ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 р.
№ 7/249пд

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Багатогалузевого кооперативу “Тайфун”

на  постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2005р.

у справі
№ 7/249пд

господарського суду
Донецької області

за позовом
Прокурора м. Єнакієве в інтересах держави в особі Єнакієвської ОДПІ

до
- Багатогалузевого кооперативу “Тайфун”,
- Приватного підприємства “Інтерфлекс”

про
визнання недійсним господарського зобов’язання, вчиненого з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства

за участю представників:

прокурора

позивача
не з’явились (про час і місце судового засідання повідомлені належно)
не з’явились (про час і місце судового засідання повідомлені належно)

відповідачів
- БК “Тайфун” - не з’явились (про час і місце судового засідання повідомлені належно);
- ПП “Інтерфлекс” - не з’явились (про час і місце судового засідання повідомлені належно)

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м. Єнакієве звернувся в інтересах держави в особі Єнакієвської ОДПІ до господарського суду Донецької області з позовом до Багатогалузевого кооперативу “Тайфун”, Приватного підприємства ПП “Інтерфлекс” про визнання недійсним господарського зобов’язання, вчиненого з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, яке виникло на підставі договору №45 від 16.08.2004р. та стягнення з ПП “Інтерфлекс” на користь БК “Тайфун” 26312,80 грн., з  БК “Тайфун” у доход держави –26312,80 грн. за оспорюваною угодою.

В обгрунтвання своїх вимог позивач послався на статтю 49 Цивільного кодексу Української РСР, рішення господарського суду м. Києва від 08.10.2003р., яким була скасована державна реєстрація ПП “Інтерфлекс” та наявність у останнього умислу на укладання договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Уточненнями від 06.10.2005р. позивач змінив правові підстави позовних вимог, у зв’язку з чим просив визнати недійсним зазначене господарське зобов’язання на підставі статей 207, 208 Господарського кодексу України, як таке, що вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, з умислом з боку ПП “Інтерфлекс”.

БК “Тайфун” у відзиві позовні вимоги заперечив, пославшись на те, що позивачем не доведено наявність у нього при укладенні договору мети, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.10.2005р. (суддя Малашкевич С.А.) позов задоволено: визнано недійсним господарське зобов’язання, як таке, що вчинене з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, яке виникло та виконане між ПП “Інтерфлекс” та БК “Тайфун” на підставі договору №45 від 16.08.2004р. ; стягнуто з ПП “Інтерфлекс” на користь БК “Тайфун” 26312,80 грн. - вартість продукції, з  БК “Тайфун” у доход держави –26312,80 грн.; з ПП “Інтерфлекс” та БК “Тайфун” на користь ДП “Судовий інформаційний центр” –витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу по 59 грн.

Судове рішення обгрунтоване правомірністю вимог позивача з огляду на положення статті 173, пункту 1 статті 207, пункту 1 статті 208  Господарського кодексу України, з підстав недійсності господарського зобов’язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, як таке, що укладене з умислом з боку ПП “Інтерфлекс”.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2005р.  ( судді: І.В.Алєєва - головуючий,  О.О.Агапов,   Н.Л.Величко) рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2005р. залишено без змін з огляду на повноту встановлення обставин справи, відповідність його висновків обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, відповідач, Багатогалузевий кооператив “Тайфун”, звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду, та припинити провадження у справі.

Скаргу мотивовано доводами про порушення попередніми судовими інстанціями  статей 1, 21, 43, 1071, 11110 Господарського процесуального кодексу України, статті 55 Конституції України та статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки прийняті судові рішення стосуються прав і обов’язків особи, ПП “Інтерфлекс”, яка в установленому порядку не набула статусу суб’єкта підприємницької діяльності.

Позивач відзив на касаційну скаргу не надав.

Сторони не скористалися правом на участь представників в судовому засіданні касаційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Позовні вимоги про визнання недійсним господарського зобов’язання обгрунтовані положеннями статей 207, 208 Господарського кодексу України, та визначенням його, як такого, що вчинене з умислом з боку ПП “Інтерфлекс” та з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Зазначеними статтями визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, у разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Разом з тим поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишився той факт, що в з 1 вересня 2005 року набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України, і, приймаючи судові акти у справі,  суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Відповідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи  (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють  підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі –підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право звертатися державні та інші органи, громадяни, що не є суб’єктами підприємницької діяльності.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначена підвідомчість справ господарським судам.

Виходячи з положень пунктів 1, 7, 9 статті  3 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб’єкт владних повноважень - орган державної  влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою).

Таким чином, у контексті зазначених норм Кодексу, справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між суб'єктами суспільних відносин стосовно їх прав і обов'язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений здійснювати управлінські чи контрольні функції щодо іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Згідно пункту 11 статті 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” на Державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції покладено, зокрема, функцію подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Таким чином, позивач, Єнакієвська ОДПІ, є органом державної податкової служби та виступає у даних правовідносинах не як суб’єкт господарської діяльності, а як суб’єкт владних повноважень, що у відповідності із підпунктом 4 пункту 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, є право звертатись з адміністративними позовами у випадках, встановлених законом.

Отже, державні податкові інспекції в районах у містах є суб’єктами владних повноважень, які у відповідності із підпунктом 4 пункту 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України мають право звертатись з адміністративними позовами у випадках, встановлених законом.

Суди попередніх інстанцій повинні були, проаналізувавши суб'єктний склад та характер правовідносин, встановити, до юрисдикції яких судів (господарських чи адміністративних) віднесено спір за позовом Прокурора м. Єнакієве в інтересах держави в особі Єнакієвської ОДПІ до ПП “Інтерфлекс” та БК “Тайфун”  про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло на підставі договору, та стягнення в дохід держави все одержане за договором, як підстави застосування частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, проте, даний спір розглянуто за правилами Господарського процесуального кодексу України без встановлення належної юрисдикції.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

На порушення цих вимог суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу та переглянули рішення суду у даній справі, керуючись положеннями Господарського процесуального кодексу України. Розгляд справи у невірно обраній процесуальній судовій процедурі може істотно вплинути на обсяг прав і обов’язків учасників процесу на будь-яких його стадіях.

У відповідності із частиною 1 статті 11110 Господарського процесуального Кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Керуючись статтями 43, 1115, 1117, пунктом 3 частини 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Багатогалузевого кооперативу “Тайфун” задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2005р. у справі № 7/249пд  господарського суду Донецької області та рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2005р. скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач