ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2007 р.
№ 5/3414-2/382

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді:
суддів:
Добролюбової Т.В.,
Гоголь Т.Г.,
Продаєвич Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2005 року

у справі
№ 5/3414-2/382 господарського суду Львівської області

за позовом
Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова

до
Відкритого акціонерного товариства "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС"

треті особи на стороні позивача

1.Управління Державного казначейства у Львівській області
2.Міністерство фінансів України, м.Київ

про
стягнення 210712,08 грн

за участю представників сторін:

від позивача:
не з'явилися, належно повідомлені про час і місце засідання суду

від відповідача:
Сухович О.М. за дов. від 03.04.07 №16/10юр

від третіх осіб:
1.
2.
не з'явилися, належно повідомлені про час і місце засідання суду

Відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду (ухвала Вищого господарського суду України від 22.02.2007, надіслана сторонам у справі –27.02.2007року), проте позивач і треті особи не скористалися наданим їм статею 22 Господарського процесуального кодексу України правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції.

Доповідач: Продаєвич Л.В.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2004 року Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Львова відповідно до пункту 11 статті 10 Закону України "Про Державну податкову службу в Україні" звернулася до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" на підставі статті 24 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004рік", якою встановлено, що органи Державної податкової інспекції є органом стягнення простроченої заборгованості за кредитами, бюджетними позиками; пункту 4 статті 17 Бюджетного кодексу України, яким встановлено механізм стягнення такої заборгованості, нарахованих станом на 01.11.2004 року відсотків за користування позикою згідно з договором від 13.07.1994 року №42 в розмірі 210712,08грн. та просила залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління Державного казначейства у Львівській області.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 31.12.2004 до участі у справі в якості третьої особи залучено Управління Державного казначейства у Львівській області.

У відзиві на позов ВАТ "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" зазначило, що договір не може вважатися бюджетною позикою; у Міністерства фінансів України відсутні повноваження на укладання такого договору; правовідносини сторін носять цивільно-правовий характер, а відтак до них слід застосувати строк позовної давності в три роки (стаття 71 Цивільного кодексу УРСР) та просило відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 22.03.2005 до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача залучено Міністерство фінансів України.

Міністерство фінансів України позовні вимоги Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова підтримало у повному обсязі.

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.06.2005 (суддя: Зварич О.В.) –позовні вимоги задоволені. З Відкритого акціонерного товариства "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" на рахунок Державного казначейства України стягнута заборгованість по нарахованих відсотках за бюджетною позикою у сумі 210712,08 грн. та відповідні судові витрати.

Судове рішення вмотивоване доведеністю та обґрунтованістю заявленого позову.

За апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2005 (судді: Онишкевич В.В. –головуючий, Слука М.Г., Скрутовський П.Д.) – скасоване з прийняттям нового рішення, яким визнані недійсними п.п. 1.1, 1.2 та 1.4 договору позики за № 42 від 13.07.1994 в частині сплати відсотків за надану позику, з моменту укладення договору. У задоволенні позову про стягнення боргу по відсотках відмовлено.

Постанова апеляційного господарського суду вмотивована тим, що укладений між сторонами договір позики є цивільно-правовою угодою і взаємовідносини сторін регулюються цивільним законодавством, відповідно до приписів статті 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що умови договору від 13.07.1994 №42 стосовно встановлення відсотків (25% річних) не відповідають вимогам статті 170 Цивільного кодексу УРСР, Львівський апеляційний господарський суд визнав положення договору в частині сплати відсотків недійсними.

Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м.Львова звернулася до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в  якій ставить питання про скасування постанови апеляційного суду із залишенням без змін рішення господарського суду першої інстанції.

На думку скаржника, постанова апеляційного господарського суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статті 1 Цивільного кодексу України, оскільки судом застосовані норми цивільного законодавства до відносин, які не є цивільними.

Порушення приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України скаржник вбачає у тому, що апеляційний суд вийшов за встановлені межі розгляду апеляційної скарги та прийняв нове рішення про визнання частково недійсним договору, не обґрунтувавши свої висновки в цій частині.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке:

В силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України  касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Предметом даного позову є вимога інспекції про стягнення з Відкритого акціонерного товариства "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" заборгованості по нарахованих відсотках за бюджетною позикою.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, між Львівським державним взуттєвим виробничо –торгівельним підприємством "ПРОГРЕС" правонаступником якого згідно з рішенням Державного комітету України з легкої і текстильної промисловості від 24.10.1994 №214 є ВАТ "Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" (пункт 1.1 Статуту ВАТ) та Міністерством фінансів України укладено договір від 13.07.1994 за № 42 про надання Міністерством фінансів України бюджетної позики у сумі 10 млрд. крб. для стабілізації роботи підприємства та впровадження у виробництво нових технологій і асортименту взуття.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що Міністерство фінансів України зобов’язується у липні –серпні 1994 року надати підприємству бюджетну позику з оплатою 25% річних, яка здійснюється щоквартально.

Згідно з пунктом 1.2 договору підприємство зобов’язалося повернути одержані кошти та відсотки у строк до 01.07.1996 року.

Факт отримання кредиту досліджений судами, підтверджується матеріалами господарської справи № 5/1826-25/152, яка розглянута господарським судом Львівської області з винесенням рішення від 06.11.2003, яким задоволено позов ДПІ у Шевченківському районі м. Львова про стягнення з ВАТ Львівське взуттєве виробничо-торгівельне підприємство "ПРОГРЕС" до державного бюджету заборгованості за договором від 13.07.1994 №42 у сумі 77800,79грн. Позов в частині стягнення процентів у сумі 191402,86 грн. залишено без розгляду на підставі пункту 5 статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

При розгляді даної справи апеляційним господарським судом встановлено, що зобов'язання по сплаті відсотків за користування бюджетною позикою мали бути виконані до 01.07.1996 року, отже термін виконання визначений вказівкою на конкретну дату, а відтак перебіг строку позовної давності розпочато з 02.07.1996 року.

Доводи скаржника стосовно того, що на правовідносини сторін не розповсюджується положення цивільного законодавства не приймаються Вищим господарським судом України до уваги з урахуванням наступного.

Як встановлено судовою колегією апеляційної інстанції договір від 13.07.1994 №42 укладено на підставі вільного волевиявлення сторін, в якому Міністерство фінансів виступило від свого імені, а не від імені держави, його укладання не зумовлене приписами будь –яких адміністративних або законодавчих актів, а тому відносини сторін за цим договором є цивільно - правовими.

В даному випадку відносини позики виникли на підставі звичайної двосторонньої цивільно-правової угоди, з визначенням прав та обов'язків сторін, без посилання на будь –який нормативний акт.

Враховуючи вищевикладені обставини суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що на відносини сторін розповсюджуються положення цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 6 "Прикінцевих та Перехідних положень" Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що трьохрічний строк позовної давності, враховуючи умови договору від 13.07.1994 року №42 сплинув 02.07.1999 року, а тому відсутні підстави для застосування до даного позову правил цього Кодексу, а слід керуватися відповідними положеннями Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Судом також встановлено, що з клопотанням про поновлення строку позовної давності позивач не звертався.

Відповідно до статті 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності встановлений у три роки. При цьому, за правилами статті 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони.

Згідно з приписами статті 80 зазначеного Кодексу закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вимоги наведеного законодавства та встановлені судом обставини колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду правомірно відмовила у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Стосовно доводів скаржника про застосування до правовідносин у даній справі положень Бюджетного кодексу України, касаційна інстанція зазначає, що, як встановлено апеляційним господарським судом права та обов'язки сторін виникли з цивільно-правової угоди, а саме з договору від 13.07.1994 №42, тому до спірних відносин правомірно застосовані норми цивільного законодавства.

Діючим на час укладання спірної угоди цивільним законодавством, зокрема, статею 374 Цивільного кодексу УРСР не передбачалося встановлення процентів за договором позики, більш того, у статті 170 цього Кодексу містилася пряма заборона нарахування процентів по грошових та інших зобов'язаннях, за винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Згідно з роз'ясненнями Вищого господарського суду України від 12.03.1999 № 02-5/111, затв. Пленумом Вищого господарського суду України 29.02.2000 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", якщо господарський суд, вирішуючи спір, встановить, що зміст договору або його окремі положення суперечать чинному законодавству, він повинен за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині.

Здійснюючи апеляційний перегляд судового рішення суд апеляційної інстанції згідно з частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, доводи скаржника про порушення апеляційним господарським судом приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України не заслуговують на увагу.

Також не знайшли свого підтвердження посилання інспекції на неправильне застосування судом глави 19 Цивільного кодексу України. В оскаржуваній постанові судова колегія посилається лише на приписи Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладання спірної угоди.

Водночас, як було зазначено вище, судом апеляційної інстанції були в повному обсязі встановлені всі обставини справи, дана вірна правова оцінка правовідносинам сторін, правильно застосовані норми матеріального і процесуального права та ухвалено обґрунтований і законний судовий акт.

А відтак, у касаційної інстанції відсутні підстави для скасування прийнятої у цій справі постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2005 року у справі № 5/3414-2/382 –залишити без змін.

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова –залишити без задоволення.

Головуючий, суддя

Т. Добролюбова

Суддя

Т. Гоголь

Суддя

Л. Продаєвич