ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2007 р.
№ 10/318пд

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів :
Бакуліної С.В.,
Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги
Відкритого акціонерного товариства
“Дондіпрошахт”

на рішення
від 08.02.2007 року

у справі
№ 10/318пд

господарського суду
Донецької області

за позовом
ВАТ “Дондіпрошахт”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП”

про
розірвання договору оренди від 01.11.2002 року

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від позивача:
Доценко С.Б. (довіреність № 24 від 26.03.2007р.);
Чернишов В.М. (довіреність № 01СН-32/10 від 17.08.2006р.)

від відповідача:
Яковлєв А.В. (довіреність від 28.03.2007р.)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Донецької області (головуючий суддя Мєзєнцев Є.І., судді Марченко О.А., Морщагіна Н.С.) від 08.02.2007 року по справі № 10/318пд у задоволенні позову ВАТ “Дондіпрошахт” до ТОВ “АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП”  про розірвання договору оренди б/н від 01.11.2002 року, укладеного між ВАТ “Дондіпрошахт” та ТОВ “СТІН-Холдинг”, відмовлено; стягнуто з позивача на користь відповідача в рахунок відшкодування витрат по сплаті державного мита 42,50 грн.

В касаційній скарзі ВАТ “Дондіпрошахт” просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 08.02.2007 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.1 Закону України “Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації”, ч.4 ст.1 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, ст.ст.203, 646 ЦК України, ст.ст.4, 38, 43, 75, ч.3 ст.84 ГПК України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач повністю заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представників позивача, які підтримали викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору в даній справі є розірвання договору оренди нежилого приміщення (далі Договір), укладеного 01.11.2002 року ВАТ “Дондіпрошахт” (далі Орендодавець) та ТОВ “СТІН-Холдинг” (далі Орендар). Справу порушено за позовом Орендодавця до Орендаря. У вступній частині рішення суд зазначив про розгляд справи між Орендодавцем та ТОВ “АДАМС ДЕВЕЛОПМЕНТ ГРУП” (далі Товариство), зазначивши у мотивувальній його частині наступне. Згідно статті 25 ГПК України, у разі вибуття однієї з сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорга нізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником. Правонаступництво можливе на будь-якій стадії судового процесу. Статтею 59 ГК України визначено, що у разі перетворення суб’єкта господарювання усі його майнові права і обов’язки переходять до новоутвореного суб’єкта господарюван ня, що і мало місце у випадку правонаступництва Товариства по правах та обов’язках Орендаря (у тому числі й тих, що визначені Договором), яке витікає зі змісту пункту 1.5 статуту Товариства. За таких обставин безсумнівним є перехід до Товариства, як нововиник лої в зобов’язанні особи, яка стала наймачем, спірних прав та обов’язків за Договором, що були дійсними для реорганізованого Орендаря.

Колегія суддів вважає, що вищенаведений висновок суду є передчасним, оскільки не ґрунтується на тих обставинах, які підлягають обов’язковому встановленню для здійснення процесуального правонаступництва.

Так, в силу приписів ст.25 ГПК України єдиною підставою процесуального правонаступництва є реорганізація підприємства чи організації.

Відповідно до ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов’язків іншим юридичним особам –правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Стаття 59  ГК України визначає, що реорганізація може проводитися шляхом: злиття; приєднання; поділу; перетворення.

В матеріалах справи відсутні дані, що підприємство Орендаря було реорганізовано будь-яким з перелічених в законі способів, про що свідчило б виключення останнього з державного реєстру України у зв’язку з його припиненням. Зазначення ж в Статуті Товариства (т.5 а.с.79) про те, що воно є правонаступником в тому числі і Орендаря, за відсутності інших доказів не тягне за собою процесуального правонаступництва.

Колегія суддів також відмічає, що суд припустився помилкового висновку про те, що предметом спірного договору є майно приватної форми власності, а не державної, а тому безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення Закон України “Про оренду державного та комунального майна”. Така помилка сталася у зв’язку з невірною юридичною оцінкою обставин справи стосовно корпоратизації Орендодавця.

Судом встановлено, що згідно пункту 1.1 Договору Орендодавець зобов’язався надати, а Орендар - прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення площею 58,7 м2, розташоване на третьому поверсі будинку 125 літ Б-5 по вулиці Артема у місті Донецьку - для розміщення офісу (далі - Приміщення). Приміщення в процесі приватизації (корпоратизації) державного Донецького інституту з проектування шахт увійшло до статутного фонду Орендодавця. Згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.10.2004 року № 1363 “Про утворення Національної акціонерної компанії “Вугілля України”, 100 відсотків акцій Орендодавця передано до статутного фонду НАК “Вугілля України”. Означене знайшло своє відображення в пункті 4.1 статуту Орендодавця (т.1 а.с.8-21), натомість постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2005 року № 989 “Про ліквідацію відкритого акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Вугілля України”, всі корпоративні права щодо управління Орендодавцем знов повернуті Міністерству вугільної промисловості України. Зазначене додатково підтверджено реєстром власників цінних паперів Орендодавця, підготовленим реєстратором - Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрреєстр” станом на 27.12.2006 року.

За наведених вище обставин та фактів, а також виходячи зі змісту пункту 3.3 статуту Орендодавця, суд дійшов вірного висновку про  наявність у Орендодавця права вла сності на передане йому засновником –державою, Приміщення. Разом з тим цілком помилковим є висновок про те, що пере давши Орендодавцю відповідні внески до статутного фонду (у т.ч. Приміщення), дер жава в особі Міністерства вугільної промисловості України в порядку статті 167 ГК України втратила право власності на передане Орендодавцю майно, у тому числі й Приміщення, враховуючи таке. Згідно Указу Президента України “Про корпоратизацію підприємств”, корпоратизацією  є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об’єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства. Звідси висновок, що корпоратизацією є зміна організаційно-правової форми, без відчуження на користь юридичних або фізичних осіб з державної власності майна, яке, в свою чергу, є приватизацією. Відповідно до ст.15 Закону України “Про приватизацію державного майна”, приватизація державного майна здійснюється, зокрема, шляхом продажу акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців. Корпоратизоване підприємство позивача, згідно з додатком 2 до Закону України “Про перелік об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації”, є об’єктом права державної власності і як юридична особа не підлягає приватизації. Звідси висновок, що оскільки сам позивач, як юридична особа є власністю держави, то передане йому у статутний фонд майно, не може змінити форму власності на приватну.

Судом не дано оцінки Свідоцтву про право власності (т.5 а.с.48), даним КП БТІ м. Донецька (т.5 а.с.49), довідці ЄДРПОУ (т.1 а.с.22), відповідно до даних яких організаційно-правова форма позивача є ВАТ, а форма власності є державна власність. Безпосередньо ж із статуту позивача передачі йому саме Приміщення у власність не вбачається; листи з викладенням правових позицій органу управління державним майном і Фонду державного майна не мають доказового значення щодо форми власності майна позивача.

Крім того, згідно ч.4 ст.1Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди. Отже, положення наведеного Закону застосовуються до правовідносин сторін договорів оренди недержавних форм власності у випадках, коли вони не домовились про його незастосування.

Касаційна інстанція також звертає увагу на те, що підставою для розірвання договору оренди може бути сплата орендних платежів не в повному обсязі; з матеріалів справи вбачається, що позивачем виставлялись рахунки Орендарю на сплату орендних платежів строк оплати яких настає через сім діб після їх вручення ( ч.2 ст.530 ЦК України, ч.2 ст.165 ЦК УРСР). Враховуючи, що суд не погодився з розрахунком позивача стосовно розміру заборгованості Орендаря по орендній платі за Договором, він мав обов’язково встановити той факт, що відповідач сплачував орендні платежі в повному розмірі, навівши розрахунок за весь спірний період з посиланням на нормативне обґрунтування. При цьому, суд не позбавлений пава призначити по справі бухгалтерську експертизу. За будь-яких обставин висновок суду, що розрахунок позивача є очевидно завищеним не ґрунтується на доказах, а тому не є переконливим.

Зазначене неповне встановлення обставин справи є суттєвим порушенням ст.43 ГПК України та виключає можливість висновку касаційної інстанції щодо правильності застосування судом норм матеріального права при вирішенні спору. У зв’язку з цим постановлене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги наведене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ВАТ “Дондіпрошахт” на рішення Господарського суду Донецької області від 08.02.2007 року у справі № 10/318пд задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Донецької області від 08.02.2007 року у справі № 10/318пд –скасувати.

Справу № 10/318пд направити на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.

Головуючий-суддя
К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос