ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"12" березня 2007 р.
17 год.00 хв.
м. Одеса
Справа  № 5-15/247-06-6744А

Господарський суд Одеської області у складі:

Судді                                                  Могил С.К.

Секретаря судового засідання         Іванова О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача –Медоян Ю.Г. за довіреністю.

Від відповідача –Мамедова С.О. за довіреністю

Від третьої особи 1: не з’явився

Від третьої особи 2: Юхтенко Л.Р. за довіреністю

Розглянувши у відкритому судовому засіданні позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Кентавр” до Одеської міської ради за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Одеського територіального відділення Антимонопольного комітету України та Представництва по управлінню комунальної власністю Одеської міської ради про визнання незаконними рішень

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06 липня 2006 року було відкрито провадження у адміністративній справі № 15/247-06-6744 А за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю „Кентавр” до Одеської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача –Одеського територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання незаконними рішень з мотивів та підстав визначених позивачем у позові та у доповненнях до нього.

Постановою господарського суду Одеської області від 02.10.2006 року  адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Кентавр” до Одеської міської ради про визнання незаконними рішень за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача –Одеського територіального відділення Антимонопольного комітету України задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 05.12.2006 року постанову господарського суду Одеської області від 02.10.2006 року  по справі № 15/247-06-6744 А скасовано, справу № 15/247-06-6744 А направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Розпорядженням голови господарського суду Одеської області справа № 15/247-06-6744 А передана на новий розгляд судді Могил С.К.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.12.2006 року справу прийнято до провадження судді Могил С.К. та призначено попереднє засідання.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.01.2007 року до участі у справі було залучено Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.03.2007 року, було закінчено підготовче провадження в адміністративній справі та справу призначено до судового розгляду.

Господарський суд Одеської області повідомляє, що у зв’язку з набранням 01 вересня 2005 року чинності Кодексом адміністративного судочинства України та у відповідності з п. 6 розділу VII Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому підсудність таких справ визначається Господарським процесуальним кодексом України. Крім того, слід зазначити, що відповідно до п. 13 розділу VII Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України Закони України та інші нормативно –правові акти до приведення їх у відповідність із цим Кодексом діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Одеської міської ради № 4840-ІV від 09.11.2005 року „Про нову редакцію Методики розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у комунальної власності територіальної громади м. Одеси” затверджена „Методика розрахунку граничних розмірів орендної плати за оренду майна, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Одеси”, а рішення Одеської міської ради від 28.01.2005 року № 3539-ІV „Про внесення змін та доповнень до додатку рішення Одеської міської ради від 26.03.2003 року № 1054-ІV „Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади м. Одеси” з доповненнями, затвердженими рішенням Одеської міської ради від 28.04.2005 року № 4136-ІV визнано такими, що втратили чинність.

Виходячи з позовних вимог позивача він вважає, що оскаржувані рішення прийняті з перевищенням повноважень наданих органам місцевого самоврядування, а сама методика не відповідає вимогам закону і має бути визнана незаконною з підстав та доводів викладених позивачем у позові та додатках до нього.

В свою чергу, як на підставу прийняття оскаржуваного рішення відповідач посилається на ст.ст. 1, 2, 4, 5, 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” та ст. 25, підпункт 31 п. 1 ст. 26, ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування”. Щодо позовних вимог то відповідач позовні вимоги позивача не визнав у повному обсязі та просив суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що при прийнятті рішень відповідач діяв в межах наданих йому повноважень, а сама методика відповідає усім вимогам нормативних актів.

Розглянув та дослідив всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, вислухав пояснення та доповнення представників сторін, всебічно з’ясував обставини справи, суд вважає що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Конституцією України визначається і гарантується місцеве самоврядування (ст. 7 Конституції України). При цьому, держава надає місцевому самоврядуванню організаційно –правову та матеріально –фінансову самостійність. Пунктом 1 ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що органи  місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами  власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Також слід зазначити, що ст. 142 Конституції України та п. 3 ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” встановлено, що матеріальною та фінансовою складовою частиною місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, які знаходяться в комунальній власності територіальних громад.

Відповідно до п. 5 ст. 60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції,  можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Також п. 5 ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено що від  імені  та в  інтересах  територіальних  громад  права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” (в редакції від 29.06.2004 року), передбачено, що „Методика, розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються... органами місцевого самоврядування –для об’єктів, що перебувають у комунальній власності”.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що вказаною нормою закону встановлено пряме право органів місцевого самоврядування на прийняття відповідних актів щодо встановлення методик розрахунку та порядку використання орендної плати стосовно об’єктів, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади. Стаття 3 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” передбачає, що відносини щодо оренди майна, що знаходиться у комунальній власності, регулюються договором, цим Законом та іншими нормативно-правовими атами.

Відповідно до п. 1 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, Конституцією України та Законами України „Про місцеве самоврядування в Україні”, „Про оренду державного та комунального майна” прямо передбачено повноваження місцевих рад на прийняття рішень про затвердження методик або положень щодо розрахунку та порядку використання орендної плати стосовно об’єктів, що знаходяться у комунальній власності.

Відповідно до ч. 3 п. 11 „Методики” виготовлення оцінки майна, а також технічного паспорту на нежитлове приміщення проводиться за рахунок особи, яка має намір отримати майно в оренду. Відповідно до ст. 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” –оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Обов’язковість вимог Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” для органів місцевого самоврядування передбачена ст. 25 цього Закону, відповідно до якої органи місцевого самоврядування зобов’язані дотримуватися вимог цього Закону в частині майна, майнових прав, що є у комунальній власності, в тому числі забезпечити єдність нормативно –правових вимог проведення оцінки зазначеного майна, передбачених цим Законом, сприяти створенню конкурентного середовища серед суб’єктів оціночної діяльності –суб’єктів господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України –ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Законом України № 685-ХІV від 20.05.1999 року до п. 2 ст. 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” внесено зміни, згідно яких встановлено, що „Методика розрахунку і порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України –для об’єктів, що перебувають у державній власності; органами  місцевого самоврядування –для об’єктів, що перебувають у комунальній власності”. Таким чином, наведений закон з 20.05.1999 року розмежовує повноваження органів державної влади і місцевого самоврядування.

Кабінетом Міністрів України 04.10.1995 року прийнято Постанову № 786, якою затверджено методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна. Метою затвердження вказаної методики було створення єдиного організаційно-економічного  механізму  справляння  плати за оренду цілісного майнового комплексу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів (філії, цеху, дільниці) та окремого індивідуально визначеного майна державного підприємства, організації, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил,  інших військових формувань рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки), а також майна, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі  приватизації  (корпоратизації). Слід зазначити, що оскаржувана позивачем методика, яка прийнята відповідачем, відповідає вимогам затвердженим згаданою вище Постановою Кабінету Міністрів.

Відповідно до ст. 21 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін, розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин, істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України, а спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Статтею 19 Конституції України та ст. 24 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” регламентовано, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов’язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої Законом. Статтею 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що міська рада здійснює від імені територіальної громади та в її інтересах функції і повноваження, визначені Конституцією, цим Законом, та іншими Законами України, а ст. 25 цього ж Закону закріплено норму, за якою міська рада правомочна розглядати і вирішувати лише питання, віднесені Конституцією, цим Законом та іншими Законами України до її відання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу Адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ст. 105 КАС України позивач має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача –суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень, а також заявляти інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно –правових відносин.

Слід зазначити, що акт державного чи іншого органу –це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що  врегульовано  ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням про такий орган.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного  законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.  Обов’язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації –позивача у справі.

За результатами розгляду справи таких фактів порушення з боку відповідача судом не встановлено, а тому у суду немає правових підстав для задоволення позову позивача про визнання незаконними рішень.

Отже, за таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, оцінюючи викладені у судових засіданнях доводи сторін та надані документальні докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 94, 158 –163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Повний текст постанови складено 07.05.2007 року.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку, передбаченому ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 КАС України.

Суддя