ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"29" березня 2007 р.                                                  Справа № 6/79а

11 год. 30 хв., м. Чернігів

Господарський суд Чернігівської області у складі:
судді                                                 Блохіної Ж.В.
за участю  секретаря                    Кузьміна М.М.,
за участю представників:
позивача                                         Авраменко Д.В., довіреність №703-НЮ від 12.03.2007р.
відповідача                                     Грищенка О.В., довіреність №2 від 09.01.2007р.,
розглянувши у відкритому
судовому засіданні позов            Державного територіально –галузевого об’єднання „Південно –
Західна залізниця”, м. Київ, вул. Лисенка, 6
до  відповідача                              виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення
Фронду соціального страхування з тимчасової втрати
працездатності, м. Чернігів, вул.. Музична, 1-а
про                                                   скасуванн рішення,

ВСТАНОВИВ:

Державним територіально –галузевим об’єднанням „Південно –Західна залізниця” (надалі –Позивач, Залізниця) подано позов до Чернігівської міської виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (надалі –Відповідач) про скасування рішення  виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18.12..2006р. № 10155, в частині донарахування локомотивному депо Чернігів Державного територіально –галузевого об’єднання „Південно –Західна залізниця”  страхових внесків в сумі 401,64грн. та застосування штрафних санкції за неповну сплату страхових внесків в сумі 10298,50 грн.

Ухвалою суду від 20.02.2007р. здійснено заміну неналежного відповідача Чернігівської міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на належного відповідача -  виконавчу дирекцію Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Представник позивача просить позов задовольнити, погсилаючисьна безпідставність висновків Відповідача про необхідність віднесення витрат підприємств залізничного транспорту, пов'язаних з безоплатним проїздом працівників залізничного транспорту загального користування та членів їх сімей, до сум фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, з яких сплачуються страхові внески. На думку Позивача, надання зазначеним особам права на безплатний проїзд залізничним транспортом є одним із видів соціального захисту працівників залізничного транспорту.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає, мотивуючи свої заперечення правомірністю донарахування страхових внесків та застосування штрафних санкцій. У письмових запереченнях проти позову Відповідач вказує, що відповідні витрати підприємств залізничного транспорту є додатковою заробітною платою найманих працівників (у вигляді гарантійної виплати), яка є складовою частиною заробітної плати, з якої повинні сплачуватися страхові внески. Як на підставу заперечень посилається на Інструкцію зі статистики заробітної плати, підпунктом 2.2.10 п. 2.2 якої витрати, пов'язані з наданням безкоштовного проїзду працівникам залізничного, авіаційного, морського, річкового, автомобільного транспорту та міського електротранспорту відносяться до фонду додаткової заробітної плати, а також на п.п. 4.5 п. 4 розділу ІІ Інструкції по визначенню вартості робочої сили, яким встановлено, що виплати, що мають індивідуальний характер (оплата продовольчих та непродовольчих товарів, включаючи товари, одержані за бартером, продуктових замовлень, проїзних квитків, передплати на газети та журнали, виплати різниці в цінах на паливо або суми компенсації працівникам вартості виданого палива у випадках, не передбачених чинним законодавством, тощо) включаються до заробітної плати в натуральній формі, пільг, послуг, допомоги в натуральній і грошовій формах. Також представник Відповідача в судовому засіданні зазначив, витрати по оплаті вартості проїзних квитків, які безкоштовно розподіляються між працівниками, являються іншими заохочувальними та компенсаційними виплатами, що входять до структури заробітної плати.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд  встановив наступне.

Державне територіально-галузеве обєднання „Південно –Західна залізниця” зареєстрованого Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією 29.12.1997р.

У відповідності до Положення про відокремлений підрозділ Локомотивне депо Чернігів ДТГО „Південно –Західна залізниця”, затвердженого наказом начальника ДТГО „Південно –Західна залізниця” від 05.09.2006р. № 484-Н, воно є відокремленим підрозділом Державного територіально-галузевого обєднання „Південно-Західна залізниця” та підпорядковується Галузевій службі локомотивного господарства, не є юридичною особою.

Виконавчою дирекцією Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, згідно з планом проведено ревізію правильності нарахування, перерахування та використання коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (надалі –Фонд)  локомотивним депо Чернігів за період з 01.10.2005р. по 01.10.2006р., за результатами якої складено акт від 01.12.2006р.

Як вбачається з акту, в ході перевірки встановлено відхилення в нарахуванні та утриманні страхових внесків в перевіряємому періоді в сумі 401,64 грн., які виникли в звязку з заниженням бази для отримання страхових внесків до Фонду на 10298,50 грн., що становить суму витрат, повязаних з наданням безкоштовного проїзду працівникам залізничного транспорту, на які не нараховувались страхові внески, чим було порушено ст. 1 Закону України „Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування” та ст. 21 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням”.

В І - ІІІ міс. 2006 року  фонд оплати праці для нарахування та утримання страхових внесків занижено на суму 10298,50 грн., в звязку з чим донараховано до  Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності страхових внесків на суму 401,64 грн.

Обґрунтування необхідності нарахування страхових внесків на ці види витрат в акті перевірки не наведено.

На підставі акту перевірки від 01.12.2006р., Відповідачем прийнято рішення від 18.12.2006р. № 1015, яким локомотивному депо Чернігів Державного територіально –галузевого об’єднання „Південно –Західна залізниця” донараховано, зокрема,  страхових внесків в сумі 401,64 грн. та застосовані штрафні санкції в сумі 10298,50 грн.

Приймаючи постанову, суд виходить з наступного:

Статтею 16 Закону України „Про залізничний транспорт” яка має назву „Соціальний захист працівників залізничного транспорту” встановлено, що соціальний захист працівників залізничного транспорту загального користування здійснюється у встановленому порядку згідно з чинним законодавством України.

Працівники залізничного транспорту загального користування та члени їх сімей (утриманці) користуються правом на безплатний проїзд залізничним транспортом. Порядок та умови надання цих та інших пільг встановлюються Кабінетом Міністрів України, колективними договорами та угодами.

За працівниками підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які були переведені на іншу роботу в цій галузі або в інші галузі внаслідок трудового каліцтва чи професійного захворювання або якщо вони вийшли на пенсію по інвалідності чи за віком, зберігаються право на безплатний проїзд залізничним транспортом та інші пільги, які встановлені законодавчими актами України для працівників залізничного транспорту, колективними договорами та угодами.

Згідно ст. 21 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням”, розмір страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, щорічно за поданням Кабінету Міністрів України встановлюється Верховною Радою України відповідно для роботодавців і застрахованих осіб у відсотках:

1) для роботодавців – до сум фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, що підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб;

2) для найманих працівників –до сум оплати праці, які включають основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб;

Статтею 1 Закону України „Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування” установлено розміри внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування:

1) у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням:

для роботодавців - 2,9 відсотка суми фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної плати, інші заохочувальні і компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", та підлягають обкладанню податком з доходів фізичних осіб;

для найманих працівників –від суми оплати праці, що включає основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладанню податком з доходів фізичних осіб.

Структура заробітної плати визначена у ст. 2 Закону України „Про оплату праці”: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. За змістом цієї статті додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Орієнтовний перелік гарантійних і компенсаційних виплат наведений у ст. 12 Закону України „Про оплату праці” та в главі VІІІ Кодексу законів про працю України, відповідно до яких до них належать: оплата праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо.

Таким чином, суд доходить висновку, що витрати підприємств залізничного транспорту, пов'язані з безплатним проїздом працівників залізничного транспорту загального користування, не є додатковою заробітною платою. Не є вони і іншими заохочувальними та компенсаційними виплатами, оскільки передбачені чинним законодавством.

Право на безплатний проїзд є складовою конституційного права на соціальний  захист. Як прямо зазначено в Законі України „Про залізничний транспорт” право на безплатний проїзд залізничним транспортом є пільгою, яка надається не тільки працівникам залізничного транспорту загального користування, а і членам їх сімей (утриманцям), працівникам, які вийшли на пенсію по інвалідності чи за віком.

Як вже було зазначено вище, розмір страхових внесків встановлюється для роботодавців виходячи з фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної плати, інші заохочувальні і компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", та підлягають обкладанню податком з доходів фізичних осіб.

Згідно з п. 1.1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб” від 22.05.2003р. № 889-ІV (надалі –Закон № 889), додаткові блага –кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку його працедавцем (самозайнятою особою), якщо такий дохід не є заробітною платою чи виплатою, відшкодуванням чи компенсацією за цивільно-правовими угодами, укладеними з таким платником податку.

Витрати підприємств залізничного транспорту, пов'язані з безплатним проїздом працівників залізничного транспорту, підпадають під визначення „додаткових благ”.

У відповідності з п.п. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4 Закону № 889 дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо включається до складу загального місячного оподатковуваного доходу. Проте, п. 4.4 ст. 4 Закону № 889 встановлено, що базою (об'єктом) для нарахування збору до Пенсійного фонду України чи внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян є заробітна плата платника цього податку.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 28.12.1994р. № 334/94-ВР (надалі –Закон № 334/94), валові витрати виробництва та обігу (далі –валові витрати) –сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Пунктом 5.6 Закону № 334/94 встановлені особливості визначення складу витрат на оплату праці:

„5.6.1. З урахуванням норм пункту 5.3 цієї статті до складу валових витрат платника податку відносяться витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі –працівники), які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат, виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на виплату авторських винагород та виплат за виконання робіт (послуг), згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-які інші виплати в грошовій або натуральній формі, встановлені за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами закону, що регулює питання оподаткування доходів фізичних осіб (законодавства, що встановлює правила оподаткування прибутковим податком з громадян).

5.6.2. Додатково до виплат, передбачених підпунктом 5.6.1 цієї статті, до складу валових витрат платника податку включаються обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством, а також внески, визначені абзацом другим цього підпункту”.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 160 „Про реалізацію частин другої та третьої статті 16 Закону України „Про залізничний транспорт" установлено, що порядок та умови надання працівникам залізничного транспорту загального користування та членам їх сімей (утриманцям) права на безоплатний проїзд залізничним транспортом затверджуються Міністерством транспорту за погодженням з Міністерством фінансів.

Витрати підприємств залізничного транспорту, пов'язані з безоплатним проїздом зазначених осіб, не включаються до складу валових витрат цих підприємств.

Дана обставина ще раз підтверджує необґрунтованість посилань Відповідача на необхідність віднесення відповідних витрат до сум фактичних витрат на оплату праці найманих працівників з яких сплачуються страхові внески.

Заперечення Відповідача з посиланням на Інструкцію зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004р. № 5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за № 114/8713, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки в п. 1.1 цієї Інструкції чітко зазначено, що Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об'єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відхиляються також заперечення Відповідача з посиланням на відомчі накази Укрзалізниці, оскільки ці накази повинні відповідати чинному законодавству з питань оплати праці.

Також, не приймаються  судом посилання Відповідача на п.п. 4.5 п. 4 розділу ІІ Інструкції по визначенню вартості робочої сили, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 29.05.1997р. № 131 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.07.1997р. за № 258/2062, оскільки по-перше: цей акт не є нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до Закону України „Про оплату праці". Його призначення полягає у забезпеченні порівняльного аналізу вартості фактичних витрат на робочу силу та доходів найманого персоналу на підприємствах за економічними галузями та регіонами з метою прийняття рішень в області економічної, соціальної та регіональної політики. На основі отриманих даних кожен роботодавець має можливість співставити фактичну вартість робочої сили на підприємстві з середньою величиною цього показника у відповідній галузі народного господарства або інших галузях економіки країни; по-друге: у вищевказаному пункті йде мова про виплати, що мають індивідуальний характер, зокрема, оплата проїзних квитків.

Такі виплати можуть здійснюватися будь –якими підприємствами, установами, організаціями навіть при відсутності права у осіб на безплатний проїзд, тобто ці витрати не пов’язані з пільгами окремих категорій громадян, встановленими чинним законодавством.

У відповідності з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що донарахування страхових внесків та застосування штрафних санкцій було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності з ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст. 21 Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням”, ст. 1 Закону України „Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування”, ст. 2 Закону України „Про оплату праці”, ст. ст. 1, 4 Закону України “Про податок з доходів фізичних осіб”, ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, ст. 16 Закону України „Про залізничний транспорт", Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 160, ст. ст. 2, 71, 94, 158 –163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати  частково рішення Виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18.12.2006р. № 1015 в частині донарахування  локомотивному депо Чернігів Державного територіально –галузевого об’єднання „Південно –Західна залізниця”  страхових внесків в сумі 401,64 грн.. та застосованя штрафних санкції  в сумі 10298,50 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного територіально –галузевого об’єднання „Південно –Західна залізниця”, м. Київ, вул. Лисенка, 6 (р/р 7 в АБ „Експрес-Банк”, МФО 322959, код 04713033) 03 грн. 40 коп. державного мита.

4. Дана постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного господарського суду в наступному порядку: про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу –з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

5. Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                                                            Ж.В. Блохіна