ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2007 р.                                                           Справа № 49/10-07 (н.р. 18/267-05)

вх. номер 1467/3-49

Суддя Господарського суду Харківської області Кононова О.В.

при секретарі судового засідання Шукліна Д.Л.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Городнича І.Г., дов. № 761 від 26.12.2006 року, Чичуга Н.В., дов. № 537 від 07.07.2006 року

розглянувши матеріали справи за позовом: ЗАТ "Трансітера" м. Одеса

до  СТГО "Південна залізниця" м. Харків

про стягнення 395881,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, в який просить стягнути з відповідача збитки в розмірі вартості природного газу у розмірі 395881,11 грн., поставленого в грудні 1999 року згідно договору № 2206-99 від 22.06.99 року.

Під час розгляду справи в судах позивач неодноразово уточнював, доповнював та змінював предмет та підстави позову.

Останніми уточненнями позовної заяви, наданими суду 10.01.2006 року, позивач також змінив позовні вимоги та прохав суд стягнути з відповідача на свою користь борг за поставлений природний газ у розмірі 322922,20 грн. Уточнення були прийняті судом до провадження та продовжено розгляд справи з їх урахуванням.

Представник позивача в призначене судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, 12.02.2007 року надав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому прохав суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступне.

22 червня 1999 року між сторонами було укладено договір № 2206-99 на поставку природного газу. Відповідно до п. 1.1. якого постачальник - позивач зобов'язався поставити, а споживач - відповідач зобов'язався прийняти природний газ та сплатити його вартість. Відповідно до п. 2.2.1 зазначеного договору споживач - відповідач зобов'язався прийняти та оплатити постачальнику вартість поставленого природного газу відповідно до умов даного договору. Відповідно до п. 3.3. договору обсяг поставок природного газу за даним договором склав 5503,4 тис. (п'ять мільйонів п'ятсот три тисячі чотириста метрів кубічних, в період з 01 січня 1999 року по 31 грудня 1999року. Збільшення обсягів поставок газу здійснюється тільки на підставі Додаткової угоди до даного договору. Відповідно до п. 5.1. Договору, ціна природного газу, який поставляється за даним договором , складає 196 грн. за одну тисячу кубічних метрів. Згідно п. 6.1. розрахунки за природний газ здійснюються шляхом надання послуг по перевезенню вантажів.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами, підтверджено висновком судово-економічної експертизи № 214 від 16.06.2004 р., складеним Полтавським відділенням ХН11СЕ ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса, позивач виконав умови договору та поставив відповідачу природний газ в загальній кількості 6067,068 тис. куб. м., що підтверджується актами від 31.05.1999 р. (січень - травень 1999 р.) -2803,540 тис. куб м., від 02.11.1999р. (за жовтень 1999р.) - 316,760 тис. куб. м., від 01.12.1999 р. (за листопад 1999 р.) - 1263,60 тис. куб. м., від 31.12.1999 р. (за грудень 1999 р.) - 1683,168 тис. куб. м. Тобто позивачем виконано повністю умови п.3.3 Договору та поставлено 5503,4 тис, куб м. відповідно до умов договору, та понад обсяги, обумовлені договором, поставлено 563,668 тис, куб, м. природного газу. В свою чергу, сторонами також не оспорюється, що відповідачем відповідно до умов п.6.1. Договору надано послуг позивачу по перевезенню вантажів на суму 1 104 052,19 грн., що підтверджується двостороннім актом звірки, дорожними відомостями та іншими документами які додані до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України 1963 р. (що діяв на час виникнення та існування спірних відносин) цивільні права і обов'язки виникають з підстав,  передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Ст. 151 ЦК України 1963 р. передбачено, що в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана  вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.   Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. Згідно до ст. 162 ЦК України одностороння  відмова   від    виконання    зобов'язання    і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач стверджує про односторонню відмову відповідача від виконання грошового зобов’язання у розмірі 322922,20 грн. щодо оплати поставленого за договором № 2206-99 від 22.06.1999 р. природного газу при цьому в розрахунку заборгованості вказує вартість однієї тисячі кубічних метрів природного газу у розмірі 235,2 грн. та визначає ціну за одиницю продукції додаючи до ціни погодженої сторонами в п. 5.1. договору податок на додану вартість (20%). Відповідно до п. 1.3. ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" платником податку є особа (у даному випадку позивач), яка зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку на додану вартість. Тобто, сума податку на додану вартість повинна бути врахована платником податку в ціні, передбаченій умовами договору. Відповідно до ст. 161 Цивільного кодексу України (1963 р.) зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Отже у позивача виникають зобов'язання щодо виконання вимог п. 1.3. ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість", а в свою чергу зобов'язання відповідача у справі виникають на підставі та в межах, встановлених умовами укладеного між сторонами договору. Виходячи з викладеного за умовами договору відповідач зобов'язаний надати послуги з перевезення із розрахунку вартості поставленого газу по ціні 196, 00 грн. за тис. куб. м.,  а збільшення в односторонньому порядку вартості газу поставленого на виконання умов договору та її визначення у розмірі 235,2 грн. не відповідає умовам договору та вимогам закону.

У розрахунку ціни позову позивач зазначає, що відповідачу поставлено 6067,068 тис. куб. м. природного газу (в тому числі за договором № 2206-99 від 22.06.1999 р. 5503,4 тис. куб. м.). Викладене свідчить, що понад обсяги обумовлені договором поставлено 563,668 тис. куб. м природного газу.

Умовами ж самого договору на постачання природного газу встановлений обов'язок відповідача прийняти та оплатити природний газ, поставлений на умовах цього договору, тобто в обсягах і за ціною, передбаченою в договорі. Умовами договору  №  2209-99  від  22.06.1999  р. передбачено  також,  що збільшення обсягів постачання природного газу може відбуватися шляхом укладання додаткової угоди між сторонами договору. З наявних в справі матеріалів та пояснень представників сторін вбачається, що така додаткова угода сторонами не укладалася. Один лише факт поставки та прийняття обсягів природного газу понад обсяги, обумовлені сторонами та наявність відповідних актів, судом не можуть бути прийняті як доказ укладання такої додаткової угоди, оскільки як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін,  по-перше,  така додаткова угода повинна бути укладена у  формі окремого документу, а по-друге, між сторонами не було досягнуто згоди по істотним умовам, а саме щодо ціни природного газу за додаткові обсяги постачання природного газу.

Відповідно до ст. 153 ЦК України 1963 р. договір вважається укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Так, згідно до ст. 245 ЦК України 1963 р., за договором  поставки  організація-поставщик  зобов'язується передати у певні строки або строк організації-покупцеві (замовникові) у власність (в оперативне управління) певну продукцію згідно з обов'язковим для обох організацій плановим актом розподілу продукції; організація-покупець зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її за встановленими цінами.

Відсутність укладеної додаткової угоди свідчить про те, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов які необхідні для договорів поставки, а отже позивач прийшов до помилкового висновку щодо неналежного виконання відповідачем грошового зобов’язання в розмірі 322922,20 грн. яке виникло на підставі договору.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України (1963 р.) зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В даному випадку зобов'язання залізниці полягали у наданні перевезень на суму вартості природного газу, поставленого за договором № 2206-99 від 22.06.1999 р., а саме 5503,4 тис. куб. м по ціні 196,00 грн. за тис. куб. м, що складає 1078666,4 грн. Вартість наданих перевезень перевищує вартість природного газу, поставленого в межах укладеного сторонами договору на 25385,79 грн. Вартість цих послуг з перевезень вантажів зарахована позивачем в оплату поставленого природного газу. Отже суд прийшов до висновку про припинення зобов’язання відповідача щодо оплати поставленого за договором № 2206-99 від 22.06.1999 р. природного газу виконанням цього обов’язку проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В даному випадку позивач не довів суду підстав в обґрунтування виникнення зобов’язання відповідача сплатити заборгованість в розмірі 322922,20 грн., не надав доказів в підтвердження односторонньої відмови відповідача від виконання грошового зобов’язання.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України; -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення підписаний 19.03.2007 року.

Суддя                                                                                            Кононова О.В.