ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2007 р.
№ 17/23-10/100/06

Вищий  господарський  суду  України  в складі колегії суддів:

головуючого:
суддів:
Кравчука Г.А.
Мачульського Г.М.
Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

Фонду державного майна України

на постанову

від

Запорізького апеляційного господарського суду

13.10.2006р.

у справі                                            №17/23-10/100/06

господарського суду                     Запорізької області

за позовом

Республіканського галузевого концерну комунального машинобудування "Укркомунмаш"

до

Відкритого акціонерного товариства "ПХЗ Коагулянт"

третя особа з самостійними вимогами на предмет спору

Фонд державного майна України

про

визнання права власності

за участю представників:

- позивача:
не з'явився

- відповідача:
1.Лисинської О.І. дов.№13/1140 від 01.09.05 р.
2.Костюкович Д.К. дов.№13/732 від 30.05.05р.

- третя особа:
не з'явився, -

В С Т А Н О В И В:

Республіканський галузевий концерн комунального машинобудування “Укркомунмаш” звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовом про визнання за державою в його особі права власності на перший пусковий комплекс цеху сірчанокислого алюмінію, що розташований по вул. К.Маркса, 521 в м. Пологи Запорізької області, а також просив зобов’язати відповідача забезпечити позивачу можливість безперешкодно проводити огляд спірного майна в будь який час та в будь якому обсязі, включаючи можливість безперешкодно знаходиться на території спірного майна та на прилеглих територіях.

Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору –Фонд державного майна України (далі ФДМУ), також звернувся із самостійними позовними вимогами і просив визнати за державою в його особі право власності на вказане майно.

Позовні вимоги позивача, і 3-ї особи з самостійними вимогами на предмет спору мотивовані тим, що незавершене будівництво першої черги цеху сірчанокислого алюмінію було передане Держжитлокомунгоспом України, як засновником, до статутного фонду ВАТ “Пологівський хімічний завод “Коагулянт” та відображене у балансі товариства. На виконання постанов Кабінету Міністрів України №490 від 04.07.1995р., та №653 від 18.06.1996 року проводилось централізоване фінансування розширення виробництва сірчанокислого алюмінію, кошти перераховувались на будівництво зазначеного об’єкту, яке розпочалося та здійснювалось відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.06.1991 року №39. У пункті 3.5 Статуту ВАТ “ПХЗ “Коагулянт”, зареєстрованому 31.03.1994 року, зазначено, що майно, яке буде збільшуватися за рахунок централізованих капітальних вкладень, належить державі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.06.2006 року (суддя Алейникова Т.Г.) в позові Республіканському галузевому концерну комунального машинобудування “Укркомунмаш” відмовлено. Позовні вимоги Фонду державного майна України задоволені - визнано право власності за державою в особі ФДМУ на перший пусковий комплекс цеху сірчанокислого алюмінію, розташований по вул. К.Маркса, 521 в м. Пологи.

Оскарженою постановою суду апеляційної інстанції вказане рішення суду скасовано частково, постановлено у позові Республіканському галузевому концерну комунального машинобудування “Укркомунмаш” до ВАТ “ПХЗ “Коагулянт”, та у позові Фонду державного майна України до цього ж відповідача, відмовити.

У касаційній скарзі Фонд державного майна України просить вказану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст.2, 3, 55 Закону України “Про власність”, постанов Кабінету Міністрів України №490 від 04.07.1995р., №653 від 18.06.1996 року, та від 14.06.1991 року №39, ст.ст.84, 85 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Позивач та третя особа не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний об’єкт був внесений до статутного фонду відповідача без порушень норм матеріального права, а відтак відсутні підстави для визнання права власності на нього за позивачем та третьою особою у справі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, Відкрите акціонерне товариство “Пологівський хімічний завод “Коагулянт” було створене згідно рішення Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №28 від 14.03.1994 року шляхом перетворення Державного підприємства “Пологівський хімічний завод “Коагулянт” у відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 року “Про корпоратизацію підприємств”, наказу Міністерства економіки України від 27.08.1993 року №54, а також затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 р. №508 Положення про порядок корпоратизації підприємств.

На момент заснування відповідач входив до складу Республіканського галузевого концерну комунального машинобудування “Укркомунмаш” який, в свою чергу, був створений відповідно до наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №15 від 23.01.1991р.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР №39 від 14.06.1991р. Держжитлокомунгоспом України у 1991-1993р.р. через Республіканський галузевий концерн комунального машинобудування “Укркомунмаш” (далі Концерн), за рахунок державних централізованих капіталовкладень, фінансувалось розширення виробництва сірчанокислого алюмінію Державного підприємства “Пологівський хімічний завод “Коагулянт”, а саме –проектування та будівництво.

Згідно рішення Держжитлокомунгоспу України від 14.03.1994р. №28 незавершене будівництво першої черги цеху по виробництву сірчанокислого алюмінію було передано Держжитлокомунгоспом України як засновником до статутного фонду ВАТ “Пологівський хімічний завод “Коагулянт” та відображене на балансі цього товариства.

На виконання постанов Кабінету Міністрів України №490 від 04.07.1995р., №653 від 18.06.1996р., на підставі переліку найважливіших будов виробничого призначення, які споруджуються із залученням державних централізованих капіталовкладень, затвердженого Держжитлокомунгоспом України та погодженого з Міністерством економіки України в 1994-1996р.р. через Концерн проводилось централізоване фінансування розширення виробництва сірчанокислого алюмінію. Вказана обставина, як встановлено судами попередніх інстанцій, підтверджується Уточненим державним контрактом “Про створення виробничих потужностей за рахунок державних централізованих капіталовкладень на 1994р. по Держжитлокомунгоспу України”, погодженим з Міністерством економіки України 09.09.1994р., даними наказу Держжитлокомунгоспу України №34 від 02.08.1995р. “Про обсяги державного контракту на 1995р.”, даними наказу Держжитлокомунгоспу України №62 від 23.07.1995р. “Про показники інвестиційного розділу Державної програми економічного та соціального розвитку на 1996 рік”.

Таким чином незавершене будівництво першої черги цеху по виробництву сірчанокислого алюмінію було передано Держжитлокомунгоспом України як засновником до статутного фонду ВАТ “Пологівський хімічний завод “Коагулянт” –відповідача у справі.

Внесення Держжитлокомунгоспом України як засновником до статутного фонду ВАТ “Пологівський хімічний завод “Коагулянт” об’єкту незавершеного будівництво першої черги цеху по виробництву сірчанокислого алюмінію відбулось без порушення вимог Закону України “Про господарські товариства” у редакції, що діяла на момент такої передачі, а згідно ст.12 цього закону, Товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Крім того, основи майнових відносин в акціонерному товаристві загалом врегульовані Законом України “Про власність”, який визначає товариство суб’єктом права колективної власності, а також встановлює підстави виникнення права зазначеної колективної власності, а також Законом України “Про господарські товариства”. Поняття майна акціонерного товариства використовується, зокрема, в ст.24 Закону України “Про господарські товариства”, та ст.80 ГК України, відповідно до яких товариство несе відповідальність за зобов’язання тільки майном товариства. Поняття “майно товариства” узагальнює всі види майна і майнових прав цього суб’єкта права. Під майном мається на увазі всі активи і пасиви товариства - це основні фонди, оборотні кошти, інші матеріальні цінності товариства. Майно товариства відокремлено від майна власників товариства (акціонерів). Це майно є власністю саме товариства як юридичної особи. Закон України “Про власність” визначає основні юридичні підстави виникнення колективної власності товариства, в тому числі вказує на виникнення права колективної власності в результаті перетворення державних підприємств на акціонерні товариства, тобто в порядку прийняття власником рішень про їх корпоратизацію і приватизацію. Згідно з цим рішенням створюється статутний фонд акціонерного товариства. Рішення про продаж акцій (приватизацію майна) такого товариства приймає орган приватизації, якому передаються акції держави. В обох випадках виникає право колективної власності, єдиним суб’єктом якого стає товариство як юридична особа. Крім вкладів, товариство виступає власником іншого майна, яке створене в процесі його господарської діяльності, а також іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (ст.12 Закону України “Про господарські товариства”).

Отже, відповідач на підставах, що не заборонені законом, відповідно до приписів норм права, що діяло в період створення акціонерного товариства та регулює спірні правовідносини сторін на даний час, набув право власності на перший пусковий комплекс цеху сірчанокислого алюмінію, розташований по вул. К.Маркса, 521 в м. Пологи.

Тому доводи позивача та ФДМУ щодо безпідставності набуття відповідачем права власності на зазначене майно є необґрунтованими.

З викладеного вбачається, що спірний об’єкт вибув із володіння Республіканського галузевого концерну комунального машинобудування “Укркомунмаш” у порядку не забороненому законом на підставі не визнаних недійсними нормативних актів та рішень центральних органів влади, та на їх підставі був переданий до статутного фонду ВАТ “Пологівський хімічний завод “Коагулянт”.

Що стосується посилання позивача та третьої особи на те, що у пункті 3.5 Статуту ВАТ “ПХЗ “Коагулянт”, зареєстрованому 31.03.1994 року, зазначено, що майно, яке буде збільшуватися за рахунок централізованих капітальних вкладень, належить державі, то колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що вказані доводи спростовані судом апеляційної інстанції, яким встановлено, що редакція статуту ВАТ “ПХЗ “Коагулянт”, на яку посилались вказані особи, не містить таких приписів. Крім того судом апеляційної інстанції, що про збільшення майна за рахунок централізованих капіталовкладень йшлося лише в статуті товариства в редакції 04.04.1996р. Однак в наступній редакції статуту такий пункт виключений та відсутній, а також відсутній в статуті в редакції на час вирішення спору.

За вказаних обставин доводи позивача та третьої особи у вказаній частині не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Крім того, згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. А частиною 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій України" передбачено, що місцеві господарські суди розглядають справи, які виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Таким чином, з урахуванням встановлених судами обставин, відсутні підстави вважати що позивач наділений повноваженнями звертатись до суду з позовом від імені та в інтересах держави, а відтак і з цих підстав суди правомірно відмовили позивачу в позові.

Між тим, суд апеляційної інстанції незаконно, в порушення приписів ст.104 ГПК України скасував рішення місцевого господарського суду в частині відмови в позові Республіканському галузевому концерну комунального машинобудування “Укркомунмаш” та прийняв аналогічне рішення з тих же підстав. Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим, а суд апеляційної інстанції скасовуючи його у цій частині не спростував законність рішення суду.

Тому в цій частині постанову суду апеляційної інстанції належить скасувати, а рішення місцевого господарського суду в цій частині залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 пп.1, 6, 11110 ч.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 13.10.2006р. у справі №17/23-10/100/06 Господарського суду Запорізької області в частині скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 09.06.2006 року щодо відмові в позові Республіканському галузевому концерну комунального машинобудування “Укркомунмаш” скасувати, рішення Господарського суду Запорізької області від 09.06.2006 року в цій частині залишити в силі.

В іншій частині постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 13.10.2006р. у справі №17/23-10/100/06 Господарського суду Запорізької області залишити без змін.

Головуючий                                                                            Г. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г. Мачульський

В. Шаргало