ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2007 р.
№ 30/213-06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Кравчука Г.А.,

суддів:
Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Закритого акціонерного товариства
“Розрахунково-комерційний центр”

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 р.

у справі
№ 30/213-06

господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
Регіонального відділення Фонду державного
майна України по Дніпропетровській області

до
Закритого акціонерного товариства
“Розрахунково-комерційний центр”

про
стягнення заборгованості в розмірі 24 186,30 грн. та пені в розмірі 3 935,34 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача:
Іванченко І.С., дов. № 66 від 02.11.2006 р.;

відповідача:
Пельтек Г.І., дов. № 433 від 13.12.2006 р.;

В С Т А Н О В И В:

У червні 2006 р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі –Відділення) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Закритого акціонерного товариства “Розрахунково-комерційний центр” (далі –Товариство) до Державного бюджету України заборгованість з орендної плати у розмірі 24 186,30 грн. та пеню за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 3 935,34 грн.

Позовні вимоги Відділення обґрунтовувало тим, що Товариство не виконує зобов’язання щодо сплати орендної плати за Договором оренди нежитлових приміщень № 12/162-АД від 01.04.2000 р. (далі – Договір № 12/162-АД), укладеним між ними, у зв’язку з чим має заборгованість, яка підлягає стягненню з урахуванням пені на підставі норм ЦК України, ГК України та Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2006 р. (суддя Євстигнеєва Н.М.) позовні вимоги Відділення задоволено частково: з Товариства у доход Державного бюджету України стягнуто 24 186,30 грн. заборгованості з орендної плати та 447,51 грн. пені за несвоєчасну сплату орендної плати, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 р. (колегія суддів: Павловський П.П., Логвиненко А.О., Чус О.В.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2006 р. залишено без змін.

Вказані судові акти прийняті з мотивів, наведених Відділенням у позовній заяві (корегування розміру стягнутої пені здійснено у відповідності до вимог законодавства України).

Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 р. та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2006 р. скасувати та направити справу на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Вимоги, викладені у касаційній скарзі, Товариство обґрунтовує тим, що господарські суди попередніх інстанцій, приймаючи судові акти, які оскаржуються, не дослідили усіх обставин справи, не звернули увагу на пропуск Відділенням строку позовної давності, чим порушили ст. 71 ЦУ УРСР та ст. 257 ЦК України.

Відділення не скористалось правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу Товариства до Вищого господарського суду України не надіслало, що не перешкоджає касаційному перегляду судових актів, які оскаржуються.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті ними рішення і постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Товариства не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та з матеріалів справи вбачається, що:

– Договір № 12/162-АД було укладено на термін до 01.04.2001 р.;

– п. 5.2.6 Договору № 12/162-АД передбачено, що орендар зобов’язаний письмово повідомити орендодавця, не пізніше, ніж за два тижні про своє рішення про припинення або розірвання даного договору;

– п. 7.3 Договору № 12/162-АД встановлює, що зміна та розірвання договору можуть мати місце за згодою сторін;

– 14.03.2001 р. Товариство звернулось до Відділення з листом про продовження строку дії Договору № 12/162-АД;

– Відділенням продовжено строк дії  Договору № 12/162-АД на один рік –до 01.04.2002 р.;

– після закінчення строку дії Договору № 12/162-АД жодна із його сторін не наполягала на припиненні договірних відносин, а Товариство продовжувало користуватись об’єктом вказаного договору.

Відповідно до частини другої ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Враховуючи викладені обставини та наведену норму Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів першої та другої інстанцій про те, що Договір № 12/162-АД після 01.04.2002 р. було продовжено, а тому Товариство зобов’язано було на підставі частини третьої ст. 18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, ст. ст. 161, 162 ЦК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України вносити орендну плату за Договором № 12/162-АД своєчасно і у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що місцевим та апеляційним господарськими судами також було обґрунтовано стягнуто з Товариства пеню за неналежне виконання зобов’язання зі сплати орендної плати за Договором № 12/162-АД, оскільки це передбачено як вказаним договором, так і нормами ЦК України та ГК України.

Доводи Товариства, наведені у касаційній скарзі, про те, що господарські суди попередніх інстанцій не дослідили усіх обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає безпідставними, оскільки встановлені у даній справі обставини є достатніми для вирішення спору.

Посилання Товариства, яке міститься у касаційній скарзі, на те, що Відділення при зверненні до господарського суду з позовною заявою пропустило строк позовної давності щодо частини вимог, не може бути прийнято до уваги, оскільки, виходячи із наданих господарському суду касаційної інстанцій ст. ст. 1115 та 1117 ГПК України повноважень, він не може встановлювати фактичні обставини справи.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 р. ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Товариства не спростовують висновку господарського суду другої інстанції, у зв’язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства “Розрахунково-комерційний центр” залишити без задоволення,  а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 р. у справі № 30/213-06 господарського суду Дніпропетровської області –без змін.

Головуючий суддя                                                       Г.А. Кравчук

Суддя                                                                          Г.М. Мачульський

Суддя                                                                          В.І. Шаргало