ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.03.2007
Справа №2-27/5784-2006А

За позовом – Кримське республіканське підприємство “Виробниче підприємство водопровідно – каналізаційного господарства м. Керч”, м. Керч, вул. Години, 2 –В.

До відповідача –    ДПІ в м. Керч, м. Керч, вул. Борзенько, 40.

Про скасування податкового повідомлення – рішення.

Суддя Н.В. Воронцова.

При секретарі Топоріщевої Т. П.

представники:

Від позивача –    Узлякова М. С., дор. у справі.

Від відповідача – Москвіна І. С., дор. у справі.

Сутність спору:          Позивач звернувся  до господарського суду АРК   із позовною заявою про визнання недійсним  податкового повідомлення -  рішення №/0 від 18.11.2005 р.

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що  09.06.2003 р. ухвалою ГС АР Крим у відношенні позивача порушено провадження по справі про банкрутство по заяві Державної податкової інспекції. Відповідно до п. 6 вказаної ухвали було введено мароторій. Відповідно до ст.. 1 Закону України “Про відновлення платежеспроможності боржника або визнання його банкрутом” мароторій на задоволення вимог кредиторів – це зупинення виконання боржником грошових забовязань і забовязань щодо сплати податків і зборів ( обов’язкових платежів ), термін виконання яких настав від дня введення мароторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання  цих забовязань щодо сплати податків, зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мароторію. За змістом ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 17 вказаного Закону мароторій поширюється на вимоги щодо сплати неустойки ( пені, штрафних санкцій ). Суми завданих збитків, які боржник забовязаний  сплатити кредиторам за грошовими забовязаннями, а також на вимог щодо сплати пені і штрафних санкцій ( штрафів ) за порушення податкового законодавства. Таким чином, позивач вважає, що відповідач, згідно до норм чинного законодавства, не мав права нараховувати штрафні санкцій на суми, які були нараховані коли діяв мароторій.

На підставі викладеного, просить позов задовольнити.

Відповідач у письмових запереченнях по справі повідомив про те, що відповідно до декларацій по податку на додану вартість за жовтень, листопад, грудень 2003 р., січень, лютий 2004 р., погоджені податкові забовязання були погашені протягом 2005 р. з порушенням законодавчо встановлених термінів сплати. Також повідомив про те, що мароторій діяв з 09.06.2003 р. по 27.09.2005 р. Відповідно до додатку до акту перевірки від 18.11.2005 р. погоджені податкові забов”язання були сплачені після припинення дії мароторію ( 30.09.2005 р., 12.10.2005 р. ) і штрафні санкції нараховані також  після припинення дії мароторію.

На підставі викладеного, просить у позові відмовити.

Той факт, що штрафні  санкції були сформовані в автоматичному режимі відповідач однак не заперечує.

Позивач заявою від 03.04.2006 р. уточнив позовні вимоги та просить визнати нечинним податкове повідомлення – рішення №/0 від 18.11.2005 р.

Суд прийняв до уваги вказане уточнення. Відповідач з вказаним уточненням ознайомлений.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про те, що для з’ясування обставин, що мають значення для справи необхідні спеціальні знання та  призначити  по справі судово – бухгалтерської  експертизи, яку доручив ТОВ “Кримське експертне бюро”.

На підставі викладеного, суд ухвалою від 18.04.2006 р. провадження по справі зупинив.

На вирішення експертизи. Були поставлені наступні питання:

-          Чи мало місце порушення позивачем граничних строків сплати узгодженого податкового забовязання з податку на додану вартість за жовтень, листопад, грудень 2003 р., січень, лютий 2004 р.

-          За якими саме періодами допущено позивачем порушення граничних строків сплати самостійно узгодженого податкового забовязання.

12.12.06р. матеріали контрольної справи були повернуті до ГС АР Крим з висновком експерта від 09.12.06р. №  47/06.

На підставі викладеного, ухвалою ГС АР Крим від 18.12.2006 р. провадження по справі було поновлено та призначено розгляд справи.

Позивачем було заявлено клопотання від 18.01.2007 р., відповідно до якого просив замінити позивача по справі на його правонаступника – Кримське республіканське підприємство “Виробниче підприємство водопровідно – каналізаційного господарства м. Керч”. Вказане обґрунтовує тим,  що наказом №64 Міністерства будівельної політики, архітектури і житлово – комунального господарства АР Крим від 30.11.2005 р. змінено найменування  Керченського виробничого підприємства водопровідно – каналізаційного господарства. Правонаступником визначено -  Кримське республіканське підприємство “Виробниче підприємство водопровідно – каналізаційного господарства м. Керч”. Державна реєстрація змін в статутні документи проведена 12.10.2006 р.

Вказане клопотання судом було задоволено та 22.01.2007 р. було ухвалено замінити позивача по справі на його правонаступника -  Кримське республіканське підприємство “Виробниче підприємство водопровідно – каналізаційного господарства м. Керч”, м. Керч, вул. Години, 2 –В.

Відповідач у заперечення на висновки експертизи повідомив про те, що дія мароторію була продовжена до 27.09.2005 р., тобто мароторій діяв з 09.06.2003 р. по 27.09.2005 р., що не було відображено у висновку експертизи. Вважає застосовані  суми штрафних санкцій правомірними.

Позивач в уточненнях до позовної заяви повідомив про те, що з моменту введення мароторію і до прийняття ДПІ в м. Керч податкового  повідомлення – рішення про накладання штрафу, передбаченого п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17  Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” від 21.12.2000 р. №2181 позивачем сплачувалися тільки поточні забовязання по податку на додану вартість. Позивач вказує, що він чітко виконав своє забовязання по сплаті податку на додану вартість, нарахованого на поточні періоди, тобто 2003 р. – 2005 р., що підтверджують відповідні платіжні доручення на перерахування ПДВ до бюджету.  Твердження відповідача про те, що грошові суми, сплачені позивачем після припинення дії мароторію, є погашенням податкового боргу, не обгрунтовані, оскільки підприємство чітко визначило призначення вказаних грошових сум. Чинним законодавством України не передбачено право органу державної податкової служби здійснювати дії на визначення черговості сплати податків або погашення боргу, а також змінювати призначення бюджетного платежу і без згоди платника податку розпоряджатися його коштами.

На підставі викладеного, просить скасувати спірне податкове повідомлення – рішення.

Суд прийняв до уваг вказане уточнення позивача. Відповідач з вказаним уточненням був ознайомлений.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ДПА в АР Крим №162 від 30.03.2006 р. шляхом поділу припинена ( реорганізована ) юридична особа – Керченська МДПІ. Шляхом поділу Керченської МДПІ  було створено ДПІ в м. Керч і ДПІ в Ленінському районі з правами юридичних осіб. З 20.06.2006 р. згідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №641820 та довідки відділу статистики м. Керч діє самостійна юридична особа  - ДПІ в м. Керч, яка і є правонаступником відповідача по даній справі.

При таких обставинах, суд ухвалив замінити відповідача по справі – Керченську МДПІ на її правонаступника – ДПІ в м. Керч, м. Керч, вул. Борзенько, 40.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази,  заслухавши пояснення представників сторін, суд   -

В С Т А Н О В И В :

18.11.2005 року Керченською  МДПІ, правонаступником якої є ДПІ в м. Керч,  було проведено невиїзну  документальну перевірку з  питання своєчасності сплати узгодженого податкового забовязання по податку на додану вартість  позивача.

По результатам перевірки було складено акт №123/15-2/19195199 від 18.11.2005 р.

В ході перевірки було встановлено факт порушення п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” від 21.12.2000 р. №2181 у вигляді несвоєчасної сплати узгодженого податкового забовязання.

На підставі вказаного акту перевірки було винесено №/0 від 18.11.2005 р.

Вказане рішення позивачем в адміністративному порядку, у відповідності до ст. 5 Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і деравжними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р., не оскаржувалося.

При таких обставинах справи позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі виходячи з наступних підстав.

Перевіркою було встановлено, що платником порушено вимоги п.п. 5.3.1 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і деравжними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р.

Відповідно до п.п. 17.1.7 ст. 17  Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і деравжними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р. у разі коли платник  податків  не  сплачує  узгоджену суму   податкового   зобов'язання   протягом   граничних  строків, визначених  цим  Законом,  такий  платник   податку   зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах:      при затримці  до  30 календарних днів,  наступних за останнім днем  граничного  строку  сплати   узгодженої   суми   податкового зобов'язання,   -   у  розмірі  десяти  відсотків  погашеної  суми податкового боргу;       при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за  останнім  днем  граничного  строку  сплати   узгодженої   суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці,  що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання,  -  у  розмірі  п'ятдесяти  відсотків погашеної суми податкового боргу. Платник податків сплачує один із зазначених у цьому підпункті штрафів  відповідно  до  загального  строку затримки незалежно від того,  чи  були застосовані штрафи, визначені у підпунктах 17.1.1- 17.1.6 цього пункту, чи ні.

Згідно до п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р. податкове зобов'язання платника  податків,  нараховане контролюючим  органом  відповідно  до  пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону,  вважається узгодженим у  день  отримання  платником податків   податкового   повідомлення,   за   винятком   випадків, визначених підпунктом 5.2.2 цього пункту.

Згідно до п. 7.7 ст. 7  Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р. і відповідно до Податкового роз’яснення щодо черговості погашення і окремих питань стягнення сум податкового боргу”, затвердженого Наказом ДПА України від 13.11.2002 р. №540, кошти, які надійшли в рахунок погашення забовязань по податках і зборам ( обовязковим платежам ), прямують на погашення податкових забовязань з того ж самого платежу в порядку календарної черговості граничних термінів їх сплати. Така черговість погашення діє незалежно від волі платника податків і торкається як самостійно розрахованих платниками податків податкових забовязань, так і податкових забовязань, розрахованих контролюючими органами.

Судом встановлено, що позивачем  було подано за жовтень, листопад, грудень 2003 р., січень, лютий 2004 р. декларації по податку на додану вартість, відповідно до яких позивачем було самостійно визначено податкове забовязання по ПДВ у розмірі 253880,00 грн.

Платником було подано платіжні доручення в банк 31129 від 20.09.2005 р. на суму 18000 грн., №1139 від 30.09.2005 р. на суму 68000 грн., №1198 від 17.10.2005 р. на суу 31000 грн., №1218 від 19.10.2005 р. на суму 3000 грн., №1247 від 28.10.2005 р. на суму 10000 грн., №1251 від 31.10.2005 р. на суму 57000 грн. і №1282 від 08.11.2005 р. на суму 2000 грн. Відповідно до вказаних платіжних доручень призначення платежу вказано податкове забовязання по ПДВ за серпень, вересень, жовтень 2005 р.   Ці суми були зараховани в рахунок погашеня податкового боргу і пені по календарної черговості і нараховани штрафні  санкції  50%  з розрахунком кількість днів затримки

Таким чином, відповідач, вважав,  що погоджені суми по деклараціям за жовтень, листопад, грудень 2003 р. і січень, лютий 2004 р.,  були погашені фактично з затримкою.

З цієї причини,  відповідач зробив висновок, що позивачем по справі порушено вимоги п.п. 5.3.1 ст. 5    Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р. і на підставі п.п. 17.1.7 ст. 17   Закону України “Про порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами”  №2181 від 21.12.00 р. застосував до позивача штрафні санкції за несплату узгодженої суми податкового забовязання протягом граничних строків, визначених Законом.

Суд не може погодитися з позицією відповідача по справі з наступних підстав.

Згідно пункту 30.1 статті 30 розділу IV Закону України «Про платіжні системи і переклад грошей в Україні»  №2346-III від 05.04.2001 року (із внесеними змінами і доповненнями) переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми перекладу на рахунок одержувача.

Відповідно до ст.. 41 Конституції України передбачено, що кожен направо володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. ( ст.. 22 ) Конституція України має вищу юридичну силу ( ст.. 8 ).

Згідно до  ст.. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість виконання яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства  України  адміністра-тивне  судочинство  здійснюється  відповідно  до Конституції України,  цього Кодексу та  міжнародних  договорів,  згода  на  обов'язковість  яких надана Верховною Радою

України.

Ст.. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 20.03.1952 р., ратифікованого Україною 17.07.1997 р., передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого права, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В ч. 2 цієї ж статті зазначено, що попередні положення ніяким чином не обмежують права держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів. Отже, зі змісту ч. 2 ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини вбачається. Що будь – які обмеження з використання юридичною особою власного майна, зокрема перерахування коштів, можливе лише за згодою такого платника податків або за рішенням суду.

Ст.. 8 Закону України “Про власність” встановлено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні. У ч. 2 цього Закону передбачено, що:

1 ) право власності – це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння. Користування і розпорядження майном;

2. ) право власності  в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність   правовідносин власності.;

3. ) кожен громадянин в Україні має право володіти. Користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Ст.. 3 вказаного Закону передбачено. що суб’єктами права власності в Україні визначаються: народ України, громадяни, юридичні особи і держава. У відповідності зі ст.. 4 цього Закону  власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

П. 3 ст. 47 Господарського кодексу України передбачає, що держава гарантує недоторканість майна і забезпечує захист майнових прав підприємця.

Отже чинним законодавством також закріплено право власника вільно, за власною ініціативою та на свій розсуд володіти. Користуватися та розпоряджатися належним йому майном та гарантії недоторканості майна з боку держави.

У відповідності до ст.. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи забовязані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами  України.

Відповідно  до ст.. 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” посадові особи органів державної податкової служби забовязані дотримуватися Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних  законом інтересів громадян, підприємств. Установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права. Серед прав органів державної податкової служби,  передбачених ст.. 11 Законом України “Про державну податкову службу в Україні” не має права на переперевірку, а також самостійно, без згоди на те платника податків або відповідного рішення суду визначити призначення платежу. Орган державної податкової служби має право лише вимагати від платників податків, діяльність яких перевіряється, усунення виявлених порушень податкового законодавства.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач  діяв із значним перевищенням повноважень, передбачених Конституцією України та Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, оскільки не вправі була самостійно, без узгодження з платником податків або відповідного рішення суду, визначити призначення платежу та перерахувати платежі за поточними забовязаннями на погашення податкового боргу, що виник раніше. Оскільки платник податків є власником своїх коштів, тобто має право вільно, на свій розсуд, володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, у тому числі і визначати призначення платежів, суд вважає,  що застосування    п. 17.1. 7 ст. 7 Закону України “По порядок погашення забовязань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами” від 21.12.00 р. №2181.

Однак відповідно до п. 6.1.7 Інструкції “Про порядок застосування та стягнення сум штрафних ( фінансових ) санкцій органами державної податкової служби” визначає, що   про застосування штрафних санкцій за порушення граничних строків сплати узгоджених податкових забовязань складається податкове повідомлення за формою та згідно з вимогами, встановленими Порядком направлення органами державної податкової служби  України податкових повідомлень платникам податків, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 21.06.2001 р. №253, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06.07.2001 р. за № 567/5758 ( зі змінами і доповненнями ).

Нарахування таких штрафних санкцій в автоматичному режимі чинним податковим законодавством не передбачено.

Відповідно до висновків проведеної експертизи було встановлено, що позивачем було допущено порушення граничних строків сплати узгодженого податкового забовязання  по податку на додану вартість за жовтень, листопад, грудень 2003 р., січень, лютий 2004 р. Однак експерт,  вирішуючи поставлені перед ним питання, не може надавати правову оцінку обставинам справи, що є прерогативою суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КАСУ  висновок  експерта  для  суду  не  є  обов'язковим і не приймається судом до уваги по вище викладеним обставинам.

Згідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства  України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов’язку і витребовує необхідні докази.  Суб’єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов’язку суд витребовує названі документи та матеріали. Суд може збирати докази з власної ініціативи. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади , який повинен надати суду  всі матеріали, які свідчать про його правомірні  дії

При таких обставинах справи, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вступна  і резолютивна частини  постанови підписано і проголошено 06.03.2007 р.

Постанову у  повному обсязі складено 19.03.2007 р.

На  підставі викладеного та керуючись ст. ст.. 94, 98, 122, 158 – 164, 167  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.   Позов задовольнити.

2.  Скасувати податкове повідомлення -  рішення Керченської міжрайонної державної податкової інспекції  №/0 від 18.11.2005 р.

3.  Стягнути з Державного бюджету України (р/р 0002 в банку отримувача: Управління Державного казначейства України в АР Крим, отримуач: держбюджет м. Сімферополь, МФО 824026, ЗКПО 34740405 )   на користь кримського республіканського підприємства “Виробниче підприємство водопровідно – каналізаційного господарства м. Керч”, м. Керч, вул. Години, 2 –В, ( п/р 01 в УСБ м. Керч, МФО 324098, )  3, 40  гривень держмита.

Виконавчий документ видати після вступу Постанови в закону силу.

У разі неподання заяви про апеляційне оскарження, Постанова набирає законної сили через 10 днів з дня її проголошення.

Якщо після подачі заяви про апеляційне оскарження, апеляційна скарга не подана, Постанова вступає в закону силу через 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені ст.. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Воронцова Н.В.