ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

20.03.07                                                                                           Справа№ 5/3621-18/210А

Господарський суд Львівської області в складі:

головуючого-судді                                                              Мартинюка В.Я.

при секретарі судового засідання                                    Колтун Ю.М.

у відкритому судовому засіданні у м.Львові

розглянувши справу за позовом
Державної податкової інспекції (надалі ДПІ)
у Залізничному районі м.Львова

до
Приватного підприємства (надалі ПП) „Львівпродгурт”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) „Геліот-Плюс”

про
визнання недійсним господарського зобов‘язання та застосування наслідків передбачених ст.208 ГК України

з участю представників:

представника позивача – [...] –старший державний податковий інспектор (довіреність в матеріалах справи);

представників відповідачів –не з‘явились,

ВСТАНОВИВ:

що ДПІ у Залізничному районі м.Львова звернулась з позовом в господарський суд про визнання недійсним господарського зобов‘язання між ПП „Львівпродгурт” та ТзОВ „Геліот-Плюс”, яке виникло на підставі договору №2 від 20.05.2004 року про купівлю-продаж продуктів харчування та торгового і технологічного обладнання, та застосування наслідків передбачених ст.208 ГК України.

Підставами позову є  те, що суми податку на додану вартість, одержані товариством до бюджету не сплачувались, оскільки останнє не звітувало перед органами державної податкової служби з 01.10.2004 року, тобто діями такого завдано значної шкоди інтересам держави.

В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав з викладених підстав, просить їх задоволити.

Відповідачі явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, при цьому суд зазначає, що вони повідомлялись за юридичними адресами вказаними в довідках з ЄДРПОУ.

Директор відповідача ПП „Львівпродгурт” повідомив, просить направляти кореспонденцію на адресу м.Київ, вул..Мельникова, 71/44, та просить відкласти справу. Однак, таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки, в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду її по суті.

Враховуючи викладені обставини, справа розглядається у відповідності до вимог ч.6 ст.71 КАС України, на основі наявних доказів.

У відповідності до вимог п.11 ст.10 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, органи державної податкової служби уповноважені подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними, а тому справа згідно п.8 ст.3 КАС України, розглядається за правилами цього Кодексу.

Заслухавши представника органу державної податкової служби, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

У відповідності до умов договору за №2 від 20.05.2004 року ТзОВ „Геліот плюс” (продавець) зобов‘язувалось передати у власність ПП „Львівпродгурт” (покупець) продукти харчування і торгове і технологічне обладнання в асортименті за узгодженим сторонами замовленням і по цінам, визначених згідно діючого прайс-листа продавця з врахуванням наданих знижок, а покупець зобов‘язується прийняти цей товар і заплатити за нього визначені договором кошти.

В підтвердження виконання умов згаданого договору в матеріалах справи наявні податкові накладні за №38 від 11.10.2004 року, за №36 від 05.10.2004 року, за №27 від 25.08.2004 року, за №23 від 02.08.2004 року, за №15 від 14.07.2004 року, за №12 від 08.07.2004 року, за №7 від 01.07.2004 року; за №4 від 20.06.2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України, який набрав чинності з 01.01.2004, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

При цьому, суд звертає увагу на те, що положення ст. ст. 207 та 208 ГК України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону „Про державну податкову службу в Україні”, можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення.

Необхідними умовами для визнання зобов‘язання недійсним відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов‘язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Орган державної податкової служби вважає, що ТзОВ „Геліот-Плюс”, укладаючи спірний договір діяло з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Орган державної податкової служби в підтвердження умислу ТзОВ „Геліот-Плюс” надав, суду лише листи ДПІ у Печерському районі м.Києва за №8568/7/15-1010 та за №18847/7/15-1010, який не може підтвердити обставин не включення товариством до податкових зобов‘язань податку на додану вартість за даним господарським зобов‘язанням, а лише свідчить про те, що контрагент ПП „Львівпродгурт” подавав до органу державної податкової служби податкові декларації з податку на додану вартість за податковий період, в якому проводилась спірна господарська операція, та відображав в них фінансові показники своєї діяльності.

Зокрема, з листів вбачається, що ТзОВ „Геліот-Плюс” лише з жовтня 2004 року не звітує до ДПІ у Печерському районі м.Києва, при цьому, всі господарські операції за договором №2 між відповідачами проходили до жовтня 2005 року, окрім, однієї –податкова накладна за №38 від 11.10.2004 року.

При цьому, суд також вважає, за необхідне зазначити, наступне.

Санкції встановлені ч.1 ст.208 ГК України не можуть застосовуватися як сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів), неналежного декларування таких зобов‘язань однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, неправомірне їх декларування, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків, а таких доказів органом державної податкової служби не представлено.

З огляду на викладене та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, як передбачено ч.1 ст.71 КАС України, суд вважає, що органом державної податкової служби не доведено мети, яка завідомо суперечить інтересам держави й суспільства  при вчиненні спірних угод.

Окрім того, орган державної податкової служби просив, застосувати наслідки передбачені ст.208 ГК України, за наявності наміру в обох сторін угоди, при цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Однак, враховуючи, те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження правові підстави застосування такої санкції, передбачені ч.1 ст.208 ГК України, в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

За таких обставин, господарський суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та непідтвердженими матеріалами справи, а тому, в задоволенні позову належить відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі із сторін адміністративного процесу не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 117-118, 160-163 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1.          В позові відмовити.

2.          Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

3.          Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Мартинюк В.Я.