АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

17.04.07 р.          № 16/344/13

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Сотнікова С.В.

суддів:            Дикунської  С.Я.

Дзюбка П.О.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -ОСОБА_4 - предст., ОСОБА_1;

від відповідача -Кузьменко Г.П. -предст.,
Савченко В.В. -предст.;

від третіх осіб: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Державна податкова інспекція у м.Чернігові

на рішення Господарського суду м.Києва від
23.01.2007

у справі № 16/344/13  (Фесюра М.В.)

за позовом           Суб"єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1

до           Державна податкова інспекція у
м.Чернігові

третя особа           Суб"єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_2

Суб"єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_3

про          визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Чернігівської
області від 23.01.2007р.у справі № 16/344/13 позов задоволено повністю. Визнано
повністю недійсними податкові повідомлення-рішення Державної податкової
інспекції у місті  Чернігові від НОМЕР_1,
від НОМЕР_2, від НОМЕР_3. Стягнуто з Державного бюджету на користь СПД - фізичної
особи   ОСОБА_1  3,4 грн. державного мита.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського
суду з апеляційною скаргою, в якій просив постанову скасувати, прийняти нове
рішення, яким в позові відмовити, з підстав неправильного застосування норм
матеріального права, а саме п. 4.1 ст. 4, п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6, пп. 6.2.4 п.
6.2 ст. 6 Закону України “Про податок на додану вартість” та пп. 17.1.3 п. 17.1
ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед
бюджетами і державними цільовими фондами”. В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що позивач безпосередньо не надавав транспортних
послуг по перевезенню вантажів за межами митного кордону України, не був
довіреною особою перевізника, який вказаний у міжнародній товарно-транспортній
накладній, а отже не мав права на оподаткування послуг за нульовою
ставкою.

Представник позивача в судовому
засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, просив залишити постанову суду
першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення, пославшись на те,
що фактично послуги по перевезенню вантажів надавались позивачем, незалежно від
того, що в міжнародних товарно-транспортних накладних вказано іншого
перевізника.

Колегія суддів, розглянувши доводи
апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Податковим повідомленням-рішенням
ДПІ у м. Чернігові від НОМЕР_1 позивачу визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 37782 грн., у тому числі за основним
платежем - 25188 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 12594 грн.

Податковим повідомленням-рішенням
ДПІ у м. Чернігові від НОМЕР_2 позивачу зменшено бюджетне відшкодування на суму
4612 грн.

Податковим повідомленням-рішенням
ДПІ у м. Чернігові від НОМЕР_3 позивачу визначено податкове зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 2306 грн., у тому числі за штрафними
(фінансовими) санкціями - 2306 грн.

Спірні податкові
повідомлення-рішення прийнято на підставі Акта перевірки НОМЕР_4, складеного за
результатами комплексної документальної перевірки позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного законодавства за період діяльності з 09.04.2003р.
по 31.12.2005р., в якому зазначено про порушення позивачем пп. 6.2.4 п. 6.2 ст.
6 Закону України “Про податок на додану вартість”, а саме неправомірне
користування позивачем нульовою ставкою податку на додану вартість за квітень -
жовтень, грудень 2004р., лютий - серпень 2005р. в сумі 29800 грн., внаслідок
чого занижено податок на додану вартість в розмірі 25188 грн.

Згідно з п. 1.6. ст. 1 Закону
України “Про податок на додану вартість” податкове зобов'язання - загальна сума
податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому)
періоді, визначена згідно з цим Законом.

Податковий кредит у відповідності
до п. 1.7 ст. 1 названого Закону визначається як сума, на яку платник податку
має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до п. 1.8. ст. 1 Закону
України “Про податок на додану вартість” бюджетне відшкодування - сума, що
підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою
податку у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з п. 6.1 ст. 6  Закону України “Про податок на додану
вартість” об'єкти оподаткування, визначені статтею 3 цього Закону, за винятком
операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова
ставка згідно з цим Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків.

Підпунктом 6.2.4 пункту 6.2 статті
6 зазначеного Закону встановлено, що податок за нульовою ставкою обчислюється
щодо операцій з поставки транспортних послуг з перевезення пасажирів та
вантажів за межами митного кордону України, а саме: від пункту за межами
державного кордону України до пункту проведення митних процедур з випуску
пасажирів або вантажів з-під митного контролю на митну територію України
(включаючи внутрішні митниці); від пункту проведення митних процедур з випуску
пасажирів або вантажів за межі митного кордону України (включаючи внутрішні
митниці) до пункту поза межами державного кордону України; між пунктами поза
межами митного кордону України.

Разом з тим, у разі коли поставка транспортних
послуг, визначених частиною першою цього підпункту, здійснюється у вигляді
брокерських, агентських або комісійних операцій з транспортними квитками,
проїзними документами, укладання договорів або рахунків на транспортування
пасажирів або вантажів довіреною особою перевізника, операції з таких послуг
оподатковуються за ставкою, передбаченою пунктом 6.1 цієї статті.

Таким чином, податок за нульовою
ставкою обчислюється платником податків щодо операції з поставки транспортних
послуг з перевезення вантажів за межами митного кордону України, що виконані
безпосередньо ним, або в разі поставки транспортних послуг  виконаних довіреною особою перевізника.

Пунктом 22 статті 1 Митного кодексу
України визначено, що перевізник - це особа, яка зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності, яка в установленому законом порядку, з
використанням належних їй або найманих нею транспортних засобів переміщує
товари через митний кордон України або здійснює перевезення товарів, що
перебувають під митним контролем, між митними органами на території України.

Відповідно до ст. 67 Закону України
“Про автомобільний транспорт” міжнародним перевізником пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом є суб'єкт підприємницької діяльності, який здійснює
таке перевезення відповідно до міжнародних договорів України, ліцензії та
договору про перевезення пасажира чи (та) вантажу автомобільним транспортом, що
використовується ним на законних підставах.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції, позивач є суб'єктом підприємницької
діяльності, має відповідну ліцензію для здійснення міжнародних перевезень,
здійснював міжнародні перевезення товарів на підставі укладених договорів на
автомобільному транспорті, який на законних підставах отримав у третіх осіб в
оренду. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про державну реєстрацію
суб'єкта підприємницької діяльності, ліцензією, заявками, договорами на
перевезення вантажів, міжнародними товарно-транспортними накладними, які
підтверджують факт надання послуг замовникам, актами виконаних робіт та
договорами оренди транспортних засобів, подорожніми листами, які видавались
позивачем для здійснення міжнародних перевезень (т. 1 а.с. 30-152).

Щодо посилання відповідача на
зазначення третіх осіб як перевізників у міжнародних товарно-транспортних
накладних, то як встановлено судом першої інстанції з пояснень третіх осіб та
не заперечується відповідачем, вони є суб'єктами підприємницької діяльності,
зареєстровані членами Асоціації міжнародних перевізників України (АсМАП), свої
транспортні засоби передали в оренду ОСОБА_1 для здійснення міжнародних
перевезень, договорів з останнім треті особи не укладали, перевезень не
здійснювали, оплати не отримували, у податковому обліку операцій з перевезення
не відображали. Наявність штампів з їх реквізитами у CMR пояснили тим, що для
членів АсМАП, яким на час здійснення перевезень СПД ОСОБА_1 не був, передбачено
спрощений режим пропуску через митний кордон.

Таким чином, апеляційна колегія
вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачем
придбавались послуги по перевезенню вантажів у перевізників та реалізовувались
підприємствам-замовникам транспортних послуг.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено поставку
транспортних послуг з перевезення вантажів за межами митного кордону України
безпосередньо ним, а відтак він правомірно застосовував нульову ставку податку
на додану вартість при оподаткуванні зазначених операцій згідно пп. 6.2.4 п.
6.2 ст. 6 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Відповідно до абз. 2 п. 8
Інструкції про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами
державної податкової служби, затвердженої наказом Державної податкової
адміністрації України від 17 березня 2001 р. № 110, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 23 березня 2001 р. за № 268/5459, у разі коли за
наслідками перевірки виявляється факт завищення суми бюджетного відшкодування,
заявленого в податковій декларації про податок на додану вартість, сума такого
завищення вважається сумою податкового зобов'язання, прихованою від
оподаткування. Якщо внаслідок такого завищення отримано бюджетне відшкодування,
платник податку визнається таким, що ухиляється від оподаткування, і до нього
застосовуються санкції відповідно до законодавства.

Отже, колегія суддів вважає
правомірним висновок суду першої інстанції щодо безпідставного застосування
штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2306 грн. на підставі пп. 17.1.3 п.
17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”, визначеного у
податковому повідомленні-рішенні від НОМЕР_3, оскільки, як зазначено вище,
висновки відповідача про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування податку
на додану вартість є помилковими.

Згідно ст. 190 Кодексу
адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд
апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі
встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої
інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС
України кожна  сторона  повинна
довести  ті  обставини,
на  яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи  бездіяльності
суб'єкта  владних  повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача,
якщо  він   заперечує
проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано, ані суду
першої інстанції, ані апеляційному суду беззаперечних доказів на підтвердження
тих обставин, на яких ґрунтуються вимоги апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції та заперечення проти позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судове рішення Господарського суду Чернігівської області від
23.01.2007р. у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування або зміни не
вбачається.

Керуючись статтями 198, 200, 205,
206, 209  Кодексу адміністративного
судочинства України Київський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Чернігові залишити без задоволення, а постанову Господарського
суду Чернігівської області  від
23.01.2007р. у справі  № 16/344/13 - без
змін.

Матеріали справи № 16/344/13
повернути Господарському суду Чернігівської області.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подачі касаційної  скарги безпосередньо
до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання
законної сили судовим  рішенням  суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя          Сотніков С.В.

Судді

Дикунська  С.Я.

Дзюбко П.О.