ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2007 р.
№ 8/2792

Вищий господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

Перепічая В.С. (головуючого),

Вовка І.В.,

Гончарука П.А.,

розглянувши касаційну скаргу навчально –культурного  центру “Побужжя” на постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 26  грудня  2006 року у справі № 8/2792 за позовом навчально –культурного  центру “Побужжя” до колективного підприємства “Ідальня № 33”,  третя особа, що не заявляє  самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – суб’єкт підприємницької діяльності  фізична особа Солдатенко  Марина Броніславівна,  про розірвання  договору оренди, -

ВСТАНОВИВ:

У  травні 2006 року навчально –культурний  центр “Побужжя”  звернувся до господарського суду  Хмельницької області  з позовом до  комунального підприємства “Ідальня № 33” про розірвання договору оренди   від 27 грудня  2001 року  за № 7/02.

Рішенням господарського суду  Хмельницької області   від  4 вересня  2006 року у позові  відмовлено.

Постановою  Житомирського апеляційного господарського  суду  від 26 грудня  2006 року рішення господарського суду  Хмельницької області   від  4 вересня  2006 року залишено без змін.

У касаційній скарзі навчально –культурний  центр “Побужжя” просить скасувати постановлені у справі судові рішення та передати справу  на новий розгляд до суду  першої інстанції, посилаючись на те, що попередніми судовими інстанціями неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

У відзивах  на касаційну скаргу колективне підприємство “Ідальня № 33” та суб’єкт підприємницької діяльності  - фізична особа Солдатенко М.Б.  просять залишити без змін  винесені у справі судові рішення, а касаційну скаргу без задоволення, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи,

Доповідач: Гончарук П.А.

обговоривши доводи касаційної скарги, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 21 грудня 2001 р. між НКЦ "Побужжя" Федерації профспілок Хмельницької області та КП "Ідальня №33" укладено договір № 7/02 оренди окремого індивідуально визначеного нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), що належить на праві власності Федерації профспілок Хмельницької області. За договором КП "Ідальня №33" передано в користування приміщення їдальні загальною площею 665 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Соборна, 55. Строк дії договору, встановлений до 31 грудня 2002 року включно, було продовжено додатковою угодою від 08.квітня 2003 року до  31 грудня 2004 року. Після закінчення передбаченого строку відповідач продовжував користуватись орендованим майном, оскільки від наймодавця не надійшло заперечень щодо цього протягом одного місяця з дня коли договір мав припинити свою дію. Тому на підставі ст.284 ГК України та ст.764 ЦК України договір між сторонами був поновлений на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно ч.2 ст.175 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк. Згідно ст. 525 ЦК України та ст.193 ГК України, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Стаття 651 ЦК України передбачає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 783 ЦК України передбачені підстави за яких наймодавець  має права вимагати розірвання договору, а саме, у випадках, якщо: 1) наймач   користується - річчю всупереч договору або призначенню речі;   2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю     недбалою   поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту  речі, якщо обов’язок проведення капітального ремонту був  покладений на наймача.

Судами встановлено, що відповідач  використовував орендоване приміщення у  відповідності до умов договору -  для надання послуг громадського харчування.

Відповідно до п.4.6 договору оренди,  орендар бере на себе зобов'язання своєчасно здійснювати капітальний ремонт (за погодженням з орендодавцем) та поточні ремонти орендованого майна, у тому числі внутрішніх інженерних комунікацій.

Встановивши, що відповідач здійснював необхідні ремонтні роботи, а також те,  що  сторони  не погодили між собою конкретного об'єкту (об'єктів) капітального ремонту, конкретного обсягу оновлення та модернізації конструкцій і обладнання, чіткого визначення сторонами конкретної спрямованості здійснення капітального ремонту, та складових комплексу ремонтно-будівельних робіт, що мали б виконуватись, позивач  заборонив відповідачу виконувати будь –які роботи (т.1 а.с.42), попередні судові інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди у зв’язку з нецільовим використанням орендованого майна та невиконанням наймачем  свого обов’язку по проведенню капітального ремонту об’єкту оренди.

Дані висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, грунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Згідно ст.267 ЦК УРСР, чинного на момент укладення договору суборенди, здавання наймачем найнятого майна в піднайом дозволялося лише за згодою наймодавця, якщо інше не передбачено законом або договором.

У відповідності зі ст.260 ЦК УРСР в разі продовження користування майном після закінчення строку договору при відсутності заперечень з боку наймодавця договір вважається поновленим на невизначений строк і кожна із сторін вправі в будь-який час відмовитись від договору, попередивши про це другу сторону за один місяць.

Як встановлено  судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач за згодою позивача передавав суб’єкту підприємницької діяльності  - фізичній особі Солдатенко М.Б. частину орендованого майна –приміщення гардеробу площею 10 кв.м за договором суборенди від 1 лютого 1999 року. Сторонами неодноразово продовжувався строк дії договору оренди  нерухомого майна, позивачу  було відомо про використання суборендарем приміщення відповідно до умов договору суборенди, він не заявляв будь-яких заперечень з приводу продовження дії у часі договору суборенди ні відповідачу, ні третій особі.

Суди попередніх інстанцій, врахували всі обставини справи, дали їм належну правову оцінку і підстав  для скасування судових рішень за наведених у касаційній скарзі мотивів суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу навчально –культурного  центру “Побужжя” залишити без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 26  грудня  2006 року у справі № 8/2792 –без змін.

Головуючий          Перепічай В.С.

Судді                                                                                   Вовк І.В.

Гончарук П.А.