ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

15.01.2007
Справа №2-19/17659-2006А

За позовом – Совєтське районне споживче товариство, смт.Совєтський АР Крим

До відповідача – Управління пенсійного фонду України в Совєтському районі,  смт.Совєтський АР Крим

Про визнання не законними рішень

Суддя Мокрушин В.І.

Секретар Сидельова І.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

Від позивача – Мокренюк Л.А., представник, довіреність № 386 від 06.11.2006 р.

Від відповідача  – Емірвелієва Е.Д., представник, довіреність № 40/07-5 від 04.01.2007 р.

Суть спору:

Позивач звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим із позовом про визнання незаконними рішень Управління пенсійного фонду України в Совєтському районі № Ю-197 від 03.07.2006 року, № 110 від 07.07.2006 року та скасувати їх; спонукати Управління пенсійного фонду України в Совєтському районі зарахувати надлишково перераховані кошти за 2004 -2005 роки; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є платником єдиного податку відповідно до Указу Президента України від 28.06.1999 року № 746/99 «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб’єктів малого підприємництва», тому не повинен сплачувати внески до Пенсійного фонду України.

Відповідач відзив на позов не надав, позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити.

Справа слухалася у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями).

Представники сторін відмовилися від послуг перекладача.

Відповідно до ст.9, 10 Конституції України, ст.9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003 року № 802), ст.3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 року № 1771), ст.10 Закону України «Про судоустрій» (від 07.02.2002 року № 3018), ст.18 Закону України «Про мови» (від 28.10.1989 року № 8312), ст.10, 12 Конституції Автономної Республіки Крим (Закон України від 23.12.1998 року № 350), ст.15 Кодексу адміністративного судочинства України та клопотанням представників сторін вони давали пояснення по справі на російській мові.

Відповідно до ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), п.2-1 Прикінцевих положень  Кодексу адміністративного судочинства України та клопотанням представників сторін фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Відповідно до ст.130 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) перед початком слухання справи представникам сторін була вручена пам’ятка про права та обов’язки сторін.

Розглянув матеріали справи,  суд –

В С Т А Н О В И В :

Згідно із ст.58 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями), п.1.1 Положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах (затверджено наказом Пенсійного фонду від 30.04.2002 року № 8-2, зареєстровано в Міністерстві юстиції від 21.05.2002 року за № 442/6730), пенсійний фонд, управління  Пенсійного  фонду  України  (далі - Фонд)  у районах,  містах і районах у містах є органом,  який  здійснює  керівництво та управління  солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в  повному  обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням  коштів Пенсійного  фонду, вирішує питання,  пов'язані з веденням  обліку  пенсійних  активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно із ст.1 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями) страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове  державне   пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне  страхування відповідно до цього Закону.

Згідно із ст.14 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями) страхувальниками відповідно до цього закону є підприємства, установи і організації,  створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності  та  господарювання,  об'єднання громадян,  профспілки, політичні партії (у тому числі філії,  представництва,  відділення та  інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій,  об'єднань громадян,  профспілок,  політичних партій, які  мають  окремий  баланс  і  самостійно  ведуть  розрахунки із застрахованими особами),  фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності,  які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський  податок,  придбали   спеціальний   торговий патент), які використовують  працю  фізичних  осіб  на  умовах трудового договору (контракту) або на інших  умовах,  передбачених законодавством,  або за договорами цивільно-правового характеру.

Згідно із ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до п.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії..

Позивач зареєстрований у якості юридичної особи 01.08.1996 року Совєтською районною державною адміністрацією АР Крим та є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію та відповідними свідоцтвами про сплату єдиного податку (а.с.13-15).

Відповідач здійснив перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та перерахування страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування та достовірності відомостей, наданих до системи персоніфікованого обліку Совєтського районного споживчого товариства за період з 01.01.2003 року до 20.06.2006 року, про що складений акт перевірки № 21 від 26.06.2006 року (а.с.5-7).

За результатами перевірки відповідач дійшов висновку про донарахування фонду оплати праці у розмірі 97700 грн. та страхових внесків у сумі 29355,18 грн.

03.07.2006 року відповідачем винесена вимога № Ю-197 про сплату заборгованості по страхових внесках у сумі 29355,18 грн. (а.с.11).

07.07.2006 року відповідачем винесено рішення № 110 про застосування фінансових санкцій у сумі 13090,33 грн. (а.с.12).

Згідно із ст.6 Указу Президента України від 28.06.1999 року № 746/99 суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно із п.1 Положення про Пенсійний фонд України (затверджено Указом Президента України від 01.03.2001 року № 121/2001 (із змінами та доповненнями) Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України (від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи  зобов'язані діяти лише на підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, Пенсійний фонд України є органом державної влади і його посадові особи  зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

09.07.2003 року Верховною Радою України прийнятий Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями), який набрав чинності з 01.01.2004 року.

Збір на державне пенсійне страхування належить до загальнодержавних податків та зборів, що передбачено ст.14 Закону України «Про систему оподаткування» (від 25.06.1991 року № 1251 із змінами та доповненнями).

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування встановлюються Законом України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями).

Відповідно до п.15 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями) до приведення законодавства України у відповідність із цим законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються у  частині, що не суперечать цьому закону.

Згідно із ст.5 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями) цей закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може  поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або  в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, у тому числі, порядок нарахування, обчислення та сплати  страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Оскільки з 01.01.2004 року набрав чинності Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” (від 09.07.2003 р. № 1058 із змінами та доповненнями), позивач повинен був у своїй діяльності керуватися у тому числі нормами даного Закону, проте цього він не робив, тому відповідачем на адресу позивача правомірно була направлена вимога № Ю-197 від 03.07.2006 року про сплату заборгованості по страхових внесках у сумі 29355,18 грн.

Оскільки відповідачем правомірно була винесена вимога № Ю-197 від 03.07.2006 року, то рішення № 110 про застосування фінансових санкцій у сумі 13090,33 грн. є цілком обгрунтованим.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання незаконними та скасування вимоги № Ю-197 від 03.07.2006 року та рішення № 110 про застосування фінансових санкцій у сумі 13090,33 грн. відсутні.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог підстави про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3,40 грн. витрат по сплаті державного мита відсутні.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.17, 18, 70, 86, 94, 162 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), суд

П О С Т А Н О В И В :

·          У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена у апеляційному порядку відповідно до ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова проголошена у судовому засіданні 15.01.2007 року у 12 год. 45 хв.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Мокрушин В.І.