ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.07                                                                                           Справа  № 4/2075-10/302

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого-судді                                                            Давид Л.Л.

Суддів                                                                      Кордюк Г.Т.

Мурської Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Львівенергоремонт”, №186/14 від 08.12.2006 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 10.11.2006 року

у справі №4/2075-10/302 (суддя –Довга О.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Підкамінське”, смт. Підкамінь, Бродовський район, Львівська область

до відповідача Відкритого акціонерного товариства “Львівенергоремонт”, м. Львів

про стягнення 71901,66 грн. боргу

за участю представників сторін:

від позивача: Копач Р.І. –адвокат (доручення за вих.. № 5/4 від 01.01.2006 рок);

від відповідача: Карпій Р.М. –представник (довіреність за №534/14 від 30.06.2005 року);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.11.2006р. у справі №4/2075-10/302 частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Підкамінське”, смт. Підкамінь, Бродовський район, Львівська область (надалі –Позивач) до Відкритого акціонерного товариства  “Львівенергоремонт”, м. Львів (надалі –Відповідач) про стягнення 71901,66 грн. боргу, та стягнуто з відповідача на користь позивача 55990,62 грн. інфляційних, 11 974,64 грн. 3% річних,  679,65   грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 3600,00 грн. судових витрат за надану правову допомогу.  В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 у ВАТ “Львівенергоремонт” виникли грошові зобов'язання по сплаті на користь ТзОВ “Підкамінське” 300 000,00грн боргу від суми вартості векселя № 4025, 1785,00 грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 7500,00 грн. судових витрат за надану правову допомогу, а всього 309 403,00 грн. На момент звернення з позовом вказане рішення місцевого господарського суду в повному обсязі виконано не було, а тому відповідач зобов'язаний у відповідності до вимог ст. 214 ЦК УРСР та ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити позивачу суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три процента річних від простроченої суми з врахуванням загального строку позовної давності в три року за період, що передує зверненню з позовом.

Відповідач - Відкрите акціонерне товариство  “Львівенергоремонт”, не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу (№186/14 від 08.12.2006 року), в якій покликається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а саме:

судом порушено норми матеріального права –положення ст. 257 та ч.4 ст. 267 ЦК України щодо застосування наслідків спливу позовної давності як підстави у відмови в позові;

задовольняючи частково позов про стягнення із скаржника  55990,62 грн. інфляційних нарахувань за період з жовтня 2003 року по серпень  2006 року та 11 974,64 грн. 3% річних за період з 29.09.2003р. по 20.09.2006р., суд здійснив невірний розрахунок вищевказаних сум інфляційних нарахувань та 3% річних;

задоволена судом сума витрат за надану правову допомогу адвокатом Копачем Р.І. в розмірі 3600,00 грн. є занадто великою по даній справі і не відповідає складності справи, тим більш скаржник не був ознайомлений з документами, які підтверджують витрати на правову допомогу.

Відповідно до вищезазначеного, скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню та просить прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Позивач –Товариство з обмеженою відповідальністю “Підкамінське”, у своєму відзиві на апеляційну скаргу (№55 від 02.04.2007 року) та його представник в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечує та вважає, що оскаржуване рішення прийнято по фактичних обставинах справи, які всебічно, повно і об'єктивно з’ясовані судом першої інстанції в процесі розгляду даної справи, з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, виходячи, зокрема з наступного:

Місцевим господарським судом правильно з‘ясовано ту обставину, що зобов'язання відповідача сплатити інфляційні нарахування та 3% річних в порядку ст. 214 ЦК УРСР та ст. 625 ЦК України виникло з факту визнання рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 неукладеним Договору №10 від грудня 1998 року, і застосування до відповідача встановлених актами цивільного законодавства правових наслідків визнання договору неукладеним, а саме стягнення з ВАТ  “Львівенергоремонт” на користь ТзОВ “Підкамінське” 300 000,00грн боргу від суми вартості векселя № 4025,  1785,00 грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 7500,00 грн. судових витрат за надану правову допомогу. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню, так як відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, якщо ж зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 266 ЦК України позовна давність про стягнення додаткових вимог (стягнення неустойки (пені, штрафу), інфляційних нарахувань, трьох процентів річних, стягнення на заставлене майно) вважається такою, що спливла, якщо спливла позовна давність до основної вимоги, однак строк позовної давності по стягненню основної суми боргу на момент подання позову не сплив. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі матеріалами, що особа, яка представляла позивача, має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, з нею укладалась угода про надання юридичної допомоги (Договір про надання юридичної допомоги від 03.04.2006р. та Додаткова угода до цього договору від 20.06.2006р.) і вона брала участь у  судових засіданнях, факт сплати  таких послуг позивачем підтверджено витягом з реєстру електронних платіжних доручень від 26.07.2006 року, згідно якого позивач платіжним дорученням №66 від 26.07.2006р. провів оплату на рахунок адвоката Копача Р.І. в розмірі 3600,00 грн., а тому суд першої інстанції підставно стягнув з відповідача вказану суму витрат позивача за надану йому адвокатом правову допомогу.

Вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги і відзиву на неї, оцінивши зібрані по них докази, та заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного матеріального та процесуального права та обставинам справи, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 визнано неукладеним підписаний сторонами Договір №10 від грудня 1998 року, в зв'язку з чим застосовано до відповідача правові наслідки визнання договору неукладеним та в рахунок повернення стягнуто з ВАТ  “Львівенергоремонт” на користь ТзОВ “Підкамінське” 300 000,00грн боргу від суми вартості переданого відповідачу векселя № 4025, а також стягнуто 1785,00 грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 7500,00 грн. судових витрат за надану правову допомогу, всього 309 403,00 грн.

Зазначене рішення господарського суду скасовано не було, а тому відповідно до ст. 85 ГПК України набрало законної сили 31.03.2003 року.

Відповідно до п.4  Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 р. N 435-IV (надалі ЦК України), ЦК  України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин,  які виникли  до  набрання  чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що  виникли  або  продовжують  існувати після набрання ним чинності (Кодекс набрав чинності з 01.01.2004р.).

Згідно ст. 4 ЦК УРСР та ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій  осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією  породжують цивільні права і обов'язки.

Так, відповідно до п.5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають з рішення суду, зокрема рішення суду загальної юрисдикції, господарського або третейського суду, що набрало законної сили.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з набранням законної сили рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 у ВАТ “Львівенергоремонт” виникли зобов'язання перед ТзОВ “Підкамінське” на суму 309 403,00 грн.

Загальні умови виконання зобов'язання врегульовані, зокрема статтями ст. 161, 162 та 216 ЦК УРСР та аналогічними статтями 525, 526 та 599 ЦК України, згідно яких зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, одностороння відмова від  виконання зобов’язань не допускається, якщо інше не встановлено законом, при цьому зобов'язання  припиняється  виконанням, проведеним  належним чином.

Також відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, ч. 1 ст. 84 та ст. 115  ГПК України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов’язковими до виконання на всій її території усіма без винятку органами державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, організаціями, установами, посадовими особами, а також окремими громадянами та їх об’єднаннями, і виконуються у порядку, встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.

Згідно ст. 118 ГПК України в редакції, чинній на момент набрання законної сили рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 виданий стягувачеві наказ може бути пред’явлено до виконання не пізніше трьох років з дня прийняття рішення, ухвали, постанови або закінчення строку, встановленого у разі відстрочки виконання судового рішення або після винесення ухвали про поновлення пропущеного строку для пред’явлення наказу до виконання.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджено наявними у справі матеріалами, на примусове виконання рішення, видано наказ від 31.03.2003р. №4/4217-42/467, який відповідно до п.3 ч.2 ст. 3 Закону України “Про виконавче провадження” є виконавчим документом.

Вказаний наказ від 31.03.2003 року №4/4217-42/467 Господарського суду Львівської області позивачем 22.04.2003 року направлений на виконання до Відділу ДВС Галицького РУЮ м. Львова, і на примусове виконання якого державним виконавцем ВДВС Галицького РУЮ м. Львова винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 08.05.2003 року та відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з ВАТ “Львівенергоремонт” боргу в сумі 309 403,00 грн.(а.с.16)

Судом першої інстанції встановлено також, що на момент звернення ТзОВ “Підкамінське” з позовом, ВАТ “Львівенергоремонт” рішення Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 в  повному обсязі не виконав і заборгованість становить 38340,38 грн., що відповідачем не заперечується та підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 14 вересня 2006 року (а.с.17-19).

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем представлено постанову Відділу ДВС у Галицькому районі міста Львова про закінчення виконавчого провадження від 03.11.2006року , з якої вбачається, що наказ від 31.03.2003р. №4/4217-42/467 Господарського суду Львівської області повністю виконаний.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню, оскільки відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов'язання виконано неналежним чином (частково або не в повному обсязі), то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 214 ЦК УРСР та ч.2 ст. 625 ЦК України, відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевий господарський суд, задовольняючи частково позовні вимоги на підставі ст. 214 ЦК УРСР та ч.2 ст. 625 ЦК України в сумі 55990,62 грн. інфляційних за період з жовтня 2003 року по серпень  2006 року та 3% річних в сумі 11 974,64 за період з 29.09.2003р. по 20.09.2006р. та відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог про стягнення 67, 38 грн. інфляційних за пекріод з квітня 2003 року по вереснь 2003 року  і 3869,02 трьох процентів річних за період з 01 квітня 2003 року по 29 вересня 2003 року, застосував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності по цих вимог, встановлені п.4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої є відповідна заява відповідача у справі, виходячи з того, що позовна заява подана до господарського суду 29.09.2006р.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 р. N 435-IV, правила  Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений

законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки строк пред'явлення позову на момент набрання чинності новим ЦК України (01.01.2004р.) про стягнення інфляційних та трьох процентів річних з суми боргу, визначеної рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467, не сплив, то місцевий господарський суд правильно застосував до спірних правовідносин правила про позовну давність, встановлені ЦК України.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно статті 266 ЦК України позовна давність про стягнення додаткових вимог, до яких відносяться вимоги про стягнення в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України  інфляційних нарахувань та трьох процентів річних вважається такою, що спливла, якщо спливла позовна давність до основної вимоги.

Зазначене дає підстави дійти висновку, що при вирішення питання про стягнення на підставі ст. 214 ЦК УРСР та ст. 625 ЦК України інфляційних та трьох процентів річних  слід враховувати наявність у боржника грошового зобов'язання, по якому не спливла позовна давність та факт невиконання ним такого грошового зобов'язання. В разі наявності таких обставин стягненню підлягають суми інфляційних та трьох процентів річних, заявлених в межах строку позовної давності, визначених законом для такого виду вимог.

ЦК України не містить виключень про застосування загального строку позовної давності в три роки про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, а тому до позовів про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних застосовується загальний строк позовної давності, встановлений в три роки , при цьому виходячи з вимог ст. 266 ЦК України, такі вимоги можуть бути заявлені до моменту спливу позовної давності по основній вимозі.

Перебіг строку позовної давності про стягнення з відповідача 309 403,00 грн. розпочався 31.03.2003 року, тобто з моменту набрання рішенням Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 законної сили.

Статтями 264 та 265 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку. Позовна давність переривається у разі пред’явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Переривання перебігу позовної давності полягає в тому, що час, який минув до настання обставини, з якою закон пов’язує переривання, не зараховується в позовну давність, і її перебіг після переривання починається спочатку. Обставини, що переривають перебіг позовної давності, можуть виникнути в будь-який час до її спливу.

Відповідно до статті 2 Закону України “Про виконавче провадження”  примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ст. 118 ГПК України та ст. 21 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавчі листи та інші судові документи, зокрема накази господарських судів, можуть бути пред’явлені до виконання протягом трьох років.

Вказаний строк  для виконання рішень господарських судів встанволюється з наступного дня після набрання рішенням законної сили (п. 2 ч.2 ст. 21 Закону України “Про виконавче провадження”).

Відповідно до ст. 22 Закону України “Про виконавче провадження”, строки пред’явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред’явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред’явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Статтею 25 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку,зокрема закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, п.8 якої встанволено, щовиконавче провадження підлягає закінченню у випадку фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, оскільки на момент звернення з позовом рішенням  Господарського суду Львівської області від 20.03.2003р. у справі №4/4217-42/467 в повному обсязі виконано не було, то відсутні підстави стверджувати про сплив позовної давності про стягнення основної вимоги - 309 403,00 грн. боргу, як це помилково вважає скаржник в своїй апеляційній скарзі.

Позовна давність —це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Зазначене дає колегії суддів підстави дійти висновку, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання, строк позовної давності за яким не сплив, кредитор має право звертатися до господарського суду про стягнення додаткових вимог, пов'язаних з невиконанням боржником осного зобов'язання, в даному випадку на підставі ст. 214 ЦК УРСР та ч.2 ст. 625 ЦК України, інфляційних нарахувань та 3-х процентів річних, при цьому позовна давність на основні та додатові вимоги обчислюється щодо кожної вимоги окремо.

За таких обставин суд першої інстанції, в порядку ст. 43 ГПК України,  всебічно, повно та об'єктивно встановивши в судовому засіданні вказані вище обставини, та вірно застосувавши зазначені норми матеріального права, обґрунтовано стягнув з відповідача 55990,62 грн. інфляційних нарахувань за період з жовтня 2003 року по серпень  2006 року, 11 974,64 грн. 3% річних за період з 29.09.2003р. по 20.09.2006р. в межах строку позовної давності, встановлених законом для такого виду нарахувань в разі прострочення боржником виконання грошового зобов'язання, строк позовної давності по якому на момент звернення з позовом не сплинув.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, а їх сплату підтверджено відповідними фінансовими документами.

Стягнення зазначених витрат в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 48 ГПК України витрат, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаютться у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру».Дія названого Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в статті 2 Закону України «Про адвокатуру», де зазначено, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про права на зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

Таким чином, судові витрати за участь адвоката у розгляді справи підлягають оплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, а їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Статтею 44 ГПК України передбачено відшкодування зазначених витрат за послуги, надані лише адвокатом, а не будь-яким представником.

Витрати позивачів та відповідачів, пов‘язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об‘єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п‘ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні за наявності документального підтвердження витрат: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що, особа, яка представляла інтереси позивача в процесі розгляду даної справи на підставі довіреності, а саме адвокат Копач Р.І., має свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю , з нею укладено Договір про надання юридичної допомоги від 03.04.2006 року та Додаткова угода до цього договору від 20.06.2006 року і така особа брала участь у судових засіданнях.

Факт сплати адвокатських послуг позивачем відповідно до ст. 33 , 34 ГПК України підтверджено витягом з реєстру електронних платіжних доручень від 26.07.2006 року, згідно якого позивач платіжним дорученням №66 від 26.07.2006 року провів оплату на рахунок адвоката Копача Р.І. в розмірі 3600,00 грн.

За таких обставин місцевий господарський суд обгрунтовано відшкодував позивачу витрати за надану йому правову допомогу адвокатом Копачем Р.І., виходячи з фактичного розміру вартості таких понесених витрат –3600,00 грн. а не 7000,00 грн. , як це просив позивач.

Також колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Таким чином обмеження розміру відшкодування вартості послуг адвоката є правом, а не обов‘язком суду.

Колегія суддів не ваважає, що така сума задоволених послуг адвоката є неспіврозмірна з сумою задоволених позовних вимог чи перевищує розумну необхідність витрат для даної справи.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі та його представник в судовому засіданні про те, що він не ознайомлений з документами , що підтверджують факт сплати позивачем послуг адвоката, а так само документами , що підтверджують статус представника позивача Копача Р.І. як адвоката, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається так як дані документи містять в матеріалах справи (а.с.47-50).

Статтею 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового забезпечення , необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов‘язки сторін у конкретній справі.

Відповідач у процесі доказування повинен самостійно визначати необхідні докази для обгрунтування своїх доводів та заперечень. Відповідно до вимог ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак належних та беззаперечних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги скаржником суду апеляційної інстанції надано не було .

Оцінивши докази в їх сукупності , судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги та відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 99,101,102,103,105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1.       Рішення Господарського суду Львівської облаті від 10.11.2006 року у справі № 4/2075-10/302 залишити без змін, апеляційну скаргу ВАТ «Львівенергоремонт»- без задоволення.

2.          Постанова набирає законоої сили з дня її прийняття та може бути оскаржена вкасаційному порядку.

3.          Справу № 4/2075-10/302 повернути Господарському суду Львівської області.

Головуючий суддя                                                                                Л.Л.Давид

Суддя                                                                                                    Г.Т.Кордюк

Суддя                                                                                                    Х.В.Мурська