ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 лютого 2007 р.

№ 44/22пн

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. -головуючий, судді Бенедисюк І.М.
і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1,
м. Донецьк,

на рішення господарського
суду Донецької області від 10.10.2006

та постанову Донецького
апеляційного господарського суду від 13.12.2006

зі справи №
44/22пн

за позовом
управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі міста Донецька (далі
-Управління)

до акціонерного
товариства відкритого типу “Донецькметалургремонт” (далі -Товариство), м.
Донецьк,

треті особи на стороні відповідача,
які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, -  ОСОБА_1(далі -ОСОБА_1),

ОСОБА_2, м. Донецьк,

ОСОБА_3, м. Донецьк,

про визнання
недійсним рішення,

за участю представників:

позивача -не
з'явився,

відповідача -не
з'явився,

ОСОБА_1 -ОСОБА_4,

ОСОБА_2 -
не з'явився,

ОСОБА_3 -не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Управління звернулося до
господарського суду Донецької області з позовом про визнання недійсним рішення
робочих зборів акціонерів відповідача, викладеного в протоколі від 18.12.2000,
про призначення директором Товариства громадянина ОСОБА_1

Постановою Вищого господарського
суду України від 04.07.2006 за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення
господарського суду Донецької області від 10.02.2006 скасовано як таке, що
стосується прав і інтересів скаржника, але прийнято без його залучення до
участі у справі, а справу передано на новий розгляд до місцевого господарського
суду.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 10.10.2006 (суддя Склярук О.І.), залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.12.2006 (колегія
суддів у складі: Запорощенко М.Д. -головуючий суддя, судді Волков Р.В.,
Калантай М.В.), позов задоволено.

Прийняті судові рішення мотивовано
тим, що збори акціонерів відбулися без дотримання вимог Закону України
"Про господарські товариства" та початком перебігу строку позовної
давності з 12.01.2006 (дати, коли позивач міг і повинен був дізнатися про
порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів).

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України громадянин ОСОБА_1 просить рішення місцевого суду
від 10.10.2006 та постанову апеляційного суду від 13.12.2006 скасувати через
неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу не
надходили.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце
розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення
попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування
ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення
представника скаржника, Вищий господарський суд України дійшов висновку про
необхідність задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що:

- згідно з протоколом від
18.12.2000 (далі -Протокол) відбулися робочі збори акціонерів відповідача, на
яких директором Товариства обрано громадянина ОСОБА_1 (а.с. 42);

- відповідно до підпункту 8.3.11
пункту 8.3 статті 8 статуту відповідача призначення директора відноситься до
виключної компетенції зборів акціонерів;

- 18.12.2000 при прийнятті рішення
про обрання директора Товариства не було дотримано процедурних вимог стосовно
проведення зборів акціонерів, визначених Законом України "Про господарські
товариства" (статті 41, 43, 44) та статутом відповідача (стаття 8);

- перебіг строку позовної давності
почався 12.01.2006 - з моменту, коли Управління могло й повинно було дізнатися
про порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів.

Причиною даного спору є питання
щодо правомірності визнання недійсним рішення робочих зборів акціонерів
Товариства від 18.12.2000 за позовом Управління.

Відповідно до частини першої статті
1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому
числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта
підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право
звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

ОСОБА_1 у зверненнях до суду
послідовно заявляє про відсутність у Управління права на звернення до суду з
даним позовом через те, що прийняття 18.12.2000 рішення про обрання директора
Товариства не порушувало прав і охоронюваних законом інтересів позивача
(а.с. 77-80, 120-121, 153-155).

У постанові Вищого господарського
суду України від 04.07.2006 зазначено про необхідність під час нового розгляду
справи вирішити питання щодо залучення громадянина ОСОБА_1 до участі в справі, встановити
фактичні обставини справи, дати їм та доводам сторін належну правову
оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Відповідно до частини першої статті
11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної
інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду
справи.

Необхідною передумовою задоволення
позову про визнання недійсним рішення від 18.12.2000 мало бути встановлення
факту порушення прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача безпосередньо
внаслідок прийняття цього рішення.

Проте ні місцевий, ані апеляційний
господарські суди фактичні обставини, пов'язані саме із порушенням відповідачем
18.12.2000 прав та/або інтересів Управління, не дослідили.

Водночас вони дійшли висновку щодо
початку перебігу строку позовної давності для Управління 12.01.2006,
зазначивши, що це - дата, коли позивач міг і повинен був дізнатися про
порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому попередніми судовими
інстанціями не з'ясовано і не наведено в судових рішеннях зі справи, які
саме права та/або охоронювані законом інтереси позивача і яким чином порушено
18.12.2000 та чому Управління могло про це довідатися  лише 12.01.2006.

Отже, місцевий та апеляційний
господарські суди припустилися неправильного застосування приписів частини
першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею
за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43
цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до частини першої
статті 11110 ГПК України є підставою для скасування судових рішень
зі справи.

Касаційна ж інстанція відповідно до
частини другої статті 1117 ГПК України не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має
бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого
необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам
сторін належну  правову оцінку і вирішити
спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117,
1119 -11112 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

2. Рішення господарського суду
Донецької області від 10.10.2006 та постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 13.12.2006 зі справи № 44/22пн скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду Донецької області.

Суддя              В.Селіваненко

Суддя               І.Бенедисюк

Суддя
Б.Львов