ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"19" березня 2007 р.
справа № 20-11/027

За позовом Державного комунального “Ремонтно –експлуатаційне підприємство № 16”

до  Севастопольського об`єднання по профілактичній дезинфекції

про визнання недійсним договору № 60 від 01.01.05

Суддя Дмитрієв В.Є.

Представники сторін:

від позивача - Міхайлова Н. В., довіреність №  12   від 05.01.07

від відповідача - Кремер Олена Анатоліївна, довіреність №  4   від 04.04.06

від відповідача - Булигін Євген Миколайович, довіреність  б/н   від 17.07.06

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне Ремонтно-експлуатаційне підприємство № 16 звернулося до господарського суду м. Севастополя з позовом до Севастопольського об’єднання по профілактичній дезінфекції про визнання недійсним договору № 60 від 01.01.2005 року про надання послуг по профілактичній дезінфекції.

Представник позивача позовну заяву підтримує, на своїх вимогах наполягає. Позовні вимоги обґрунтовує тим що договір № 60 від 01.01.2005 року суперечить вимогам чинного законодавства України, зокрема статтям 1, 2, 22 Бюджетного кодексу Україні та Розпорядженню Севастопольської міської державної адміністрації № 349-р від 01.03.2001 року «Про затвердження тарифів на послуги з експлуатації й утримування житлового фонду (квартирна плата)», відповідно до якого вартість робіт по дератизації і дезінфекції віднесена до робіт, які фінансуються за рахунок бюджетних асигнувань.

В судовому засіданні 19.03.2007  представник позивача заявив клопотання про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи Севастопольську міську раду на стороні позивача.

Судом в задоволенні заявленого представником позивача клопотанні відмовив, у зв`язку з наступним.

Частиною 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що  треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.

Суду представником позивача не надано доказів того, що рішення у справі  може якось вплинути на права чи обов`язки щодо однієї із сторін, крім того, з суті договору № 60 від 01.01.2005 не вбачається наявності будь –якого обов`язку  для іншої особи.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає. Свою позицію відповідач виклав у відзиві на позовну заяву, в якому посилається на те, що договір укладений між сторонами, які є самостійними господарюючими суб’єктами, відповідає вимогам чинного цивільного законодавства і не породжує будь-яких наслідків для третіх осіб, які не є сторонами цього договору.

Відповідно до ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні представникам сторін   були роз'яснені їх права і обов'язки.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення сторін, суд встановив:

01.01.2005 року між Севастопольськім об’єднанням по профілактичній дезінфекції та Комунальним Ремонтно-експлуатаційним підприємством № 16 було укладено договір про надання послуг по профілактичній дезінфекції.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору Севастопольське об’єднання по профілактичній дезінфекції прийняло на себе зобов'язання по проведенню дератизації і дезінфекції жилих будинків.

Відповідно до пункту 3.7. договору оплата виконаних робіт провадиться протягом 10 днів після надання звітних документів, відповідно до виставлених рахунків по мері надходження коштів з бюджету.

Як на підставу позову позивач посилається на те, що позивач не мав права на укладання оспорюваного договору, оскільки, на думку позивача, цей договір є бюджетним зобов’язанням, яке може брати на себе лише розпорядник бюджетних коштів.

Суд вважає безпідставним твердження позивача про те, що правовідносини між сторонами слід кваліфікувати як бюджетне зобов’язання.

Відповідно до преамбули Бюджетного кодексу України цим Кодексом визначаються засади бюджетної системи України, її структура, принципи, правові засади функціонування, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.

Відповідно до статті 1 Бюджетного кодексу України Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Разом з тим, відповідно до ст. 509 ЦК України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку визнається зобов’язанням. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, договір № 60 від 01.01.2005 року за своєю правовою природою є договором про надання послуг –цивільно-правовим зобов'язанням.

Відповідно до статті 901 ГК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Діяльність позивача та відповідача по суті є підприємницькою та здійснюється на основах госпрозрахунку.

Дії сторін оспорюваного договору засновані на юридичній рівності осіб і на підставі їх вільного волевиявлення та на майновій самостійності. За таких обставин правовідносини між сторонами слід кваліфікувати як цивільні (господарські).

Як вбачається з матеріалів справі, позивач і відповідач не обмежені в укладенні господарських договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Цивільного кодексу України до бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, доводи позивача про те, що оспорюваний договір суперечить статтям 1, 2, 22 Бюджетного кодексу України та Розпорядженню Севастопольської міської державної адміністрації № 349-р від 01.03.2001 року «Про затвердження тарифів на послуги з експлуатації й утримування житлового фонду (квартирна плата)», є неспроможними.

Не можуть буті прийняті до уваги доводи позивача про те, що  при укладені договору № 60 от 01.01.2005 року сторони не мали права покладати виконання обов'язку по договору на іншу особу, оскільки це визначає права і зобов’язання особі, яка не є стороною договору.

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи.

Однак відповідно до статті 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Таким чином, наявність за умовами договору обов’язку третьої особи виконати певні зобов’язання за одну зі сторін за договором, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, з суті договору № 60 від 01.01.2005 не вбачається наявності будь –якого обов`язку  для іншої особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Крім того, відповідно до рішення №   20-11/075 від 17.11.2006 з позивача  стягнуто заборгованість в рахунок сплати  вартості отриманих послуг.

Однак наслідком визнання договору недійсним у будь-якому разі має бути покладення на позивача обов’язку відшкодувати відповідачеві вартість отриманих ним послуг. За таких обставин суд вважає поведінку позивача недобросовісною та розцінює звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як зловживання правом, що є додатковою підставою для відмови у позові.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу Україні, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Копії рішення направити сторонам.

Суддя                                                                                                     В.Є. Дмитрієв

РОЗСИЛКА:

Державне комунальне “Ремонтно –експлуатаційне підприємство № 16”  - 99055 м. Севастополь, вул. Ген. Острякова, 149

Севастопольське об`єднання по профілактичній дезинфекції –99003 м. Севастополь, вул. Пирогова, 6-а