ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2007 р.                                                 Справа №  3/97/07

м. Миколаїв

За позовом Сільськогосподарський  виробничий кооператив “Бармашово”, вул. Леніна 59,

с. Бармашове, Жовтневий район,  Миколаївська область.

До Жовтнева райдержадміністрація Миколаївської області, м. Миколаїв, пр. Жовтневий, 314.

Про визнання недійсною угоди

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: Козлов В.О., за дорученням;

Від відповідача: не з’явився;

В судовому засіданні присутні:

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною угоди №4 від 20.01.2003р., укладеної між сторонами. Свої позовні вимоги ґрунтує на підставі норм Цивільного кодексу УРСР. В судове засідання не з’явився.

Відповідач у відзиві  проти позовних вимог заперечує, вказує на їх необґрунтованість, в судове засідання представника не направив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Справа розглядається на підставі ст.. 75 ГПК України, за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні, відповідно до ст.. 85 ГПК України, за згодою позивача, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представника позивача, суд –

встановив:

16 листопада 2006 року Жовтнева районна адміністрація звернулася до господарського суду Миколаївської області та Сільськогосподарського   виробничого   кооперативу   «Бармашово»  з заявою про визнання кредиторських вимог на суму 290300 грн. Свої вимоги відповідач обґрунтовує угодою № 4 від 20.01.2003 р.

Згідно з умовами даної угоди Відповідач та АТ «Бармашово»домовились про наявність у позивача заборгованості перед відповідачем по бюджетній позичці за фінансову підтримку, надану в 1997-1999 роках та обов'язок позивача погасити вказану заборгованість в 2003 році.

Позивач вважає, що угода № 4 не відповідає вимогам закону та в обґрунтування позовних вимог посилається на наступне:

В спірній угоді не зазначено, на підставі яких документів відповідач стверджує про наявність у позивача заборгованості та виникнення у нього права вимоги погашення боргу.

Згідно заяви про визнання кредиторських вимог відповідача, бюджетна позичка надавалася позивачу з обласного бюджету.

Позивач зазначає, що приписами ст. 25 ЦК УРСР, який діяв на момент підписання угоди, передбачено, що юридична особа діє на підставі статуту (положення). Установи та інші державні організації, що перебувають на державному бюджеті,   а   у   випадках,   передбачених   законодавством   Союзу   РСР   і Української РСР, також і інші організації можуть діяти на підставі загального положення про організації даного виду.

Відповідно до ст. 26 ЦК УРСР юридична особа має цивільну правоздатність відповідно до встановлених цілей її діяльності.

Позивач посилається на те, що відповідач не мав цивільної правоздатності необхідної для укладання спірної угоди, оскільки не надавав позивачу бюджетної позички.

На підставі викладеного згідно з вимогами ст. 48 ЦК УРСР просить визнати вказану вище угоду, оскільки недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідач в свою чергу проти позовних вимог заперечує, надав для залучення до матеріалів справи рішення облради, які підтверджують повноваження на надання позички та факт видачі позички позивачу та її розмір.

Суд, дослідивши представлені сторонами документи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне:

З приписів Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент укладення спірної угоди, не вбачається обов’язковість зазначення документації щодо підстав виникнення права вимоги тощо. Вказане не є підставою для визнання угоди такою, що не відповідає вимогам закону. Також, підписання сторонами угоди свідчить про узгодження даного пункту сторонами, зокрема, позивач взагалі не оспорює факт підписання даної угоди.

За приписами ст. 71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за  позовом  особи,  право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вказаний строк позовної давності також встановлено на даний час в Цивільному кодексі України.

Оспорювана угода №4 була укладена 20.01.2003р., тобто строк позовної давності закінчився 20.01.2006р. Позов було подано до суду 21.02.2007р. Отже, позивачем пропущено строк позовної давності.

Клопотання про поновлення строку позовної давності позивач не заявляв.

Отже, в спірних правовідносинах відсутні порушення відповідачем матеріального та суб’єктивного права позивача, навпаки, матеріали справи свідчать про несумлінність саме з боку позивача при виконанні спірних господарських зобов’язань.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення підписано 10 травня 2007 року.

Суддя