КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2007                                                                                           № 26/137

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:                                          Гольцової  Л.А.

Рябухи  В.І.

при секретарі:                              Пінчук А.П.

За участю представників сторін:

позивача: Голобородько В.О. (дов. від 10.07.06 №юр/1169);

відповідача 1 : Софійчук І.В. (дов. від 10.01.07 №13);

відповідача 2: Левшун Р.В. (дов. від 28.12.06 №1/13-5-2658);

третьої особи: Фрейдун О.М. (дов. від 23.01.07 №127),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірного підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 15.09.2006

у справі № 26/137 (Пінчук В.І.)

за позовом                               Дочірного підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до                                                   1. Служби автомобільних доріг у Миколаївській області

2. Державної служби автомобільних доріг України

третя особа           ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про                                                  стягнення 4016498 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство “Миколаївський облавтодор” Відкритого акціонерного товариства “Державна акціонерна компанія “Автомобільні дороги України” (далі-позивач) звернулось до Служби автомобільних доріг у Миколаївській області (далі-відповідач 1) та Державної служби автомобільних доріг України (далі-відповідач 2) з позовом про стягнення (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) залишку боргу за страхування ризиків в сумі 4016498 грн., 319334,03 грн. інфляційних, 1345391,825 грн. пені, 110442 грн. 3% річних та 281126,65 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.09.06 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення по суті позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що висновки суду є помилковими, оскільки укладення договору страхування ризиків замовника є обов’язковим для позивача відповідно до розпоряджень відповідача 2. Ним була визначена і сума страхового платежу.

Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними, просить залишити рішення суду без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу вважає її вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні третьою особою подано клопотання від 20.03.07     №15-10/452 про те, що дана справа повинна розглядатись за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) на підставі п.п.3 п.1 ст.17 КАС України. Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання.

Визначення  поняття  “справа  адміністративної юрисдикції” наведено в ст. 3 КАС України,  під якою розуміється переданий  на  вирішення  адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські  функції  на  основі  законодавства,  в тому числі на виконання делегованих повноважень. Тобто, справою адміністративної   юрисдикції   може   бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один  суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів,  а ці  суб'єкти  відповідно  зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. Адміністративний договір - це дво- або багатостороння угода,  зміст якої  складають права та обов'язки сторін,  що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень,  який  є  однією  із  сторін угоди.

Предметом спору у даній справі є стягнення коштів за страхування ризиків замовника згідно контракту від 12.07.04 №27, який укладений між господарюючими суб’єктами, жодний з яких не суб’єктом владних повноважень та не наділений владними управлінськими функціями. Отже, дана справа підвідомча господарському суду і її належить розглядати за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши мотиви апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

12.07.04 між відповідачем 1 (замовник) і позивачем (підрядник) було укладено контракт №27 на виконання робіт по реконструкції ділянки автомобільної дороги Київ-Одеса км 279+250-км-302+900 у Миколаївській області (далі-контракт). Договірна ціна робіт, що доручені до виконання підряднику за цим контрактом, складає 173 964 267 грн. і розраховується відповідно до ДБН Д.1.1-1-2000 “Правила визначення вартості будівництва”, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.09.00 №174 (п.п.3.1, 3.3 контракту).

В підпункті 11.2 контракту визначено, що замовник доручив підряднику укласти договір страхування ризику на об'єкт, що споруджується у термін не менше ніж 3 місяці від початку будівельно-монтажних робіт. Підрядник в обгрунованому розмірі включає ці кошти у договірну ціну. Обґрунтування коштів на страхування ризику передбачає визначення конкретної суми страхових платежів, що покривають можливі витрати внаслідок виникнення непередбаченої події, яка призводить до збільшення вартості об’єкта дорожніх робіт, та забезпечують захист майнових інтересів учасників контракту. При цьому, ця сума не повинна перебільшувати 2% загальної кошторисної вартості об’єкта від підсумку глав 1-12 зведеного кошторисного розрахунку. Витрати на страхування ризику підрядник підтверджує копією страхових полісів та платіжними документами про перерахування страхових платежів.

Згідно п. 11.3 контракту замовник узгоджує умови страхування будівельно-монтажних робіт на об’єкті.

Статтею 881 Цивільного кодексу України передбачено, що сторона, на яку покладається обов'язок щодо страхування, має надати другій стороні в порядку, встановленому договором, докази укладення нею договору страхування, включаючи відомості про страхувальника, розмір страхової суми та застраховані ризики.

Однак, договір страхування будівельно-монтажних робіт №02/07-6мр між позивачем та ЗАТ “Страхова компанія “Егіда” було укладено 01.07.04.  В пункті 1.2 договору визначено, що його предметом є страхування майнових інтересів позивача, пов’язаних з непередбаченими збитками внаслідок пошкодження або знищення результатів будівельно-монтажних робіт (реконструкції), проведених позивачем за кошти вигодонабувача, згідно договору на будівництво при настанні страхових випадків.  В даному договорі сторонами було самостійно визначено страхову суму  368400000 грн. та страхову суму платежу - 7368000 грн. Строк дії договору -  з 01.07.04 по 31.12.04 (п.7.1).

Таким чином, на момент укладення вказаного договору страхування у позивача були відсутні договірні відносини з відповідачем 1 і, відповідно, не було доручення останнього на страхування ризиків.

Підпунктом 3.1.21 ДБН Д.1.1-1-2000 “Правила визначення вартості будівництва”, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 27.09.00 №174, передбачено, що кошти на страхування ризиків замовника в будівництві включаються до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва за його рішенням в обґрунтованому розмірі, але не більш ніж два відсотки від загальної кошторисної вартості будівництва від сум глав 1-12 ЗКР, графа 8, із зазначенням у графах 7,8.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов контракту та норм ДБН Д.1.1-1-2000 відповідач 1 в повному обсязі здійснив відшкодування витрат на страхування ризиків замовника на підставі складених позивачем довідок про страхування ризиків по реконструкції автомобільної дороги Київ-Одеса на ділянці від Жашкова до Червонознам’янки (форма КБ-3) (лист позивача від 01.11.05 №08/2279). Тобто, сума відшкодування ризиків була сплачена виходячи із кошторисної вартості фактично виконаних позивачем робіт. Факт сплати відповідачем 1 коштів в загальній сумі 4825502 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Листами Державної служби автомобільних доріг України від 15.07.04    №1/10.2-5а-1693 та від 20.07.04 №1/10.2-5а-17.218 було зобов’язано включити вартість страхування ризиків замовника до зведеного кошторисного розрахунку вартості ремонтних робіт траси Київ-Одеса і доручено оформити договори на страхування дочірнім підприємствам, в тому числі і позивачу.  Але посилання позивача на вказані листи є безпідставним, оскільки вони були складені та надіслані позивачу вже після укладення ним договору страхування від 01.07.04  №02/07-6мр і не передбачають обов’язку відповідача 1 відшкодувати позивачу всю суму коштів, перерахованих за цим договором.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав належних доказів того, що відповідачі повинні відшкодувати йому  4016095 грн. витрат на страхування ризику.

Відповідно, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і такими, що не дають підстав для скасування прийнятого у справі судового рішення.

За таких умов рішення Господарського суду міста Києва від 15.09.06 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105  Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м Києва від 15.09.06 у справі №26/137залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства “Миколаївський облавтодор” Відкритого акціонерного товариства “Державна акціонерна компанія “Автомобільні дороги України” –  без задоволення.

2. Матеріали справи №26/137 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Григорович О.М.

Судді                                                                                          Гольцова  Л.А.

Рябуха  В.І.

27.03.07 (відправлено)