” до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку „Лиман” про спонукання до укладення договору задоволені, відповідача зобов'язано укласти з КП „Білгород – Дністровськводоканал” договір на послуги водопостачання та водовідведення.

Рішення мотивовано нормами ст. 19 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання”, ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” та Статутом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку „Лиман”, з яких вбачається, що договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення повинен укладатись саме з Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку „Лиман”, а не з власниками квартир, як вважає відповідач.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду (у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів Гладишевої Т.Я., Лавренюк О.Т.) здійснюючи апеляційну перевірку в зв’язку зі скаргою відповідача, постановою від 21.11.2006 рішення у справі скасувала, в задоволенні позовних вимог відмовила.

Постанову мотивовано тим, що укладення договору з Об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків не є обов'язковим, оскільки таке Об’єднання у розумінні ст. ст. 1, 19, 29 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” не є споживачем питної води, має статус управителя, а не балансоутримувача,  власники квартир у будинках, що належать до ОСББ “Лиман”, - споживачі послуг по водовикористанню та водовідведенню - бажають самостійно укладати договори на надання таких послуг з КП “Білгород –Дністровськводоканал”.

КП “Білгород - Дністровськводоканал” з постановою у справі не згодне, в поданій касаційній скарзі просить її скасувати, рішення у справі залишити без змін.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що, за його переконанням, згідно ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги” та рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 18.01.2002 Комунальне підприємство “Білгород –Дністровськводоканал” є виробником житлово-комунальних послуг, виконавцем таких послуг є суб’єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, тобто ОСББ “Лиман”, тому договір про надання цих послуг в багатоквартирному будинку має укладатись саме з ним, а не безпосередньо з власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем, укладання подібного договору згідно п. 4 ст. 19 Закону України “Про питну воду та питне водопостачання” можливо тільки з власником приватного будинку.

Представники скаржника своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Склад колегії суддів, якою згідно ухвали від 03.01.2007 прийнята до провадження касаційна скарга у справі, змінено розпорядженням В.о. Голови судової палати Вищого господарського суду України від 18.01.2007 № 02-12.2/10.

Перевіривши у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, вимога про зобов’язання відповідача укласти договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення обґрунтована позивачем нормами ст. 19 Закону України „Про питну воду та питне водопостачання”, ст. ст. 1, 25 Закону України „Про житлово-комунальні послуги”.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій дійшли прямо протилежних висновків щодо обов’язковості укладення такого договору з відповідачем, оцінюючи його правовий статус як управителя багатоквартирних житлових будинків по вул. Анісімова, 4 та по вул. Плавневій, 97 в м. Білгород-Дністровську.

Колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували, що для вирішення переддоговірних спорів необхідно, з’ясувавши яке саме право позивача порушене відповідачем і чи підлягає воно судовому захистові, встановити коло обставин, пов’язаних дотриманням загальних умов і порядку укладення господарських договорів, встановлених законодавством.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За загальними правилами цих кодексів відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюється на основі господарських договорів.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 641 цього кодексу передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Отже, укладенню договору має передувати пропозиція (оферта), що за своєю юридичною природою є односторонньою угодою, внаслідок якої виникають певні правові наслідки для сторони, що запропонувала укласти договір (оферента), при цьому, такі правові наслідки пов’язані не з самим фактом вчинення оферти, а з фактом її отримання іншою стороною.

За приписами частин 1, 2, 3, 4 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками, проект договору, викладений як єдиний документ, надається у двох примірниках другій стороні, яка, одержавши проект, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог ч. 1 цієї статті, тобто підписує договір і скріплює його печаткою, і повертає один примірник договору другій стороні у 20-денний строк, а за наявності заперечень щодо окремих умов договору –складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у той же строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Таким чином, з системного аналізу зазначених норм слід дійти висновку, що оферта у вигляді проекту договору з усіма істотними умовами і у двох примірниках, які з метою вираження наміру особи, яка зробила оферту, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття, мають бути підписаними оферентом і скріпленими його печаткою, спрямовується іншій стороні договору для реалізації нею прав на акцепт згідно ст. 642 Цивільного кодексу України і виконання обов’язків, встановлених ст. 181 Господарського кодексу України.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач лише під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції і на його вимогу надав не підписаний і не скріплений печаткою бланк договору без номеру і дати, а також односторонній акт від 05.04.2005 про відмову відповідача отримати проект договору, що у відповідності до приписів вищезазначених норм не може вважатись доказом оферти, здійсненої у встановленому порядку.

Колегія суддів зазначає, що відсутність оферти з боку позивача унеможливлює задоволення його позову про зобов’язання укласти договір в примусовому порядку ще й тому, що на виконання вимог ч. 3 ст. 84 ГПК України у спорі про спонукання укласти договір в резолютивній частині вказуються умови, на яких сторони зобов’язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Суд апеляційної інстанції на зазначену обставину уваги не звернув і скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позову з інших підстав, які, однак, не вплинули на результат вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, залишення рішення суду першої інстанції без змін і скасування постанови суду апеляційної інстанції про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 у справі № 1/231-06-5703 господарського суду Одеської області залишити без змін.

Касаційну каргу  КП “Білгород –Дністровськводоканал” залишити без задоволення.

Головуючий                                                                          К.В.Грейц

Судді                                                                                О.В.Муравйов

С.В.Бакуліна