ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2007 р.
№ 1/797-13/242(2/117-11/402(02-2/1-11)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна В.Е.,

суддів :
Чернова Є.В.,
Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача
- Ткач А.В., Рондяк Ю.Г.,

відповідача
- не з’явився,

розглянувши  у  відкритому  судовому засіданні
касаційну скаргу

ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі Львівського обласного управління

на   постанову
від 30.11.2006 Львівського апеляційного господарського суду

у справі
№1/797-13/242(2/117-11/402)

за   позовом
ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі Львівського обласного управління

до
ВАТ "Львівавтотранс"

про
стягнення 6113,20 грн. збитків

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Львівської області від 28.09.2006                     (суддя Станько Л.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2006 ( судді: Давид Л.Л., Кордюк Г.Т., Мурська Х.В.), в позові відмовлено у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі Львівського облуправління в поданій   касаційній скарзі просить рішення   та  постанову скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами ст.ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України та ст.ст. 22, 35, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, скаржник вважає, що висновок апеляційного суду про те, що позивачем прийнято виконання боргу в гривневому еквіваленті без застережень не відповідає фактичним обставинам справи. В позовній заяві та в апеляційній скарзі Банк зазначав, що постанову ВДВС про закінчення виконавчого провадження ним оскаржено до господарського суду Львівської області, оскільки наказ суду залишився невиконаним в сумі 179, 95 дол.США боргу, 1700 грн. державного мита та, 69 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та витрат в розмірі 6113,20 грн., які Банк поніс при купівлі валюти-долара, сплативши збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення і правильності юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова —скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Львівської області з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що :

Позивачем прийнято виконання боргу в гривневому еквіваленті без застережень. В матеріалах справи відсутні докази та неподані такі апеляційному суду, які б свідчили про вимушеність придбання валюти на міжбанківському валютному ринку України саме з гривневого еквіваленту боргу відповідача. Крім цього, в договорі між сторонами не передбачено такого зобов'язання, як відшкодування банку витрат по сплаті збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, то відповідно судом першої інстанції вірно встановлено, що така відповідальність ВАТ "Львівавтотранс" є позадоговірною.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням позичальником та гарантом зобов'язань по кредитних договорах та договору гарантії та додатковими витратами, які понесені ВАТ "Державним ощадним банком України" в особі Львівського обласного управління.

Однак, колегія не може погодитися з висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Під збитками визнаються витрати, які особа зробила або .мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Судами    попередніх    інстанцій    всупереч        вимогам    ст.11112 Господарського процесуального кодексу України не виконано  вказівки, вміщені в постанові Вищого господарського суду України від 04.07.2006, якою дану справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зокрема, судом не враховано, що кредити надавалися позичальнику                 в іноземній валюті та в цій же валюті мали бути повернуті, але в ході виконавчого провадження було стягнуто з гаранта кошти в національній валюті, в зв'язку з чим банк з метою відновлення порушеного права (відновлення валютних коштів) здійснив обмінну операцію та поніс витрати у вигляді сплати збору в розмірі 1% від суми боргу відповідно до ст.ст.1, 2, 4 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування".

Водночас та обставина, що договором гарантії на відповідача не покладено обов'язок відшкодування витрат, пов'язаних з придбанням валюти, та на яку послався суд першої інстанції як на підставу для відмови в позові, жодним чином не впливає на вирішення даного спору, предметом якого є відшкодування  збитків,  а  не  стягнення  певних  передбачених договором платежів.

Висновок апеляційного суду про прийняття позивачем боргу в гривневому еквіваленті без застережень суперечить фактичним обставинам справи та спростовуються фактом подальшого - зверненням банку ( стягувана) зі скаргою на дії ВДВС Франківського РУЮ м.Львова щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження по справі № 4/331-11/97, оскільки наказ суду по цій справі залишився невиконаним в сумі 179,95 доларів США боргу, що підтверджується ухвалою господарського суду Львівської області від 29.06.2004.

Судом належним чином не досліджена наявність чи відсутність причинно-наслідкового зв'язку між неповерненням відповідачем (гарантом) в добровільному порядку кредитних коштів в іноземній валюті та придбанням банком за завданням державного виконавця іноземної валюти за стягнуті кошти у гривнях, як того вимагає ст.51 Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія визнає передчасним висновок суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між невиконанням позичаль ником та гарантом своїх зобов'язань по кредитних договорах та договору гарантії і додатковими витратами, які понесені позивачем, оскільки такий висновок зроблений без врахування вимог ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено примусове стягнення державним виконавцем суми боргу, вираженої в іноземній валюті, лише в гривневому еквіваленті.

Не враховано судом також вимоги ст. 225 Господарського кодексу України, виходячи з вимог якої банк поніс додаткові витрати у вигляді сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% від суми стягнутого боргу у гривнях.

Зазначені додаткові витрати не мали б місця в разі добровільного виконання гарантом (відповідачем) своїх зобов'язань перед банком, що безумовно не призвело б до подальшого звернення останнього для стягнення боргу в судовому порядку та необхідності переведення банком стягнутих державним виконавцем в національній валюті коштів в іноземну валюту з метою відновлення порушеного права (відновлення валютних коштів).

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на викладене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв'язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з'ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі Львівського обласного управління задовольнити частково.

Рішення господарського суду Львівської області від 28.09.06 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.11.2006 у справі №1/797-13/242(2/117-11/402) скасувати з передачею справи на  новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий, суддя                                                                               В.Овечкін

Судді:                                                                                               Є. Чернов

В.Цвігун