ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2007 р.
№ 9/79

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Удовиченка О.С. –головуючого

Яценко О.В. (доповідач у справі)

Катеринчук Л.Й.

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Екологія”

на рішення

у справі

господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р.
№9/79 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом

до

третя особа
про
акціонерного комерційного банку “Прем’єрбанк”

товариства з обмеженою відповідальністю “Інтертранс”
ТОВ з іноземними інвестиціями "Екологія"
визнання угоди недійсною

в судове засідання представники сторін не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р. (суддя Подобєд І.М.) у справі №9/79 позов акціонерного комерційного банку “Прем’єрбанк” до товариства з обмеженою відповідальністю “Інтертранс” про визнання угоди недійсною задоволений. Визнано недійсною угоду про відступлення права вимоги № 5 від 15.07.2004 року укладену між Акціонерним комерційним банком "Прем'єрбанк" та   Товариством обмеженою відповідальністю "Інтертранс". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Інтертранс" на користь Акціонерного комерційного банку „Прем'єрбанк" суму 85 грн. витрат на державне мито, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р. у справі №9/79 товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Екологія” подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р. по даній справі, як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді  Яценко О.В., розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального та матеріального права дійшла висновку, про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, між Акціонерним комерційним банком "Прем'єрбанк" (Первинним Кредитором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтертранс" (Новим кредитором) була укладена угода про відступлення права вимоги № 5 від 15.07.2004 року, згідно до умов якої (пункт 1.1) Первинний Кредитор зобов'язався відступити, а Новий кредитор зобов'язався прийняти право вимоги до ТОВ з II "Екологія"(Боржника), яке виникло з кредитного договору № 23 (09/ККЕ/КБ/230500/1) від 29.11.2002р., укладеного між Первинним Кредитором та Боржником.

Абзацом   другим  угоди про відступлення права вимоги №5 від 15.07.2004р." сторонами було передбачено, що право вимоги складають всі права Первинного Кредитора, а саме - по погашенню кредиту у сумі 1500000 грн., по сплаті відсотків у сумі 761333,40 грн., пені, штрафів і інших виплат, передбачених договором № 23 від 29.11.2002р.

Оскільки, за вказаним кредитним договором відступається грошова вимога, такий договір представляє собою не звичайну зміну сторони в зобов'язанні, врегульоване главою 47 Цивільного кодексу України, а факторинг, правила здійснення якого викладені у главі 73 Цивільного кодексу України.

Із змісту ч.3 ст.1079 Цивільного кодексу України випливає, що відступати права вимоги за договором факторингу можна тільки банку або фінансовій установі, а також фізичній особі - суб'єкту підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Крім того, згідно до положень ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг", договір про відступлення права вимоги відноситься до фінансових послуг, тому при його вчиненні необхідно дотримуватися вимог Закону "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг".

Стаття 5 Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг" дозволяє надавати такі послуги тільки фінансовим установам (банкам).

Судом вірно зазначено, що відповідач, як Новий кредитор, не є банком або фінансовою установою, що підтверджується його статутними документами, а також відсутністю цієї особи у Державному реєстрі фінансових установ.

Суд першої інстанції правомірно врахував, що вищевказаний договір про відступлення права вимоги не відповідає вимогам статі 1079 Цивільного кодексу України та статей 1 і 5 Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг".

Окрім того, 12.02.2004р. комісією з питань нагляду та регулювання діяльності банків при управлінні Національного банку України в Дніпропетровській області було прийняте Рішення № ПО, пунктом 6 якого заборонено АКБ "Прем'єрбанк" відчуження активів без погодження з управлінням НБУ в Дніпропетровській області.

Згідно до п.2.1 Інструкції про порядок складання та оприлюднення фінансової звітності банків України, затвердженої постановою НБУ від 07.12.2004 р. № 598, під терміном активи розуміються ресурси, контрольовані банком у результаті минулих подій використання яких, як очікується, приведе до надходження економічних вигод у майбутньому. Аналогічний зміст термін "активи" має й у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що відступлення права вимоги за кредитним договором № 23 від 29.11.2002р., а саме право вимоги по погашенню кредиту у сумі 150000 грн., та по сплаті відсотків у сумі 761333,40 грн. свідчить саме про відчуження активів, що було здійснено без погодження з управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області.

Факт відчуження активів підтверджується змістом п.1.2 угоди № 5 від 15.07.2004р згідно якого в розрахунок за відступлення права вимоги новий кредитор здійснює оплату на користь Первинного кредитора (АКБ "Прем'єрбанк") на суму заборгованості по кредиту і відсоткам.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про національний банк України", однією із функцій Національного банку України є здійснення банківського регулювання та нагляду.

Згідно зі статтею 1 Закону України „Про національний банк України", банківський нагляд - це система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про банки і банківську   діяльність", Національний банк України здійснює банківський нагляд і застосовує заходи впливу за порушення вимог законодавства щодо банківської діяльності.

Статтею 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено право Національного банку України, у разі порушення банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України або здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, адекватно вчиненому порушенню застосовувати заходи впливу, та визначено переліки заходів впливу до яких, зокрема, відноситься обмеження здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій.

Отже, угода № 5 від 15.07.2004р. про відступлення права вимоги була укладена в порушення  п.6 вищевказаного Рішення № 110   від   12.02.2004р.   без погодження з управлінням Національного банку України в Дніпропетровській області, яке було прийняте у відповідності з діючим законодавством з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів АКБ "Прем'єрбанк".

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання договору, як правочину, недійсним є недодержання в момент вчинення договору стороною (сторонами) вимог, які встановлені Цивільним кодексом України, також іншими актами цивільного законодавства, а також вчинення правочину особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону , або укладене учасниками господарських відносин з порушенням навіть одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути за вимогою однієї з сторін визнано судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що угода про відступлення права вимоги № 5 від 15.07.2004р., яка була укладена позивачем, обсяг цивільної дієздатності якого був обмежений державним органом, що діяв на підставі закону, зокрема, ст.73 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та відповідачем із порушенням вимог чинного законодавства (ст. 1079 Цивільного кодексу України та статей 1 і 5 Закону України "Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг") - є недійсною у відповідності до положень частин 1 і 2 ст.203, ст.215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України з моменту її укладення.

Таким чином, суд попередньої інстанції у повному обсязі з'ясував матеріали справи та вірно застосував чинне законодавство.

За таких обставин, судова колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що господарським судом Дніпропетровської області вірно застосовані норми матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим підстав для скасування  рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р. не вбачається.

Зважаючи на вищевикладене та, керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями “Екологія” на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р. у справі № 9/79 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2006р. у справі № 9/79 залишити без змін.

Головуючий                                                   О.С. Удовиченко

Судді                                                                О.В. Яценко

Л.Й. Катеринчук