ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

09.01.2007                                                           Справа № 13/420-АП-06

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства  з обмеженою відповідальністю "Алайя"

до Державної податкової  інспекції у Білозерському районі

за участю представників:

позивача –Іскров К.М., Кливенюк О.О. (представники за дорученнями),

відповідача –Біла О.А., Купріянова Л.С., Лелеко Г.О., Кермач А.І., Радіонова Н.І. (представники за дорученнями),

про скасування (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 21.12.2006 р.) рішень Державної податкової інспекції у Білозерському районі № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення 567335,80 грн  та  № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення 77492,66 грн,

в с т а н о в и в:

Згідно до положень статті 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. У зв’язку з тим, що за пунктом 1 вказаних Прикінцевих положень КАС України набрав чинності з 1 вересня 2005 року, судове рішення за даною справою винесено з дотриманням вимог КАС України.

Відповідно до позовної заяви вимоги ґрунтуються на невідповідності спірних рішень чинному законодавству. 1) Зокрема (за рішенням № /0), на думку позивача, на підставі положень пункту 5.1. статті 5 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” платнику податку надано право подавати уточнений податковий розрахунок, якщо у майбутніх податкових періодах платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої декларації. Скориставшись цим правом ним 8 серпня 2006 року поштовим відправленням надіслано на адресу податкового органу відповідний уточнений розрахунок. Незважаючи на це ДПІ донараховано податку на прибуток та застосовані штрафні санкції за податковим повідомленням-рішенням № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення 567335,80 грн.  Поряд з цим позивач посилається на помилковість дій відповідача щодо неврахування під час перевірки актів виконаних робіт на отримання маркетингових та інформаційно-комерційних послуг, що також стало підставою для прийняття зазначеного рішення, оскільки за змістом пунктів 5.1. та 5.2. Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” під валовими витратами виробництва та обігу розуміються будь-які витрати платника податку у грошовій формі, здійснені як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), що придбаваються таким платником для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. На думку позивача, відсутність в актах приймання-передачі виконаних робіт переліку робіт та прийнятих управлінських рішень не є підставою для їх неврахування і не віднесення до складу валових витрат. 2) Крім цього (за рішенням № /0) позивач посилається на положення статті 1 Закону України „Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства”, вказуючи на те, що він не є платником такого збору, оскільки не здійснював реалізацію алкогольних напоїв та пива у оптово-роздрібній торговельній мережі. Такі твердження позивач обґрунтовує фактом виробництва алкогольних напоїв, а тому він є їх товаровиробником.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на їх необґрунтованість, що пов’язується ним із законністю прийнятих рішень, оскільки: а) позивачем несвоєчасно подано уточнюючий розрахунок з податку на прибуток, тобто в процесі перевірки; б) в актах приймання-передачі виконаних маркетингових та інформаційно-комерційних послуг не вказано яке вивчення ринку проведене та які розроблені управлінські рішення, що є підставою для твердження про їх відсутність; в) позивач являється платником збору на розвиток виноградарства, оскільки ним при перевірці не доведено факту виробництва алкогольних напоїв.

Крім викладеного з матеріалів справи вбачається, що в період з 4 по 21 вересня 2006 року Державною податковою інспекцією у Білозерському районі проведено виїзну планову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю „Алайя”, про що складено відповідний акт перевірки № 80/23-31507199 від 28 вересня 2006 р. (т. 1 а.с. 29-55).

Під час проведеної перевірки податковою інспекцією встановлені допущенні підприємством порушення підпункту 1.28.1. статті 1, пункту 4.1. статті 4, підпунктів 5.2.1., 5.3.2., 5.3.9. статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, які полягають  в занижені податку на прибуток за 1 квартал 2006 р. на суму 32362 грн та за 2 квартал 2006 р. на суму 437721 грн., а всього на суму 470083 грн. Це заниження пов’язується: із завищенням скоригованого валового доходу в першому півріччі 2006 р. на 26475447 грн.;  заниженням валових доходів на суму 46491 грн., а саме не включенням в січні 2006 р. до складу валового доходу вартості реалізованих основних засобів на цю суму; безпідставним віднесенням до складу валових витрат отриманих маркетингових та інформаційно-комерційних послуг з 1 квартал 2006 р. на суму 82956 грн. та за 2 квартал 2006 р. на суму 75647,88 грн.; та віднесенням  у 2 кварталі 2006 р. до складу валових витрат придбаних основних засобів на суму 28150685,07 грн.; а також порушення розділів та 27 статті 5 „Порядку заповнення і подання звіту про суми нарахованого збору на розвиток виноградарства, садівництва і  хмелярства”, що полягає в несплаті 59381,86 грн. такого збору у зв’язку з тим, що підприємство здійснювало оптову торгівлю виноматеріалів не власного виробництва, а закупленого у інших виробників.

На підставі цього акту податковою інспекцією прийняті рішення  № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення з підприємства 567335,80 грн., з яких донарахованого податку на прибуток в розмірі 470083 грн. і застосованих штрафних санкцій в сумі 97252,80 грн.(т. 1, а.с. 73), а також № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення 77492,66 грн., з яких 59381,86 грн. несплаченого збору та 18110,80 грн. штрафних санкцій (т. 1, а.с. 74).

У зв’язку з викладеним та наявністю спору між сторонами щодо прийнятих рішень аналізу підлягають правові положення  та фактичні обставини, на підставі яких вони прийняті.

1. За рішенням № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення 567335,80 грн.

Пунктом 5.9. статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” встановлено, що платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно). У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді.

Відповідно до пункту 1 статті 11 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підприємства зобов’язані складати фінансову звітність, яка згідно до пункту 2 цієї ж статті  включає: баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал та примітки до звітів.

Як вбачається з пункту 2.15.8. акту перевірки залишок товарно-матеріальних цінностей підприємства станом на 1 липня 2006 року за усіма рахунками бухгалтерського обліку складає 12251030 грн., тобто ця сума є балансовою вартістю запасів позивача станом за 1 півріччя 2006 р. Крім цього слід зазначити, що на початок звітного періоду вказана вартість становила 7347438 грн., у зв’язку з чим різниця складає 4903592 грн.

За змістом пункту 5.1. статті 5 Закону України  „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Зазначене податкове зобов'язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку. Якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

Відповідно до пункту 17.2. статті 17 того ж Закону (№ 2181) платник податків, який до початку його перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму такої недоплати та штраф у розмірі п'яти відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку, б) або відобразити суму такої недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов'язання з цього податку. При самостійному донарахуванні суми податкових зобов'язань адміністративні штрафи не накладаються.

В свою чергу наказом Державної податкової адміністрації України від 29 березня 2003 року № 143 затверджено Порядок складання декларації з податку на прибуток підприємства, відповідно до пункту  2.1. якого визначено, що у випадку коли платником самостійно виявлено помилки, що містяться у раніше поданій ним декларації, то відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону N 2181 (з урахуванням строків давності) такий платник має право надати уточнюючий розрахунок. Платник податку має право не подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були виявлені. Пунктом 2.3. цього ж Порядку передбачено, що платник податку, який до початку його перевірки податковим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму такої недоплати та штраф, нарахований відповідно до пункту 17.2 статті 17 Закону N 2181. Уточнюючий розрахунок, який відображає виправлені показники, складається за формою, що додається до цього Порядку; б) або відобразити суму такої недоплати у складі декларації, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу, нарахованого відповідно до пункту 17.2 статті 17 Закону N 2181, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов'язання з податку. При цьому виправлення помилок здійснюється шляхом відображення сум раніше занижених (завищених) показників декларацій (валових доходів, витрат та амортизаційних відрахувань) у складі валового доходу (рядок 02.2) та валових витрат (рядок 05.2) того податкового періоду, за який подається звітна декларація.

Таким чином слідує висновок про наявність права у платника податків до початку його перевірки податковим органом подати уточнюючий розрахунок до декларації з податку на прибуток підприємства у випадку заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів в порівнянні з декларацією наданою з помилками.

Встановивши самостійно виявлені помилки при складанні податкових декларацій з податку на прибуток підприємства позивачем 8 серпня 2006 року  на адресу податкової інспекції поштовим зв’язком надіслано уточнений розрахунок податкових зобов’язань з податку на прибуток підприємства, в якому виправлено в декларації за 1 півріччя 2006 року показники рядка 01.2. (приріст балансової вартості запасів) та визначено різницю балансової вартості таких запасів, яка відображається у складі валового доходу в розмірі 4903592 грн. (т. 1. а.с. 17-25). Тобто, позивачем виправлено значення рядка 01.2. податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 1 півріччя 2006 року з 38663076 грн. (т. 1, а.с. 9, 10) на 4903592 грн.

Факт надіслання зазначених розрахунків підтверджується реєстром поштового відправлення (т. 1, а.с. 26) та відповідною поштовою квитанцією № 315949 (т. 1, а.с. 26 на звороті). Відповідно до штемпеля поштового відділення датою відправки вказано саме 8 серпня 2006 року. Крім того слід зазначити, що згідно до листа Білозерського відділення поштового  зв’язку (т. 1, а.с. 94) рекомендований лист № 976 з м. Одеси на адресу ДПІ у Білозерському районі вручено адресатові 6 вересня 2006 року, що свідчить про надходження кореспонденції адресатові.

Як зазначено вище перевірка позивача розпочалася 4 вересня 2006 р., а уточнюючий розрахунок направлено на адресу податкової інспекції 8 серпня 2006 р., тобто до початку перевірки. Більш того, в акті перевірки зазначено, що позивача про перевірку повідомлено поштою 11 серпня 2006 року за вихідним № 208319.

Отже із зазначеного слід дійти висновку про відсутність порушень з боку позивача в частині виявлення та сплати податку на прибуток підприємства, тим більше, що пункт 17.2. статті 17 Закону (№ 2181) встановлює обов’язок платника податків подати уточнюючий розрахунок саме до початку його перевірки контролюючим органом у випадку самостійного виявлення факту заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, що і було здійснено позивачем. При цьому безпосередньо сам факт отримання такого розрахунку податковим органом (до перевірки, в процесі чи після) не встановлений законодавством.

Поряд з викладеним з матеріалів справи слідує, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю „Одеська вино-горілчана компанія” 4 січня 2006 року укладено договір № 04/01-МП про надання маркетингових послуг (т. 1, а.с. 69-71), відповідно до умов якого позивач замовив оплатне виконання послуг з проведення систематичних маркетингових досліджень за конкретними напрямками, а саме: можливості та перспективи ведення комерційних операцій щодо об’єкта маркетингових досліджень на території, щодо якої провадяться дослідження, визначення діючих та потенційних конкурентів, загальна характеристика умов роботи конкурентів тощо.

Також між позивачем та МПП „Промінь” 24 січня 2006 року укладено договір про надання консультаційної послуги, відповідно до умов якого останнє зобов’язалося  за плату надавати позивачу консультації в усній та письмовій формі, здійснювати абонентське обслуговування в межах юридичного супроводження підприємства, а також надавати консультації з питань податкового і бухгалтерського обліку (т. 1, а.с. 72).

За результатами дії договорів між їх сторонами складено акти здачі-приймання робіт  № ОУ-0000001 від 13 березня 2006 р. на суму 95047,40 грн. (т. 1, а.с. 74), № ОУ-0000002 від 30 червня 2006 р. на суму 90777,45 грн. (т. 1, а.с. 73) та № ОУ-0000016 від 10 березня 2006 р. на суму 4499,80 грн. (т. 1, а.с. 75), відповідно до яких позивач прийняв надані йому послуги.

Пунктами 5.1. та 5.2. статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” під валовими витрати виробництва та обігу розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно до 5.3.9. пункту 5.3. статті 5 цього ж Закону встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

В даному випадку позивачем підтверджено факт отримання вказаних вище послуг шляхом складання актів здачі-приймання виконаних робіт, а тому ним правомірно віднесено до складу валових витрат виробництва на підставі підпункту 11.2.1. пункту 11.2 статті 11 названого Закону  отримані маркетингові та консультаційні послуги. При цьому слід зазначити, що законодавством не встановлено вимог щодо виду чи форму документів, які були б належними для цілей податкового обліку.

За таких обставин спірне рішення не відповідає діючому законодавству, оскільки прийнято з порушенням вказаних вище норм.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином повні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з урахуванням пункту 1 частини 2 статті 162 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення позовних вимог суд може прийняти постанову про скасування рішення суб’єкта владних повноважень.

Заперечення відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються встановленими вище обставинами.

2. За рішенням № /0 від 4 листопада 2006 р. про стягнення 77492,66 грн.

Порядок справляння та використання збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства передбачено положеннями Закону України „Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства”. Відповідно до положень статей 1, 2 і 3 Закону платниками збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності та підпорядкування, які реалізують у оптово-роздрібній торговельній мережі алкогольні напої та пиво. Об'єктом оподаткування є виручка, одержувана від реалізації у оптово-роздрібній торговельній мережі алкогольних напоїв та пива. Ставка збору становить один відсоток від об'єкта оподаткування, визначеного статтею 2 цього Закону.

З метою правильного розуміння названих положень Державною податковою адміністрацією України та Комітетом з питань садівництва, виноградарства та виноробної промисловості України прийнято спільний лист  № 11523/7/16-2317 від 5 серпня 1999 року, згідно до якого зазначено, що платниками збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства є суб'єкти оптово-роздрібної торговельної мережі та мережі громадського харчування, що реалізують алкогольні напої та пиво. У разі кількаразового перепродажу на території України однієї і тієї ж партії алкогольних напоїв та пива платником збору є суб'єкт підприємницької діяльності, який отримав зазначену партію від товаровиробника і одержав виручку від її реалізації.

Під час проведеної перевірки податковою інспекцією встановлено, що позивач протягом грудня 2005 року та першого півріччя 2006 року здійснював оптову торгівлю виноматеріалами, придбаними у інших товаровиробників. Загальна сума надходжень від реалізації складає 3116362,49 грн., а за видатковими накладними про їх відвантаження сума реалізації становить 5938185,23 грн.

Сам факт придбання виноматеріалу та його продажу підтверджується як актом перевірки, так і доданими до матеріалів справи видатковими накладними, а також не оспорюється позивачем.

За змістом статті 1 Закону України „Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів” під алкогольними напоями розуміються продукти, одержані шляхом спиртового бродіння цукромістких матеріалів або виготовлені на основі харчових спиртів з вмістом спирту етилового понад 1,2 відсотка об'ємних одиниць, які відносяться до товарних груп Гармонізованої системи опису та кодування товарів під кодами 22 04, 22 05, 22 06, 22 08.

Як слідує з посвідчень про якість придбаної позивачем продукції (виноматеріалів)  (т. 4, а.с. 1-82) вміст спирту  в кожній з партій перевищує зазначений показник, у зв’язку з чим слід дійти до висновку про придбання позивачем саме алкогольних напоїв та їх подальшу реалізацію, що є наслідком розповсюдження на позивача положень Закону України „Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства”.

За таких обставин позивач зобов’язаний був сплатити 59381,86 грн. збору, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині позову слід відмовити.

Приймаючи до уваги той факт, що позовні вимоги задоволені частково сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3,40 грн. державного мита підлягає компенсації йому з Державного бюджету України (в частині задоволених позовних вимог). В іншій частині сплачений судовий збір в розмірі 3,40 підлягає покладенню на нього. В той же час, у зв’язку з надлишковою сплатою  судового збору різниця  в сумі 78,20 грн. підлягає поверненню позивачу з розрахунку 85 грн. –6,80 грн. = 78,20 грн.

На підставі  зазначених правових норм і керуючись статтями 158-163, пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС України,

п о с т а н о в и в :

1.Позовні вимоги  задовольнити частково.

2.Скасувати рішення Державної податкової інспекції у Білозерському районі від 4 листопада 2006 р.  № /0 про стягнення 567335,80 грн.

3.В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

4.Стягнути з Державного бюджету України (уповноважений територіальний орган –Управління Державного казначейства у Херсонській області, що знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Комсомольська, буд. 21, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Алайя” (розташованого за адресою: Херсонська область, Білозерський район, с. Станіслав, вул. Леніна, 6; код 31507199, розрахунковий рахунок невідомий) – компенсації по сплаті судового збору в розмірі 3 грн. 40 коп.

5.Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю „Алайя” надлишково сплачене державне мито в сумі 78,20 грн., видавши відповідну довідку.

6.Роз’яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата підпису постанови –10 січня 2007 року

Суддя                                                                  М.К. Закурін