КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19.03.07 р.          № 16/318

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Пантелієнка  В.О.

при секретарі:                              Котелянець О.О.

За участю представників:

від позивача – Нітченко Ю.В. (дов. № 54910-010 від 11.01.2007 року);

від відповідача -  Кручек О.О. (дов. № 38 від 04.12.2006 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Чернігові, м. Чернігів

на постанову Господарського суду Чернігівської області від 18.12.2006

у справі № 16/318  (Фесюра М.В.)

за позовом           Державної податкової інспекції у м.Чернігові, м. Чернігів

до           Відкритого акціонерного товариства "Чернігівнафтопродукт", м. Чернігів

про          стягнення 4240 грн.

Суть постанови і скарги:

Постановою господарського суду Чернігівської області від 18 грудня 2006 року, яка прийнята у справі № 16/318 (суддя – М.В. Фесюра), в задоволенні позову Державної податкової інспекції у м. Чернігові (надалі – Позивач, Інспекція) до відкритого акціонерного товариства “Чернігівнафтопродукт” (надалі – Відповідач, Товариство) про стягнення  4 240 грн. 00 коп. було відмовлено повністю (л.с. 53-54).

Державна податкова інспекція у м. Чернігові, не погоджуючись з прийнятою постановою судом першої інстанції, звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати означену постанову та прийняти нову, якою позов Інспекції задовольнити (л.с. 60-62).

Представник відкритого акціонерного товариства “Чернігівнафтопродукт” не погоджується з вимогами, які викладені Позивачем в апеляційній скарзі, а тому просить залишити постанову господарського суду Чернігівської області від 18 грудня 2006 року без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення (л.с. 75-77).

Заслухавши усні пояснення представників Позивача та Відповідача в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у м. Чернігові звернулась до господарського суду Чернігівської області із позовом № 247621010-010 від 24.10.2006 року, в якому просила стягнути з відкритого акціонерного товариства “Чернігівнафтопродукт” 4 240 грн. 00 коп. фінансових санкцій (л.с. 2-3). Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що Інспекцією за результатами перевірки діяльності автозаправної станції (надалі – АЗС) Товариства встановлені з боку останнього порушення у зв’язку із непроведенням розрахункової операції при реалізації карток багаторазового використання (талонів), у зв’язку з чим Позивачем прийняте податкове повідомлення-рішення про застосування фінансових санкцій, яке отримане Товариством, але сума санкцій останнім не сплачена. Інспекція вважає, що з Товариства  має бути стягнено 4 240 грн. 00 коп. фінансових санкцій згідно ст.ст. 10, 11 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, ст. 17 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” та ст.ст. 17, 104-107 Кодексу адміністративного судочинства України  (л.с. 2-3).

Постановою господарського суду Чернігівської області від 18 грудня 2006 року в задоволенні позову Державної податкової інспекції у м. Чернігові до відкритого акціонерного товариства “Чернігівнафтопродукт” про стягнення 4 240 грн. 00 коп. було відмовлено повністю.

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції посилається на те, що   згідно прийнятих рішень судами першої, апеляційної та касаційної інстанції  у справі № 6105а позов про оскарження податкових повідомлень-рішень, якими нараховані санкції, що стягуються у даній справі, задоволений та такі податкові повідомлення-рішення визнані недійсними в частині визначення штрафних санкцій сумою податкового зобов’язання, однак позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій заявлені Інспекцією після спливу строку застосування адміністративно господарських санкцій, якими є штрафні санкції у даній справі. При цьому, місцевий суд керувався нормами ст.ст. 17, 22 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, ст.ст. 238, 250 Господарського кодексу України та ст.ст. 72, 94, 158-163 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України  (надалі – КАС України) (л.с. 53-54).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача у відкритому судовому засіданні апеляційний господарський суд вважає, що постанова господарського суду Чернігівської області від 18 грудня 2006 року, яка прийнята у даній справі, є законною і обґрунтованою у зв’язку з повним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, відповідністю висновків, викладених в постанові суду, обставинам справи та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За таких умов, оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга  Інспекції без задоволення.

Так, в апеляційній скарзі Інспекція стверджує, що рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлений факт правомірності встановлення Позивачем з боку Товариства правопорушення, за яке нараховані фінансові санкції, що стягуються у даній справі. Вказані твердження не є належним чином обґрунтованими, оскільки викладені без врахування всіх обставин справи та діючих норм законодавства  у зв’язку з наступним.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” (надалі – Закон) за порушення вимог цього Закону до суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів державної податкової служби України застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у п'ятикратному розмірі вартості проданих товарів (наданих послуг), на які виявлено невідповідність, - у разі проведення розрахункових операцій на неповну суму вартості проданих товарів (наданих - послуг), у разі непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій, у разі нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки.

Відповідно до ст. 25 Закону суми фінансових санкцій, які визначені статтями 17 - 24 цього Закону, підлягають перерахуванню суб'єктами підприємницької діяльності до Державного бюджету України в десятиденний термін з дня прийняття органами державної податкової служби України рішення про застосування таких фінансових санкцій.

Незважаючи на встановлення згідно ухвали Вищого адміністративного суду України у справі 6105а, а також рішення та ухвали суду першої та апеляційної інстанції факту правомірності встановлення Інспекцією з боку Товариства порушення законодавства щодо порядку обігу готівки (л.с. 26-27, 38-45), визначеними процесуальними документами також було встановлено правомірним визнання відповідних податкових повідомлень-рішень недійсними в частині визначення фінансової санкції сумою податкового зобов’язання. Докази прийняття Інспекцією рішення про стягнення спірної суми у даній справі, як цього вимагають положення ст.ст. 17, 25 Закону, у тому числі  після  прийняття та набрання законної сили вищезазначених рішень у справі  6105а, у матеріалах справи відсутні.

Також, слід зазначити, що Позивачем не врахований сплив строку звернення із вимогами про стягнення штрафних (фінансових) санкцій у даній справі та з відповідним висновком суду першої станції в оскаржуваній постанові апеляційний суд погоджується. Так, ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 238 Господарського кодексу України (надалі – ГС України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами. Стаття 239 ГК України у якості однієї із адміністративно – господарських санкцій визначає адміністративно-господарський штраф. Статтею 241 ГК України встановлено, що адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності. Перелік порушень, за які з суб'єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення. Адміністративно-господарський штраф може застосовуватися у визначених законом випадках одночасно з іншими адміністративно-господарськими санкціями, передбаченими статтею 239 цього Кодексу. Статтею 250 ГК України передбачено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Обрахування строку звернення із вимогами про стягнення адміністративно-господарської санкції, якою є штрафні санкції у даній справі, з моменту винесення ухвали Вищого господарського суду України у справі, в межах якої розглядалась правомірність винесення податкових повідомлень-рішень Інспекції, на підставі яких заявлені позовні вимоги у даній справі, є неправомірним, оскільки не відповідає вимогам ст. 250 ГК України та ст. 99 КАС України. Так, про порушення інтересів держави у вигляді правопорушення, за яке згідно визначених податкових повідомлень-рішень, за якими нараховані санкції, що стягуються у даній справі, Інспекція дізналась не з моменту прийняття вказаної ухвали касаційної інстанції в іншій адміністративній справі, а з моменту встановлення такого правопорушення Позивачем під час проведення відповідної перевірки щодо Відповідача, факт чого зафіксований  у відповідному акті перевірки (про що, доречи, зазначає Інспекція в тексті позовної заяви – л.с. 2-3) та підтверджується  наявними у справі доказами (л.с. 4-6, 8). Тобто, враховуючи дату складення відповідного акту – 06.05.2004 року, відповідний, встановлений ст. 250 ГК України та  ст. 99 КАС України  річний строк звернення Позивача із вимогами про стягнення з Відповідача санкцій у даній справі почав свій перебіг, з урахуванням вимог ст. 25 Закону, щонайпізніше, після спливу десятиденного терміну з дня прийняття органами державної податкової служби України податкового повідомлення-рішення про застосування таких фінансових санкцій, а не з моменту визнання в судовому порядку такого рішення щодо встановлення факту правопорушення правомірним та таким, що відповідає вимогам  законодавства.

Отже, враховуючи норми ст. 72 КАС України, вищевикладений аналіз норм діючого законодавства щодо строків та порядку застосування та стягнення санкцій за порушення у сфері застосування реєстраторів розрахункових операцій, а також викладені обставини справи, слід зробити висновок про правомірність відмови Інспекції у задоволенні вимог про стягнення з Товариства відповідних штрафних санкцій у даній справі саме згідно визнаних частково недійсними податкових повідомлень-рішень, строк пред’явлення вимог про стягнення яких (санкцій) минув.

Таким чином, Позивачем не доведена неправомірність відмови йому у задоволенні місцевим судом вимог про стягнення з Товариства суми фінансових санкцій за порушення у сфері застосування реєстраторів розрахункових операцій, та прийняття оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, керуючись нормами ст.ст. 17, 25 Закону “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, ст.ст. 238, 239, 241, 250 Господарського кодексу України  та ст.ст.  49, 51,  69, 70, 71, 72, 86, 89, 94, 99, 184, 185, 187, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 209 та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1.          Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Чернігові залишити без задоволення, а постанову господарського суду Чернігівської області від 18 грудня 2006 року у справі № 16318 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її виготовлення в повному обсязі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

2. Справу №  16318  повернути до господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя          Коваленко В.М.

Судді

Вербицька О.В.

Пантелієнко  В.О.