ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"20" лютого 2007 р.
Справа № 26/420-06-9458А

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді –доповідача          Картере В.І.

суддів:                              Пироговського В.Т., Жекова В.І.

при секретарі судового засідання –Буравльовій О.М.

за участю представників сторін:

від прокуратури –Пасічніченко В.М.,

від позивача –Гаврюшенко О.Ю.,

від відповідача –Іванов І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову господарського суду Одеської області від 15.11.06р.

по справі № 26/420-06-9458А

за позовом скаржника

Товариство з обмеженою відповідальністю «Марконі ЛТД»про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 16 442,41 грн.

В С Т А Н О В И В:

15.09.06р. Прокурор м. Одеси в інтересах держави в особі Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Марконі ЛТД»адміністративно-господарських санкцій у сумі 15 977,43 грн. за недотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2005р. та пені в сумі 464,94 грн. за порушення термінів сплати зазначених адміністративно-господарських санкцій.

Постановою господарського суду Одеської області від 15.11.06р. (суддя Никифорчук М.І.) в позові відмовлено.

Приймаючи постанову в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення адміністративно-господарських санкцій суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у 2005 р. виконав встановлений законодавством норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, оскільки на підприємстві відповідача у 2005р. працював один інвалід.

Відмову у стягненні пені місцевий господарський суд мотивував з посиланням на те, що норма щодо стягнення пені, встановлена ст. 20 Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»діє з 1 січня 2006 року, а тому не розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами у 2005р.

Не погоджуючись із даною постановою суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та прийняти нову, якою стягнути з відповідача на користь позивача 13262,73грн. адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу працевлаштування інвалідів у 2005 році та 385,95грн. пені за несвоєчасну сплату зазначених вище адміністративно-господарських санкцій.

Щодо зменшення розміру позовних вимог, позивач пояснив, що в позовній заяві сума позову була визначена виходячи з розміру фонду заробітної плати, вказаному у звіті підприємства, в той час як згідно акту перевірки від 14.03.06р. були встановлені інші відомості щодо розміру фонду заробітної плати на підприємстві відповідача, на підставі яких був здійснений перерахунок суми штрафних санкцій і пені.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач, посилаючись на приписи Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві, затвердженої наказом Мінстату України від 07.07.95р. № 171 стверджує про невірність висновку суду, щодо виконання відповідачем нормативу у 2005р. по працевлаштуванню інвалідів.

Також, позивач стверджує, що стягнення пені за порушення строків сплати адміністративно-господарських санкцій за 2005р. прямо передбачено Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

В запереченнях на апеляційну скаргу, відповідач наполягає на тому, що ТОВ «Марконі ЛТД»на протязі 2005 року працевлаштувало 4 інваліда, як і передбачено чинним законодавством, у зв’язку з чим вважає постанову місцевого господарського суду законною та обґрунтованою.

Розглянувши матеріали справи, та проаналізувавши на підставі встановлених в ній фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального і процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Відповідно до приписів ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», п. З, 5, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. N 314, відповідач повинен був створити робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих.

З метою здійснення моніторингу виконання Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»наказом Державного комітету статистики України від 10.01.2002 № 49 затверджено форму державної статистичної звітності № 10-ПІ поштова-річна “Звіт про зайнятість інвалідів”, відповідно до якої до уваги береться середньооблікова чисельність штатних працівників та інвалідів (штатних працівників, яким за висновками медико-соціальних експертних комісій встановлена інвалідність), яка визначається відповідно до підпунктів 3.3.1 –3.3.3 Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві України.

Пунктом 3.1 Інструкції передбачено, що для визначення чисельності працівників підприємства за будь-який період (місяць, квартал, з початку року, рік) недостатньо мати чисельність працівників на дату, наприклад, тільки на початок або кінець звітного періоду, тому що в цих показниках не враховуються зміни, що відбулися протягом розглянутого періоду.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції середньооблікова чисельність працівників за звітний місяць обчислюється шляхом підсумовування чисельності працівників облікового складу за кожний календарний день звітнього місяця, тобто з 1 по 30 або 31 (для лютого - по 28 або 29 число), включаючи святкові (неробочі) і вихідні дні і ділення одержаної суми на число календарних днів звітного місяця.

Згідно з підпунктом 3.3.3 Інструкції середньооблікова чисельність працівників за період з початку року (в тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року.

З огляду на наведене показник кількості працюючих інвалідів у звітному періоді вираховується саме виходячи з фактичної тривалості роботи кожного інваліда на підприємстві.

Як вбачається з акту перевірки на підприємстві відповідача у 2005р. середньооблікова чисельність працюючих складала 110 осіб, отже у 2005р. на підприємстві відповідача повинно було працювати чотири інваліда.

Втім із списку працюючих інвалідів, які були зайняті на підприємстві відповідача вбачається, що у 2005 році  на підприємстві відповідача працювали два інваліди на штатних посадах один п’ять місяців, а другий вісім місяців, ще два інваліди працювали на підприємстві за сумісництвом.

Враховуючи приписи пунктів 2.1.9, 3.3.1-3.3.3. Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві, середньооблікова кількість працівників на підприємстві відповідача, яким відповідно чинного законодавства встановлена інвалідність складає 1 особу (5+7міс.: 12 міс. = 1,08=1).

Недотримання відповідачем у 2005 році нормативу працевлаштування інвалідів саме з вини останнього підтверджується наступним:

Згідно з п. 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, підприємства інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інвалідів.

Відповідач не інформував державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Пунктом 3 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів передбачено, що створеним вважається робоче місце інваліда, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Відповідач не представив доказів виконання ним даного припису законодавства.

Норми ч. 8 ст. 69 та ч. 1 ст. 177 Господарського кодексу України зобов'язують суб'єктів господарювання за рахунок своїх коштів створювати зазначену відповідно до Закону кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, спеціальні робочі місця для осіб з обмеженою працездатністю. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється Законом.

Відповідно до приписів ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»та п. 3 «Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами та організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1767 від 28 грудня 2001 р., у разі, якщо кількість працюючих інвалідів менша від встановленої згідно ст. 19 названого Закону, підприємства щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно акту перевірки №7 від 14.03.06р. середньорічна заробітна плата на підприємстві у 2005 році складала 486,300 грн. отже з урахуванням наведеного вище відповідач повинен був сплатити позивачу 4420,91 грн., штрафних санкцій за 1 робоче місце не зайняте інвалідом (486,300: 110 (чисельність штатних працівників) = 4420,91 грн. х 3=13262,73 грн.).

Штрафні санкції, згідно «Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами та організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів», сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітнім. Відповідач суму штрафних санкцій у розмірі13262,73 грн. у встановлений законом строк добровільно не сплатив, у зв’язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з нього на користь позивача у судовому порядку.

Крім того, оскільки 15 квітня 2006 року закінчився строк добровільної сплати відповідачем адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу працевлаштування, то цілком правомірною, відповідно до приписів ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»та обґрунтованою згідно із наданим позивачем розрахунком, є вимога про стягнення з відповідача й пені за порушення строків сплати вказаних адміністративно-господарських санкцій затримки у сумі 385,95 грн.

При цьому, слід зазначити, що норму щодо нарахування пені за порушення термінів сплати штрафних санкцій на суму заборгованості по сплаті штрафних санкцій в розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день її прострочення, включаючи день сплати, внесено до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 31 травня 2005 року № 2602-IV, який набрав чинності з 22.06.05р., а відтак висновок суду першої інстанції про те, що дана норма не розповсюджується на спірні правовідносини є помилковим.

Виходячи з викладеного, оскаржена постанова підлягає скасуванню у зв’язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а позов слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 150, 160, 162, 195, 196, 198, 202, 205, 207, КАС України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову господарського суду Одеської області від 15.12.06р. по справі № 26/420-06-9458А скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Марконі ЛТД»на користь Одеського обласного відділення ФСЗІ адміністративно-господарські санкції у сумі 13 262,73 грн. за недотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2005р. та пеню в сумі 385,95 грн. за порушення термінів сплати зазначених адміністративно-господарських санкцій.

Постанова в порядку ст.254 КАС України набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя-доповідач          :                                                            В.І. Картере

Судді:                                                                                В. Т Пироговський

В.І. Жеков