ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 р.
№ 3/95

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Кривди Д.С.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу
Спільного підприємства інженерно-комерційної фірми “Прорив”

на постанову
від 07.12.06 Львівського апеляційного господарського суду

у справі
№3/95

господарського суду
Закарпатської області

за позовом
Спільного підприємства інженерно-комерційної фірми “Прорив”

до
1.ВАТ “Закарпатавтотранс”
2.Державного казначейства України
3.Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції

про
зобов’язання відновити становище, яке існувало до порушення майнових прав позивача; стягнення збитків в розмірі 15668,04 грн. та моральної шкоди в розмірі 35000 грн.

за участю представників сторін

від позивача:
Божко Ю.Л., Гецко В.І., дов.

від відповідача 1:
Січка І.І., дов.

від відповідача 2:
у засідання не прибули

від відповідача 3:
у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 15.09.06 господарський суд Закарпатської області (суддя Мокану В.В.) задовольнив частково позовні вимоги Спільного підприємства інженерно-комерційної фірми “Прорив”, зобов’язавши Відкрите акціонерне товариство “Закарпатавтотранс” (далі –відповідача) відновити становище, яке існувало до порушення майнових прав позивача шляхом збудування зруйнованого нежитлового приміщення кафе, яке існувало відповідно до п.п. 1.2-1.4 укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди нежитлових приміщень від 01.02.97 за адресою: м. Ужгород, вул. Станційна, 2, та стягнувши з відповідача на користь позивача 11739 грн. збитків. В решті позовних вимог до відповідача, а також до Державного казначейства України відмовив. Провадження у справі стосовно Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції припинено.

Рішення мотивовано тим, що з матеріалів виконавчого провадження не вбачається факту руйнування стін приміщення працівниками виконавчої служби, а з усних пояснень представників позивача і відповідача вбачається, що демонтаж стін здійснено орендодавцем-відповідачем, а тому він зобов’язаний збудувати зруйноване ним приміщення. Крім того, у зв’язку з неправомірними діями відповідача, позивачу завдано збитків на суму 11739 грн., які полягають у неодержанні кредитором доходів за період з серпня 2004р. до вересня 2006р.

В частині відмови у стягненні збитків у вигляді витрат, пов’язаних з розглядом господарським судом Закарпатської області та Львівським апеляційним господарським судом справи №5/137, суд виходив з того, що ці витрати не є збитками, не мають обов’язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться у причинному зв’язку з оспорюваною шкодою.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд  встановив відсутність підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджуються обставини, пов’язані з приниженням честі, гідності та ділової репутації юридичної особи.

Постановою від 07.12.06 Львівський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Кордюк Г.Т. –головуючий, Мурська Х.В., Давид Л.Л.) рішення суду першої інстанції частково змінив, а в задоволенні позову відмовив у повному обсязі, встановивши, що матеріалами справи вчинення з боку відповідача протиправних дій (зруйнування приміщення кафе) не доведено.

Ухвалою від 07.02.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом вимог процесуального законодавства, яке полягає у зміні оголошеного висновку, визнанні в якості доказів пояснень представника відповідача, порушенні рівності сторін у процесі, а також порушенні прав орендаря-позивача, встановлених судами при розгляді інших справ між тим ж сторонами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого по рушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Здійснюючи розгляд справи, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що 01.02.97 року між відповідачем як орендодавцем та позивачем як орендарем укладений договір оренди площ нежитлових приміщень строком дії до 01.02.22.

Згідно з п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування 29,6 кв. м площі в приміщенні Ужгородського автовокзалу по вул. Станційна, 2, м. Ужгород.

Проте судом не надано оцінки правовим наслідкам, визначеним у п. 2.2 цього ж договору, згідно з яким передача в оренду площі в приміщенні автовокзалу залишає права власності відповідача на орендовану позивачем площу, і об’єктом права власності інших осіб може бути лише майно розташоване на орендованій площі, у тому числі елементи побудованих при реконструкції вокзалу торгівельних кіосків.

Здійснивши розгляд справи, суд першої інстанції не встановив дійсні правовідносини, що існують між сторонами у справі, оскільки між сторонами 30.06.94 укладено договір про сумісну діяльність по реконструкції Ужгородського автовокзалу, яким передбачено за кошти позивача і відповідача будівництво 2 торгівельних кіосків і аптеки та реконструкцію автовокзалу.

Поняття реконструкція як перебудова існуючих об'єктів виробничого та цивільного призначення, пов'язана з удосконаленням виробництва, підвищенням його техніко-економічного рівня та якості вироблюваної продукції, поліпшенням умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміною основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри) визначив Державний комітет з будівництва та архітектури у Державних будівельних нормах України (Проектування. Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва ДБН А.2.2-3-2004 від 20.01.2004 №8).

Відповідно до ч. 2 ст. 112, п. 1 ст. 113 ЦК УРСР (чинної на момент укладання договору) розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди – спір вирішується судом.

Згідно зі ст.ст. 430, 432, 433 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Порядок покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності, визначається договором. Якщо договором такий порядок не передбачений, спільні витрати і збитки покриваються за рахунок спільного майна учасників договору, а суми, яких не вистачає, розподіляються між учасниками договору пропорційно їх внескам у спільне майно.

Оскільки предметом спору є відшкодування збитків вчинених майну, як доводив позивач, підлягав встановленню володілець майна, зазначеного у позові, та, відповідно, право на відшкодування упущеної вигоди потерпілого.

Позивач не надав доказів, які посвідчують його право власності або право користування одноособово спірним майном, а судами ці обставини не були встановлені.

За відсутністю доведення обставин припинення дії договору від 30.06.94 про сумісну діяльність по реконструкції Ужгородського автовокзалу і зобов'язань сторін, врегульованих ст.ст. 1130, 1137 ЦК України, доводи позивача як потерпілої сторони щодо  руйнування елементів торгівельного кіоску на автовокзалі не можна визнати доведеними, не встановивши усіх обставин, з якими законодавством визначено набуття права власності, користування, що є підставою для визначення збитків у справі.

Як визначено у постанові суду апеляційної інстанції, позивач не довів наявність спірної суми збитків на підставі доказів, передбачених у ст.ст. 32-34 ГПК України. Касатор не довів надання ним певних доказів наявності збитків та неправомірне відхилення їх судами.

Зважаючи на недоведення позивачем наявності збитків у розумінні вимог ст. 22 ЦК України, а доводи касатора не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, судова колегія не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.12.06 у справі №3/95 залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький