ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"25" січня 2007 р.
Справа № 15-28/192-05-4468

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лавренюк О.Т.

суддів: Савицького Я.Ф., Журавльова О.О.

при секретарі судового засідання: Іоффе С.Б.

за участю представників сторін:

від прокуратури:Радянський О.Ю., посв. № 732 від 04.10.2005 р.

від позивача: Гаджиєв Е.А., дов. № 12/123 від 11.11.2006 р.

від відповідача 1: Фанін О.В., дов. № 8/27-01/9856 від 19.10.2006 р.

від відповідача 2: Кривогуз С.Ю., дов № 15-04-12/7651 від 27.11.2006 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Авіакомпанії „Південні авіалінії” у вигляді ТОВ

на рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2006 р.

по справі № 15-28/192-4486

за позовом Авіакомпанії „Південні авіалінії” у вигляді ТОВ

до Одеської митниці

Головного управління Державного казначейства України в Одеській області

за участю в розгляді справи Прокуратури Одеської області

про стягнення 32 319,21 грн.

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Одеської митниці про стягнення 32 319,21 грн., посилаючись на те, що діями відповідача, який порушив встановлені законом права на митне оформлення товару з наданням податкового векселю авіакомпанії були спричинені збитки на вказану суму.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.07.2005 р. по справі   № 28/192-05-4468 (суддя Гуляк Г.І.) позовні вимоги задоволені повністю.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.09.2005 р. (головуючий суддя Пироговський В.Т., судді Картере В.І., Жеков В.І.) рішення по вказаній справі залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.07.2005 р. (головуючий суддя Овечкін В.Е., судді Чернов Є.В., Цвігну В.Л.) рішення господарського суду Одеської області та постанова Одеського апеляційного господарського суду скасовані, справа направлена на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.08.2006 р. до участі у справі в якості другого відповідача залучено Управління Державного казначейства в Одеській області

Наказом Державного казначейства України від 12.07.2006 р. № 343-к „Про реорганізацію територіальних органів Державного казначейства України” Управління Державного казначейства в Одеській області реорганізоване в Головне управління державного казначейства в Одеській області.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.10.2006 р. у справі     № 15-28/192-05-4486 (суддя Петров В.С.) в задоволені позову відмовлено з посиланням на те, що надані позивачем докази не підтверджують протиправну поведінку Одеської митниці при митному оформленні літака, а відповідно і наявність шкоди, завданої позивачу.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Авіакомпанія „Південні авіалінії” звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд не в повній мірі дослідив матеріали справи, допустив порушення вимог матеріального та процесуального законодавства.

Одеська митниця та Головне управління державного казначейства в Одеській області відзив на апеляційну скаргу не надали, в судовому засіданні представники відповідачів просять рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник прокуратури Одеської області вважає, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія судів, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом, встановила наступне:

01.11.2004 р. між болгарською Авіаційною компанією „AIR COMPANY VIVANT AIR” LTD (продавець) та Авіакомпанією „Південні авіалінії” (покупець) укладено контракт № 40 відповідно до якого Продавець продає, а покупець купує пасажирський літак АН-24 1970 року випуску.

24.12.2004 р. авіакомпанії „Південні авіалінії” звернулася до Чорноморської регіональної митниці з документами для митного оформлення повітряного судна АН-24 заводський № 07306503, придбаного позивачем за зовнішньоекономічним контрактом № 40 від 01.11.2004 р.

31.12.2004 р. рішенням № 683 в митному оформлені літака із застосуванням пільгової ставки ввізного мита Чорноморською регіональною митницею позивачу було відмовлено з посиланням на те, що авіакомпанією не надано сертифікат походження товару, у зв’язку з чим країна походження задекларованого товару визначена як невідома.

Згідно п.п. 3, 4, 5, 7 „Порядку визначення країни походження товару, що переміщується через митний кордон України”, затвердженого Постановою кабінету міністрів України від 12.12.2002 р. № 1864, декларант визначає країну походження товару, що переміщується через митний кордон України, на підставі сертифіката про походження товару чи декларації про походження товару, що надається митному органу для підтвердження цих відомостей. Декларація про походження товару являє собою заяву (на комерційному рахунку або іншому товаросупровідному документі) про країну походження товару, зроблену виробником або експортером і завірену ними. У разі, коли в декларації про походження товару та в інших документах, що подаються митному органу, є розбіжності у відомостях про походження товару, декларант має право подати митному органу для підтвердження відомостей про заявлену країну походження сертифікат або додаткові відомості. Додатковими відомостями про країну походження є відомості, що містяться в товарних накладних, пакувальних листах, відвантажувальних специфікаціях, сертифікатах, а також у паспортах, технічній документації, інших матеріалах, що можуть бути використані для підтвердження відомостей про країну походження товару. У разі відсутності належним чином оформленого сертифіката чи додаткових відомостей про походження товару або неможливості достовірно визначити країну походження товару така країни визнається невідомою. Ці обставини узгоджуються із п. 4 ст. 282 Митного кодексу України, відповідно до якого сертифікат про походження товару надається обов’язково у випадках, коли у документах, які подаються для митного оформлення, не має відомостей про походження товарів або у митного органу є достатні підстави вважати, що декларуються недостовірні відомості про походження товарів.

Таким чином Одеською митницею не була врахована та обставина, що позивач задекларував у графі „31” ВМД від 24.12.2004 р. № 500030000/4/005275 інформацію про виробника повітряного судна з місцезнаходженням останнього у м. Києві, у графі 34 „Код країни походження” зазначив код країни № 804, що відповідно до Класифікатору країн світу є кодом України, а у формулярах на літак і документі Державіаслужби України під назвою „Сповіщення про надання державного і реєстраційного знаків повітряному судну”, що супроводжували літак і які, відповідно до вищеназваного є додатковими відомостями про країну походження товару, що встановлено судовим рішенням, також вказане місто виготовлення літаку –Київ (Київський державний авіаційний завод).

Судова колегія погоджується з доводами позивача і вважає правомірним його посилання на те, що м. Київ був в період виготовлення літака столицею УРСР (ст. 169 Конституції УРСР), а в цей час столиця України (ч. 6 с. 20 Конституції України), про що кожна посадова особа митної служби, відповідно до п.п. 3, 4 Дисциплінарного статуту митної служби України, зобов’язана знати і додержуватись. Ці обставини суд першої інстанції також вважав встановленими і не спростовував їх, одна дійшов безпідставного висновку, що в цьому контексті місцем виготовлення літака треба розглядати у тому числі Росію, так як вона є правонаступником СРСР без посилання на відповідну норму матеріального права.

З цим висновком суду першої інстанції погодитися не можна тому, що дійсно, Українська РСР входила до складу СРСР, однак відповідно до норм Закону України „Про правонаступництво України” правонаступником УРСР є Україна. Відповідно, м. Київ був столицею як УРСР так і України. З оглядку на це немає правової підстави вважати, що в цьому контексті, у виробництві літака могли брати участь дві країни. Це також підтверджується тим фактом, що за часів Радянського Союзу у республік, які входили до його складу, не було власних кодів відповідності у Класифікаторі країн світу. Код 804 Україна належним чином отримала на підставі наказу Державного митного комітету України № 57 від 16.02.1995 р. „Про запровадження нових класифікаторів для використання при митному оформлені вантажів”. В теперішній час СРСР не має свого коду відповідності.

Крім того, на думку колегії, не відповідає обставинам справи висновок господарського суду першої інстанції про те, що за весь час експлуатації літак міг бути підданий переробці і це, нібито, також могло потягнути за собою зміну країни походження товару, оскільки ч. 1 ст. 279 Митного кодексу України передбачено, що якщо у виробництві товару беруть участь дві або більше країн, походження товару визначається згідно з критерієм достатньої переробки.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, відповідачем –Одеською митницею, на підтвердження доводу можливої достатньої переробки товару не надано жодного доказу, крім припущення про розбіжність у назві літаку, що зазначені у формулярі –„АН-24” та сповіщенні „АН-24Б”. Погоджуючись з цією думкою, суд першої інстанції констатує, що додання до назви літери „Б” може свідчити про факт зміни характеристик літака внаслідок переробки, тобто цей факт, що має значення для справи, не з’ясований тому, що в рішенні це відображено у вигляді припущення –„може свідчити”, що є порушенням ст. 84 ГПК України та роз’яснень Вищого арбітражного суду України № 02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення”, згідно з яким у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені судом і рішення суду має ґрунтуватися на повному з’ясування того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, та яким доказами вони підтверджуються. Як випливає із пояснень представника позивача та підтверджується матеріалами справи, зокрема копіями формулярів на літак, літера „Б” означає технічний термін, який свідчить про наявність на літаку турбогенераторної установки ТГ-16, яка була встановлена на повітряному судні з моменту його випуску і тим, що всі види капітального ремонту, внаслідок якого літак міг бути підданий переробці, проводились на Київському державному авіаційному заводі.

Судова колегія також не погоджується з доводами відповідача –Одеської митниці про те, що ВМД № 500030000/5/000107 була заповнена з порушенням відповідних нормативно-правових актів ДМСУ, зокрема наказу № 307 від 09.07.1997 р. „Про затвердження інструкції про порядок заповнення вантажної митної декларації” і додатково зазначає, що по–перше, норма цього наказу що роз’яснює порядок оформлення „графи № 44” ВМД передбачає необхідність указувати в ній, зокрема номер документу і дату. Положення наказу не уточнює який конкретно повинен бути вказаний номер. Мета даної редакції –це правильна ідентифікація документу. Тому довідка про стан експортного відшкодування ПДВ, через особливості діловодства органів ДПАУ, містить в собі відразу два номери, один з яких і був правильно відображений в графі 44 ВМД від 14.01.2005 р., при цьому в обох випадках документ датований однією і тією ж датою. По друге, згідно ч. 3 ст. 86 МК України митна декларація приймається митним органом. якщо встановлено, що в ній містяться всі необхідні відомості і до неї додаються всі необхідні документи. ВМД від 14.01.2005 р. була прийнята посадовцем митниці, який її прийняв, про що була зроблена відповідна відмітка на бланку декларації. Ч. 6 ст. 86 МК України встановлює, що відмова митного органу в прийнятті декларації повинна бути мотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанту. Проте, як встановлено апеляційною колегією, ніяких письмових повідомлень (у тому числі і відмов) з цього питання позивач не одержував, як не одержав письмового повідомлення про причини відмови в митному оформленні літака, передбаченого ст. 80 МК України. Тому відсутність картки відмови (з відривним талоном відмови), а також відсутність обґрунтованих причин її відсутності з боку відповідача –Одеської митниці, свідчить про порушення ним вимог ст.ст. 80, 86 МК України. Однак, суд першої інстанції, з одного боку, встановлюючи факт ненадання митним органом картки відмови і письмових причин її відсутності, з іншого боку проігнорував порушення вищевказаних норм митного законодавства зі сторони Одеської митниці.

Відзначаючи у рішенні факт численних помилок при заповнені вантажно-митних декларацій, яких припускався декларант позивача, господарський суд першої інстанції невиправдано використовує ці його дії у множенні. Як встановлено судовою колегією, мова йде про анулювання однієї ВМД, на яку позивач не посилається в жодному своєму документі, як на підставу своїх вимог і яка була анульована за власною заявою декларанта. Не отримав належної оцінки той факт, що 14.01.2005 р. АК „Південні авіалінії” звернулася до прокурора Одеської області із заявою № 26 „Щодо притягнення до відповідальності посадових осіб ЧРМ” про обставини, що були предметом розгляду даної справи, за результатами якої відповідачу –Одеській митниці було внесено припис про усунення порушень чинного законодавства при здійсненні митного оформлення вантажу, а відповідно до ч. 2, 3 ст. 22 Закону України „Про прокуратуру” письмовий припис вноситься у випадках, коли порушення закону має очевидний характер і може завдати істотної шкоди інтересам держави, підприємства, якщо не буде негайно усунено. Орган чи посадова особа можуть оскаржити припис вищестоящому прокурору або до суду. Припис був митницею виконаний, а відповідне повідомлення направлено прокуророві, але представники відповідача - Одеської митниці у судових засіданнях не могли пояснити причину, по якій припис не був оскаржений, якщо митниця вважала, що дії посадових осіб не порушували прав позивача. Тому судова колегія вважає за можливе розцінити цей факт як додатковий доказ протиправної поведінки Одеської митниці по відношенню до позивача.

Що стосується доводу суду першої інстанції, яким також обґрунтовується відмова у задоволені позовних вимог –посилання на те, що митниця не одержала на момент подачі декларації № 500030000/5/000107 від 14.01.2005 р. підтвердження Державною податковою адміністрацією в Одеській області відомостей, які містилися в довідці „Про стан експортного (бюджетного) відшкодування з податку на додану вартість” від 11.01.2005 р. № 1/685/10/15-0214, що була видана позивачу спеціалізованою Державною податковою інспекцією у Приморському районі м. Одеси.

В обґрунтування цього доводу були покладені пояснення Одеської митниці про те, що порядок видачі та форма довідки про стан відшкодування з ПДВ, встановлювався зокрема, діючим на той час наказом Державної податкової адміністрації України від 02.08.2004 р. № 444 „Про затвердження Порядку адміністрування податкових векселів, що видаються платниками податку на додатну вартість при ввезені (пересилання) товарів і предметів на митну територію України” відповідно до п. 2.2 якого Довідка є дійсною протягом 5 днів з дня її видачі. Для поновлення довідки платник податку повинен звернутися до державної податкової інспекції з повторним запитом. При цьому у п. 2.3 встановлено, що довідка вважається недійсною до закінчення 5-ти денного терміну у разі зміни у бік зменшення суми податку на додатну вартість, яка підлягає відшкодуванню платнику податку. Порядок № 444 передбачав також, що про настання зазначеної обставини податкова інспекція, яка видала таку довідку, оперативно засобами електронного зв’язку надсилає інформацію Державній митній службі України, яка інформує регіональні митниці про визнання довідки недійсною.

Однак, жодного доказу на підтвердження факту порушення позивачем зазначених приписів законодавства у рішенні не наведено, тоді, як встановлено судом, довідка № 1/685/10/15-0214 від 11.01.2005 р. надана митному органу в межах 5-ти денного терміну, тобто 14.01.2005 р., що підтверджується ВМД                          № 500030000/5/000107 від 14.01.2005 р., сума ПДВ, що підлягає відшкодуванню у бік зменшення не змінювалася, що підтверджується відсутністю відповідної інформації податкового органу, яка могла б бути надана відповідачем суду, а також тим, що 14.02.2005 р. позивачем була одержана аналогічна довідка № 2/10/15-0214 на ту ж суму експортного відшкодування ПДВ.

Крім того, посилання Одеської митниці на норми спільного наказу Держмитслужби України та Державної податкової адміністрації України від 08.07.2004 р. № 494/383 „Про затвердження порядку обміну інформацією щодо обігу, обліку та погашення податкових веселів для забезпечення звірки”, який зареєстровано в Мінюсті 23.07.2004 р. за № 912/9511, а також норми спільного наказу ЧРМ та ДПАУ в Одеській області від 13.07.2004 р. № 313/522, як на додаткові підстави своїх доводів є неправомірними, оскільки зазначені норми не встановлювали і не могли встановити нових додаткових умов для використання податкового векселя під час митного оформлення, які були вичерпними і передбачалися законом України „Про ПДВ”(п. 11.5 ст. 11) та Постановою КМУ від 11.10.1997 р. № 1104 „Про затвердження Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України” (п. 4), керуючись якими позивач надав до митного органу всі необхідні документи і виконав вимоги чинного законодавства з цього питання в повному обсязі. Ці висновки підтверджуються мотивувальною частиною Постанови Верховного суду України від 19.10.2004 р. по справі № 20/552-03(10/10-03) за позовом ТОВ „Торговий будинок Надія” до магістральної митниці про визнання недійсним талона відмови в митному оформленні, де зазначається наступне: ”Відповідно до п. 11.5 ст. 11 Закону „Про ПДВ” платники податків при ввезенні товарів на митну територію України можуть за власним бажанням надавати органам контролю простий вексель на суму податкового зобов’язання (податковий вексель). Отже законом визначено дві умови для використання імпортером податкового векселя під час митного оформлення –імпортер повинен бути платником податку на додатну вартість і мати бажання надати податковий вексель митним органам. Введення нових додаткових умов для застосування податкового векселя під час митного оформлення є помилковим, оскільки обмежує права платників податку на видачу податкових векселів і суперечить п. 11.5 ст. 11 Закону України „Про ПДВ”. Зміни порядку оподаткування податком на додану вартість можуть здійснюватися лише внесенням змін до цього Закону”. Отже, посилання відповідача –Одеської митниці на міжвідомчі нормативні акти і згода з цим суду першої інстанції є безпідставними, оскільки їх розповсюдження на платників податків було б можливим за умови внесення змін до Закону України „Про податок на додану вартість”. Ці фактичні обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції і не отримали належної юридичної оцінки.

Судова колегія погоджується з думкою позивача про те, що крім норм матеріального права судом буди порушені приписи процесуального законодавства. Статтею 4 ГПК України, у відповідності я якою рішення суду повинно прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом. Відхиляючи всі доводи позивача, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення не навів ті правові обґрунтування і доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи і докази не взяті до уваги судом. Як зазначається у п. 4 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України № 02-5/422 від 10.12.1996 р. „Про судове рішення” викладання у рішенні лише доводів та доказів сторони на користь якої приймається рішення є порушенням вимог ст. 4-2 ГПК України щодо рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Вищезазначене не враховано судом першої інстанції, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Враховуючи, що позивач, у зв’язку з неправомірними діями відповідача –Одеської митниці вимушений був сплатити грошові кошти в сумі 32 319,21 грн. за знаходження літака під митним контролем за період з 09.12.2004 р. по 18.02.2005 р., що підтверджено митною декларацією № 500030000/5/000452 від 18.02.2005 р., судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення вказаної суми на користь позивача.

Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади згідно ст. 1173 ЦК України відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Розпорядження державним майном проводиться через органи державного казначейства, в даному випадку через Головне управління Державного казначейства України в Одеській області.

Відповідно до Положення про Головне управління Державного казначейства України в Одеській області (п. 4 ч. 4) –головне управління провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, прийнятим державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування, у зв’язку з чим судова колегія вважає необхідним стягнути з Одеської митниці через Головне управління Державного казначейства України в Одеській області спричинену позивачу шкоду у розмірі 32 319,21 грн. та витрати понесені на сплату державного мита, ІТЗ судового процесу.

За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга Авіакомпанії „Південні авіалінії” підлягає задоволенню, рішення господарського суду Одеської області від 12.10.2006 р. підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись cm.cm. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2006 року по справі № 15-28/192-05-4468 –скасувати.

Стягнути з Одеської митниці через Головне управління Державного казначейства України в Одеській області на користь авіакомпанії „Південні авіалінії” у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю шкоду у розмірі        32 319,21 грн., держмито у розмірі 323,19 грн., витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі 118,00 грн., держмито за подачу апеляційної скарги у розмірі 161,60 грн.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова в порядку ст. 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя                                                                      О.Т. Лавренюк

Суддя                                                                                             Я.Ф. Савицький

Суддя                                                                                             О.О. Журавльов