ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.02.2007
Справа №2-17/12551-2006А

За позовом Кримського республіканського відділення Фонду соціальногозахисту інвалідів, м. Сімферополь  (95017, м. Сімферополь, пр. Кірова, 51-52/10а)

До відповідача    Судакського  виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (98000, м. Судак, вул. Комунальна 8)

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору

1.          Республіканський центр  медико-соціальної експертизи (м. Сімферополь, вул. Кечкеметська 97)

2.          Судакський міський центр зайнятості (м. Судак, вул. Леніна 44)

3.          Управління праці та соціального захисту населення (м. Судак, вул. Октябрьська 36)

4.          Кримське республіканське об’єднання інвалідних організацій (м. Сімферополь, вул. Куйбишева 15, к. 195)

про стягнення    31 383,00  грн.

Суддя  Гайворонський В.І

при секретарі судового засідання

Т.Ю. Шенягіной

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від  позивача -  Ковалевська  Є.В., предст., дов. № 04-4/12 від 21.04.2006 року

Від  відповідача -   Сидоров І.Є., представник, дов. № 04-4/12 від  21.04.2006 року

Від третіх осіб – не з’явилися

Сутність спору:  Згідно  позовної заяви та уточнень до неї, позивач просить стягнути  з відповідача  31 383 грн. штрафних санкцій за три робочих місця  не зайнятих інвалідами.

Відповідач у запереченнях проти позову позов не визнав, і указав, що у нього існували робочі місця, на які  могли бути працевлаштовані інваліди. Однак, указані в статті 18 Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  центральні органи  виконавчої влади з питань  працевлаштування та соціальної політики, органи місцевого самоврядування та громадські організації інвалідів не спрямовували до нього інвалідів. У зв’язку з цим відповідач  указує, що інваліди не були працевлаштовані не по його вині.

Відповідач також  посилається на судову практику розгляду аналогічних спорів, а також посилається на відсутність у нього відомостей про громадські організації інвалідів в місті Судак, у зв’язку з чим  він такі організації не повідомив  про можливість  працевлаштування інвалідів.

Згідно  Звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування  інвалідів за 2005 рік у нього повинні працювати 7,9 інвалідів. (в уточненій звітності – 8). Згідно указаної звітності фонд оплати праці штатних працівників складає 2071,3 тис. грн..

Згідно повідомлення  відповідача Судакській міській Раді  та Управлінню праці та соціального захисту Судакської міської Ради про можливість працевлаштування інвалідів, воно датовано 05.07.2005 року.

Згідно  аналогічного повідомлення  указаним установам, а також Суданському міському центру зайнятості, воно датовано  22.11.2005 року.

Згідно запиту  відповідача до  Управління праці та соціального захисту  населення Судакської міської Ради від 18.09.2006 року, відповідач просить  повідомити, чи доводилась до  його відома та міського центру зайнятості  в 2005 році інформація  про інвалідів, бажаючих працевлаштуватися  в Судакському ВПВКГ  на робоче місце інваліда з врахуванням рекомендацій МСЕК, у відповідності з Законом України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. Також відповідач просить повідомити, чи  спрямовувались УТСЗН  Судакської міської Ради до Судакського ВПВКГ  протягом 2005 року інваліди для працевлаштування.

Згідно повідомлення Управління праці  та соціального захисту населення   Судакської міської Ради від 18.09.2006 року, в 2005 році по поводу працевлаштування  інваліди не зверталися.

Згідно запиту відповідача  до Судакського міського центру зайнятості від 18.09.2006 року, відповідач просить повідомити  чи спрямовувались Судакським ВПВКГ  до Міського центру зайнятості  звіти по формі 3-ПН протягом 2005 року, в яких вказувались незайняті робочі місця, на яких  могли бути працевлаштовані інваліди.  Відповідач також просить повідомити  чи спрямовувались  Міським центром зайнятості до Судакського ВПВКГ для  працевлаштування інваліди в 2005 році.

Згідно повідомлення  Судакського міського  центру зайнятості від 04.10.2006 року,  протягом 2005 року був спрямований 1  інвалід  Караваєв Г.Т., та був працевлаштований на посаду сторожа  з 14.12.2005 року.

Згідно Наказу відповідача  № 138 від 02.12.2005 року Караваєв Г.Т. зарахований  на роботу сторожем.

Згідно  запиту відповідача до Судакської міської Ради від 18.09.2006 року, він просить повідомити  чи доводилась до його відома  та Міського центру зайнятості  в 2005 році інформація відносно вимог  по створенню  спеціалізованих робочих місць для інвалідів з врахуванням рекомендацій МСЕК по групам та видам інвалідності, захворюванням у відповідності із Законом України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”. Відповідач також просить повідомити чи спрямовувались Судакською міською Радою  та його виконавчими органами  (окрім УТСЗН) до Судакського ВПВКГ протягом 2005 року інваліди для працевлаштування.

Згідно повідомлення  Судакської міської Ради  від  04.10.2006 року,  протягом 2005 року Судакькою міською Радою та її виконавчими органами   інформація відносно вимог  по  створенню  спеціалізованих робочих місць для інвалідів з врахуванням рекомендацій МСЕК по групам та видам інвалідності, захворюванням у відповідності із Законом України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не доводилась, інваліди  для працевлаштування не спрямовувались.

По справі проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши матеріали справи,  суд –

в с т а н о в и в:

Згідно  ч. 1 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” Для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі  підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб,  які  використовують найману працю, установлюється норматив  робочих  місць  для  працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох    відсотків    середньооблікової   чисельності   штатних працівників  облікового  складу  за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно  ч. 2 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” Підприємства, установи,    організації,    у    тому    числі підприємства,  організації  громадських   організацій   інвалідів, фізичні   особи,  які  використовують  найману  працю,  самостійно розраховують  кількість   робочих   місць   для   працевлаштування інвалідів  відповідно до нормативу,  встановленого частиною першою цієї  статті,  і  забезпечують  працевлаштування  інвалідів.   При розрахунках   кількість   робочих  місць  округлюється  до  цілого значення.

Згідно  статті 20  Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  підприємства (об’єднання), установи і організації  незалежно від форми власності та господарювання, де кількість  працюючих інвалідів менша, ніж  встановлено нормативом, передбаченим ч. 1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  щороку сплачують  відповідним Відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції,  сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному  підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств (об’єднань) установ і організацій незалежно від форми власності і  господарювання, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір штрафних санкцій за робоче місце, не зайняте інвалідом, визначається у розмірі половини  середньої річної заробітної плати  на  відповідному  підприємстві  (об’єднанні) у відповідній установі, організації.

Згідно п. 3  “Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями          штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та                      використання цих коштів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767, підприємства,  де  кількість працюючих інвалідів менша від установленої нормативом,  передбаченим частиною першою  статті  19 Закону  України  "Про  основи  соціальної  захищеності інвалідів в Україні" (далі - норматив робочих  місць),  сплачують  відповідним відділенням Фонду штрафні санкції.

Згідно п. 4 указаного Порядку  штрафні санкції  сплачуються  підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року,  що настає за звітним.

Згідно п. 10 указаного Порядку  порушення термінів сплати штрафних санкцій тягне за собою нарахування пені із суми недоїмки  за  кожний  день  прострочення, включаючи день сплати, в розмірі, передбаченому законом.

Згідно ч. 2  п. 11 указаного Порядку  у разі   несплати  штрафних  санкцій  в  встановлений  термін відділення Фонду вживають заходів щодо  їх  стягнення  у  судовому порядку.

Згідно п. 12 указаного Порядку  органи  державної  податкової  служби під час проведення документальних   перевірок   забезпечують   перевірку  підприємств стосовно  сплати  ними штрафних санкцій. У разі виявлення несплати штрафних   санкцій   або   їх  неповної  сплати  органи  державної податкової  служби  інформують  відповідні  відділення  Фонду  для вжиття  ними  заходів  щодо  стягнення штрафних санкцій у судовому порядку.

Таким чином,  указані норми свідчать про те, що штрафні санкції  підлягають сплаті по факту, якщо кількість  працюючих інвалідів менша, ніж  встановлено нормативом.  При цьому указаними нормативними актами  не передбачено, що у даному випадку  не сплата штрафних санкцій може ставитися в залежність  від  будь-яких умов.

Згідно  статті 117  Конституції України, Постанови Кабінету Міністрів України є обов’язковими  до виконання.

Зацікавленою стороною не представлено доказів того, що  указана постанова визнана недійсною (нечинною), чи скасована.

Таким чином, відповідач був зобов’язаний самостійно сплатити штрафні санкції, що їм не виконано.

Крім цього, згідно статті 20  Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  також не передбачено, що  уплата штрафних санкцій  ставиться в залежність  від  будь-яких обставин, окрім як недотримання нормативів, указаних в статті 19 даного Закону.

Згідно статті 147 Конституції України, офіційне тлумачення  Закону дає Конституційний Суд України.

Таким чином,  доки до Закону не внесені зміни, або доки не дано офіційне тлумачення  його Конституційним Судом України , Закон підлягає застосуванню саме так, як він написаний.

Стаття 20  Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”   викладена так, що  факт невиконання вимог статті 19 даного Закону  є підставою для сплати штрафних санкцій.

Посилання відповідача  на статтю 18 даного Закону не може бути прийнята до уваги, оскільки  згідно статті 20 указаного Закону  та Постанови КМУ  1767 відповідальність у вигляді штрафних санкцій за невиконання вимог ст. 19 Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”   покладається саме на підприємства, які  використовують найману працю, а не на будь-які інші особи.

Таким чином, законодавець вважає, що   поперед всього,  саме підприємство, яке використовує найману працю повинно  приймати належні заходи для працевлаштування  на своєму підприємстві  інвалідів, і нести відповідальність у вигляді штрафних санкцій у випадку невиконання вимог статті 19 Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Якщо указані в статті 18 Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  особи  і допустили будь-які порушення, уповноважені органи вправі прийняти по відношенню до них заходи  впливу у випадках, передбачених Законом. Однак, це не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним своїх обов’язків.

Посилання  відповідача на відсутність  його вини  також не може бути прийняте до уваги.

Так, згідно  статті 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що прийняла всі залежні від неї заходи.

Однак,  відповідачем  не  представлено доказів того, що  їм прийняті всі заходи для того, щоб вимоги статті 19  Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”   їм були  дотримані.

Так, згідно  наданих відповідачем доказів,  їм повідомлення до установ, які могли спрямувати інвалідів в 2005 році, спрямовані лише у  липні місяці.

При цьому тільки  Управління праці та соціального захисту населення Судакської міської Ради дало відповідь  про те, що інваліди в указану установу  з приводу працевлаштування  не зверталися.

В повідомлення Судакської міської Ради не  йдеться  про те, що  до неї, а також до  виконавчого органу  інваліди не зверталися.

Більш того, відповідач  у своєму запиті, адресованому Судакській міській Раді не витребує таку інформацію.

Ст. 129 Конституції України  передбачено, що  сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми є нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Таким чином, суд вправі розглянути справу по тим матеріалам, які  надані зацікавленими сторонами.

Більш того, знаходження судом доказів на користь зацікавленої сторони буде прямим порушенням Конституції України.

Оскільки відповідні докази  зацікавленою стороною не представлені до прийняття цієї постанови, немає підстав їх залучати до матеріалів справи після прийняття  цієї постанови.

Більш того, працевлаштування Караваєва Г.Т. свідчіть про можливість  працевлаштування інвалідів у випадку  прийняття відповідачем належних заходів.

Так, згідно  повідомлення відповідача до Судакського міського центру зайнятості про можливість працевлаштування інвалідів, воно датовано 22.11.2005 року, і уже 02.12.2005 року згідно Наказу самого відповідача, спрямований указаною установою інвалід був працевлаштований.

При цьому необхідно  також відмітити, що  відповідач, отримавши не повний  неповну відповідь на його запит  (в частині спрямування до Міського центру зайнятості звітів)  не звернувся з приводу отримання  недоотриманої інформації, що йому нічого не  перешкоджало.

Таким чином, відповідач не довів, що він спрямовував до Міського центру зайнятості звіти.

Таким чином, відповідач, маючи робочі місця для інвалідів, своєчасно не проінформував орган, який  може спрямувати до нього інваліда.

Крім цього, відповідач не представив  доказів того, що він  про можливість працевлаштування  інвалідів звертався до громадських організацій інвалідів, тобто організації, які  більш за інших в курсі питань, пов’язаних з інвалідами.

При цьому посилання  відповідача на те, що  йому невідомо про такі організації в м. Судак не може бути прийняте до уваги, оскільки згідно статті 89 ЦК України державний Реєстр  юридичних осіб відкритий для загального використання.

Тобто, відповідач вправі був запросити відповідні відомості  у Державного реєстратора.

Крім цього,  таку інформацію можно було отримати в органах місцевого самоврядування, телефонних довідниках.

Більш того, згідно статті 614 ЦК України обов’язок доказування  у даному випадку покладається на відповідача.

Однак, відповідач не представив суду доказів того, що  в м. Судак відсутні  громадські організації інвалідів.

Оскільки відповідні докази  зацікавленою стороною не представлені до прийняття цієї постанови, немає підстав їх залучати до матеріалів справи після прийняття  цієї постанови.

Так, відповідач  вправі  був звертатися із відповідним запитом  до Кримського республіканського Відділення інвалідних організацій  за відповідною інформацією.

Більш того, у випадку відсутності громадських організацій  інвалідів в м. Судак, відповідачу необхідно було спрямувати  таку  інформацію  в організацію інвалідів, яка охоплює  весь Крим – Кримське республіканське Відділення інвалідних організацій .

Крім цього, інформацію про  можливість працевлаштування інвалідів можно було  повідомити через  засоби масової інформації, що відповідачем також не зроблено.

Таким чином, немає підстав вважати, що відповідач  прийняв всі заходи  для виконання  їм ст. 19  Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

При указаних обставинах вважати, що вина відповідача відсутня – немає підстав.

Посилання відповідача на судову практику також не може бути прийняте до уваги, оскільки законодавством України  судовий прецедент не передбачений.

Необхідно також відмітити, що  згідно п. 3 ч. 1 ст. 161 КАС України  застосування норм  права при  прийняття судом постанови є правом суду, який приймає відповідну постанову.

Застосування норм права не відноситься до встановлення обставин. Норми права застосовуються до встановлених обставин.

Таким чином, згідно  розрахунку і з врахуванням заявлених позовних вимог стягненню підлягає  31 383 грн. штрафних санкцій.

Згідно ст.ст. 51, 137 КАС України уточнення позову є правом позивача. Таким чином, позов вважається заявленим  про стягнення 31 383 грн., і указана вимога підлягає задоволенню повністю.

Позивач, згідно ст.  81 ЦК України є юридичною особою публічного права. Відповідно, відношення, які виникають при реалізації ним своїх повноважень є публічно-правовими відношеннями і підлягають розгляду за нормами КАС України згідно п. 4 ч. 1 ст. 17  Кодексу адміністративного судочинства України, яка  є відносно інших норм спеціальною.

Згідно статті 20  Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” позивач має право на звернення до суду у даному випадку.

Згідно інформаційного листа ВГСУ від 03.02.2006 року № 01-8/283 про доповнення інформаційного листа ВГСУ від 25.02.2004 року № 01-8/345 “Про  практику  Верховного Суду України у справах за участю Фонду України  соціального захисту інвалідів”, а також згідно Постанов Верховного Суду України від 24.01.2006 року у справах №№ 11/268, 6/140, 23/178, 11/261, 13/212, 11/206, 11/266, 27/231 цей позов також підлягає розгляду за нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Підстав для стягнення судових витрат згідно зі ст. 94  КАС України у даному випадку не існує.

З урахуванням викладеного, а також керуючись ст.ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з  відповідача  Судакського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного  господарства (юридична адреса: вул. Комунальна 10, м. Судак; фактична адреса: вул. Механізаторів 8, м. Судак;  ЗКПО 03332470, МФО 384436, р/р 9001 КРУ Приватбанк) на користь  Кримського республіканського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (АР Крим, 95017, м. Сімферополь,  пр.Кірова,51-52/10а, Реквізити: Одержувач: Держбюджет м. Судака; 50070000 Банк одержувача: Управління Госказначейства в АРК м. Сімферополь, МФО 824026, ЗКПО 24041995, р/р 0031, Призначення платежу:  *; ЄДРПОУ платника; 50070000; 01; 4% за незайняті інвалідами робочі місця)   31 383,00  грн. штрафних  санкцій.

Ст. 254 КАС  України передбачено, що  постанова першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна

скарга не була подана у строк, встановлений КАСУ, постанова суду першої інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної  скарги судове рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк  апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України у Севастопольський апеляційний господарський суд, якою встановлено, що про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку   подається  заява.     Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а  в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 КАСУ -  з  дня  складення  в  повному  обсязі.

Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається  протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне  оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява  про  апеляційне  оскарження  чи  апеляційна скарга, подані  після  закінчення  строків,  встановлених  цією   статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про  що постановляється ухвала.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.