ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

26.02.2007
Справа №2-29/1601-2007А

За позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю „Івер”, м. Сімферополь

До відповідача – Міністерства Оборони України, м. Київ

Про визнання частково недійсним розпорядження

Суддя Башилашвілі О.І.

Секретар судового засідання Готовкіна Т.С.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача – Івченко О.В. диретор

Від відповідача – не з’явився

Сутність спору: Товариство з обмеженою відповідальністю „Івер” звернулось до господарського суду АР Крим з позовом до відповідача – Міністерства Оборони України про визнання частково недійсним з моменту його прийняття розпорядження Міністерства Оборони України № 34 від 16.07.2004р. „Про відчуження нерухомого майна шляхом передачі в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” відповідно до додатку № 2 до розпорядження щодо відчуження об’єкта оренди, будівлі № 44 військового містечка № 15 за адресою м. Сімферополь, вул. Гагаріна, 3.

Позовні вимоги засновані на  положеннях ст. 16 Цивільного Кодексу України, та ст. 12 Закону України „Про власність”.

Відповідач – Міністерство Оборони України до судового засідання не з’являвся, заявив суду клопотання про  розгляд справи без участі представника, яке було задоволено судом.

Що касуємо заявлених позовних вимог ТОВ „Івер”, то відповідач  вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, при цьому відповідач виходить з того, що між сторонами по даної справі був укладений договір оренди нерухомого  військового майна, що знаходиться в м. Сімферополі по вул. Гагаріна, 3. Оскільки пунктом 6.1 цього договору передбачалося право орендаря робити зміни та вносити поліпшення орендованого майна, останнім були зроблені невід’ємні поліпшення орендованого майна. Відповідач вважає, що в порушення чинного законодавства ним було відчужено на користь ТОВ „Санді” вказане орендоване майно, а подалі останнім відчужено це майно і іншої особі, яка є власником цього майна. Відповідач посилається на норми ст.. 23 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, та на ст.. 770 Цивільного Кодексу України.   Також відповідач звертає  увагу суду на  те, що  згідно ст. 777 ЦК України, наймач який належно виконує свої обов’язки за договором найму, у разі продажу речі переданої у найом має переважне право перед іншими особами на її придбання, тому відповідач посилається на свій лист від 31.08.04р. № 303/1/7/1706 яким визнає право орендаря, тобто ТОВ „Івер” на переважне перед третіми особами набуття власності на зазначене нерухоме майно.

При вказаних обставинах Міністерство Оборони України вважає, що у ТОВ „Івер” виникло право спільної часткової власності цього майна і таке право виникло на підставі створених ТОВ „Івер” поліпшень цього майна.

Слід також відмітити, що відповідачем по даної справі є Міністерство Оборони України (м. Київ). Предметом розгляду по даної справі є правомірність і законність (в часті) прийнятого відповідачем розпорядження № 34 від 16.07.2004р. „Про відчуження нерухомого майна шляхом передачі в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей”, тому суд вважає, що дана справа повинна бути розглянута господарським судом АР Крим, відповідно до п. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою від 05.02.2007р. суд закінчив підготовче провадження та перейшов до судового розгляду справи.

Після вияснення усіх обставин справи, та перевірення доказів, суд перейшов до судових дебатів, після закінчення яких, суд віддалявся для ухвалення рішення по даної справі до нарадчої кімнати.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

16.07.2004 року Міністерством Оборони України було винесено розпорядження за № 34 „Про відчуження військового майна шляхом його передачі в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей”. Згідно цього розпорядження, останнє було винесено з метою здійснення відчуження будівель та споруд шляхом обміну на житло, та дотриманням вимог ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах  України”, Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1919, наказу Міністра Оборони України від 01 червня 2004р. № 194 „Про вдосконалення порядку обміну військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” та рішення Міністра Оборони України від 09 червня 2004р. (а.с. 6).

Міністерство Оборони України набуло право на майно – військове містечко № 15 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.05.1995р. № 316, відповідно до якої  вказане майно закріплено та знаходиться в оперативному управлінні Міністерства Оборони України, при цьому останній як центральний орган управління Збройних сил України відповідно до ст. 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” здійснює управління військовим майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що спірним розпорядженням Міністерства Оборони України від 16.07.2004р. № 34 „Про відчуження нерухомого майна шляхом передачі в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” відповідно до додатку № 2 до розпорядження щодо відчуження об’єкта оренди, будівлі № 44 військового  містечка № 15 за адресою: м. Сімферополь, вул. Гагаріна, 3 були порушені права Товариства з Обмеженою відповідальністю „Івер”.

Вказані порушення виразилися в тому, що між  відповідачем  Квартирно-експлуатаційним відділом міста Сімферополя  (Орендодавець) та Фірмою „Івер” (у наступному ТОВ „Івер”), (орендар) був укладений у вересні 1997 року договір оренди не житлових приміщень № 170/1997/Голов КЕУ,  в окремої будівлі № 44 ВГ № 15 у м. Сімферополі, вул. Гагаріна, 3, яки знаходяться на балансі державної установи КЕВ м. Сімферополя (а.с. 25-30).

До цього договору були складені додатки (акт прийому-передачі, акт інвентаризації майна, розрахунок орендної плати, розрахунок експлуатаційних витрат, розрахунок комунальних витрат, планом приміщення, свідоцтво про держреєстрацію, „звітом” про експертну оцінку), яки є невід’ємною частиною укладеного договору (а.с. 31-36).

Строк дії договору був встановлений в два роки, та додатковим  угодами строк дії договору продовжувався, збільшувалась площа наданих в оренду приміщень, встановлювались обов’язки орендатора оплачувати електроенергію, укладати договори на охорону, та інше (а.с.  38-42).

Крім того, пунктом 6.1 вказаного договору передбачалося право орендаря вносити зміни до складу орендованого майна, проведення реконструкції, розширення за згодою орендодавця.

В підтвердження призведених поліпшень орендованого майна позивачем був представлений Звіт  про незалежну оцінку ринкової вартості невід’ємних поліпшень не житлових приміщень загальною площею 238,69 кв.м., що розташовані в м. Сімферополі по вул. Гагаріна, 3, виконаний підприємством „Северін-консалтінг” (м. Сімферополь), та додаток до нього (а.с. 44- 62). Також в матеріалах справи є аудиторський висновок ООО АФ „Глобус-аудіт”, яким підтверджено внесення витрат за власний рахунок ТОВ „Івер” 16194 грн. без ПДВ (а.с. 67-70).

ТОВ „Івер” згідно до вимог  законодавства та прав, встановлених  для нього як для орендаря на переважне набуття права власності на річ, що є предметом оренди, 11.08.2004р. за вих. 39 надіслав  до Міністерства Оборони України листа, яким заявив про намір скористуватися правом переважного перед іншими особами придбання у власність нерухомого майна за адресою: м. Сімферополь, вул. Гагаріна, 3.

Згідно відзиву відповідача суд встановив, що такий дозвіл надавався позивачу. Відповідно до п. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Також відповідачем – Міністерством Оборони України  було визнано право орендаря на переважне перед третіми особами набуття власності на зазначене нерухоме майно.

Судом встановлено, що Міністерством Оборони орендоване позивачем майно було відчужено на користь ТОВ „Санді” шляхом складання між останнім та Міноборони України  договору міни, а у подальшому відчужено ТОВ „Санді” на користь ВАТ „Кримзалізобетон”.

Вказане підтверджується рішенням Господарського суду АР Крим від 06.10.2005р. по справі № 2-26/7636-2005, за позовом ВАТ „Кримзалізобетон” до відповідачів: Міністерства Оборони України, колективного підприємства фірми „Івер”, 8-го гарнізонного будинку офіцерів ВМС України, за участю 3-ої особи – Сімферопольського МБРТІ, про визнання недійсним договору оренди державного майна від 13.08.2001р., 01.01.2001р. та додаткової угоди від 02.09.2002р. № 96/д/2002/Головку до договору оренди № 203/2001/Головку, витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом КП фірми „Івер” до відповідачів: ВАТ „Кримзалізобетон”, Міністерства Оборони України, 3 особа – Сімферопольське МБРТІ, про усунення перешкод в користуванні майном за договором оренди нерухомого військового майна, що набрало чинності.

Згідно рішенню Господарського суду АР Крим від  06.10.2005р. первісний позов задоволено, в задоволені зустрічного відмовлено.

У цьому рішенні є посилання суду на Постанову Севастопольського апеляційного Господарського суду АР Крим від 12.07.2005р. по справі № 2-1/2600-2005 за позовом КП фірми „Івер” до відповідачів ТОВ „Санді”, Міністерства Оборони України, ВАТ „Кримзалізобетон”, за участю 3-ої особи 8-го Гарнізонного будинку офіцерів, м. Сімферополь про визнання частково недійсним договору міни  від 22.10.2004р. укладеного між Міністерством Оборони України і ТОВ „Санді”.

За результатами розгляду справи № 2-1/2600-2005 Господарським судом АР Крим позов задоволений у повному обсязі, однак Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.07.2005р. по цій справі, рішення від 25.05.2005р. скасовано, у позові КП фірмі „Івер” відмовлено. Постанова Севастопольського апеляційного господарського суду набрала чинності, згідно Постанови Вищого Господарського суду України від 08.02.2006р.

Згідно Постанови Севастопольського апеляційного господарського суду від  12.07.2005р. по справі № 2-1/2600-2005, останньою встановлено, що договір міни   нерухомого військового майна від 22.10.2004р. укладений між Міністерством Оборони України та ТОВ „Санді” був укладений на підставі норм Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України”, Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних сил, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000р. № 1919, наказу Міністра оборони України від 01.06.2004 р. № 194 „Про вдосконалення порядку обміну військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” та рішення Міністра Оборони України від 09.06.2004р.

Як вбачається зі спірного по даної справі розпорядження Міністерства Оборони України від 16.07.2004р. № 34, воно було прийнято та підписано першим заступником Міністра Оборони України Олійник О.М. саме на підставі Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України”, Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних сил, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000р. № 1919, наказу Міністра оборони України від 01.06.2004 р. № 194 „Про вдосконалення порядку обміну військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” та рішення Міністра Оборони України від 09.06.2004р.

При цьому в Постанові Севастопольського апеляційного господарського суду від  12.07.2005р. по справі № 2-1/2600-2005 була прийнята до уваги думка відповідача –Міністерства Оборони України по справі № 2-1/2600-2005, згідно з якою останній посилався на те, що законодавством передбачений спеціальний порядок відчуження військового майна, шляхом передачі його в обмін на житло для військовослужбовців, та що при укладанні договору міни Міністерством Оборони були дотримані вимоги відносно порядку відчуження військового майна. Також в Постанові Севастопольського апеляційного господарського суду був зроблений висновок про законність винесеного Міністерством Оборони України розпорядження № 43 від 03.08.2004р. (зі змінами та доповненнями № 48 від 20.09.2004р.), а також була звернена увага на те, що накази Міністерства Оборони України про відчуження спірних приміщень не втратили своєї чинності.

Відповідно до п. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме з відзиву Міністерства Оборони України, останній позов визнає. Однак, суд не може погодитися з такою думкою відповідача, при цьому посилається на п. 2 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно з яким визнання стороною в суді обставин, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов’язковим.

Більш того, як вбачається з відзиву відповідача по даної справі останній посилався на порушення чинного законодавства при прийнятті рішення про відчуження орендованого  ТОВ „Івер” майна на користь ТОВ „Санді”, при цьому  таке порушення чинного законодавства виразилося саме в порушенні вимог ст. 23 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” і вимог ст.  770 Цивільного Кодексу України, не звертаючи увагу на те, що спірне розпорядження по даної справі приймалось саме на підставі норм Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України”, Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних сил, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000р. № 1919, наказу Міністра оборони України від 01.06.2004 р. № 194 „Про вдосконалення порядку обміну військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” та рішення Міністра Оборони України від 09.06.2004р., а ніяк на нормах Закону України „Про оренду державного та комунального майна” і вимог ст.  770 Цивільного Кодексу України, яки регулюють інші відносини, та не можуть бути підставою та надавати право Міністерству Оборони України відчужувати військове майно.

Слід також відмітити, що як позивач, так і відповідач не представили, та не довели суду будь яких інших підстав для визнання частково недійсним спірного розпорядження.

При вказаних обставинах суд вважає, що розпорядження Міністерства Оборони України  № 34 від 16.07.2004р. „Про відчуження нерухомого майна шляхом передачі в обмін на житло для військовослужбовців та членів їх сімей” було прийнято правомірно та на підставі діючого законодавства, тому підстав у задоволенні позову немає.

Згідно з вимогами ст.17 КАСУ компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії),  дій чи бездіяльності.

На підставі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування  при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень і до  адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Вступна та резолютивна частини постанови оголошені у судовому засіданні 26.02.2007р.

Постанова складена у повному обсязі та підписана 02.03.2007р.

Керуючись статтями 152, п. 1 ст. 153, 160, 163, п. 4 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Башилашвілі О.І.