ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2007 р.
Справа № 14/33-620

16:10 год

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання  Єднаку О.М.

Розглянув матеріали справи

за позовом Приватного підприємства Охоронно-детективне агенство "Українська служба комерційної безпеки "Вітязь", вул. Танцорова, 20, м. Тернопіль, 46000

до відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі, вул. Руська, 17, м. Тернопіль, 46000

про скасування вимоги Управління Пенсійного фонду України у м. Тернополі №1657 від 05 січня 2007 року про сплату боргу в сумі 418,52 грн.

За участю представників сторін:

позивача: Ленько Р.І., довіреність №1 від 01.03.2007 р.

відповідача: Калашник Н.Я., довіреність №2803/04 від 19.03.2007 р.

Суть справи :

Приватне підприємство Охоронно детективне агентство "Українська служба комерційної безпеки "Вітязь", м. Тернопіль звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Тернополі, м. Тернопіль про скасування вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі №1657 від 05 січня 2007 року про сплату боргу в сумі 418,52 грн.

Свої позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні його повноважним представником, позивач обґрунтовує тим, що згідно з нормами Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998 року ПП Охоронно-детективне агенство "Українська служба комерційної безпеки "Вітязь", перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, підприємство не є платником, зокрема збору на обов’язкове державне пенсійне страхування. Відтак виставлення відповідачем підприємству вимоги про сплату боргу по страхових внесках на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не відповідає нормам Указу від 03.07.1998 р, а тому не ґрунтується на чинному законодавстві.

У запереченні на позов № 2982/04 від 21.03.07р. та згідно з поясненнями повноваженого представника, відповідач проти позову заперечує, посилаючись на його безпідставність. На його думку оспорювана вимога виставлена Управлінням Пенсійного фонду України в місті Тернополі в межах наданих йому повноважень з дотриманням норм чинного законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.

В судовому засіданні, призначеному вперше на 07.03.2007р., розгляд справи відкладено на 26.03.2007р. з підстав викладених у відповідній ухвалі. В судовому засіданні 26.03.2007 р. оголошено перерву до 16.04.2007 р. для надання можливості сторонам подати суду додаткові докази на підтвердження своїх доводів та заперечень.

В процесі розгляду справи представникам сторін роз'яснено процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України.

В зв'язку з відсутністю відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

05 січня 2007 року Управлінням Пенсійного фонду України в місті Тернополі на адресу ПП Охоронно-детективне агенство "Українська служба комерційної безпеки "Вітязь" надіслано Вимогу про сплату боргу №1657, із змісту якої вбачається, що станом на 01.01.2007 р. у підприємства є заборгованість зі сплати страхових внесків. У зв’язку з цим, Управління ПФУ в м. Тернополі вимагає сплатити недоїмку зі страхових внесків на загальнообов’язкове  державне пенсійне страхування у розмірі 418,52 грн.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення учасників судових засідань, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні з огляду на таке.

Відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, до яких належать страхувальники та Пенсійний фонд, регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003  № v0209569-03 (далі Закон). Виключно цим Законом визначаються порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків.

Відповідно до ст. 1 Закону страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Зокрема, відповідно до статті 14 вказаного Закону, роботодавцями є підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру.

Розмір страхових внесків визначається відповідно до Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997  № 400/97-ВР.

Статтею 17 Закону позивача, поряд з іншим, зобов'язано  подавати звітність  територіальним органам Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом; нараховувати,  обчислювати  і  сплачувати  в   установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Пунктом 11.11 Інструкції  про  порядок  обчислення  і  сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої Постановою правління Пенсійного фонду України від  19.12.2003р. № 21-1 (далі Інструкція) передбачено, що платники страхових внесків щомісяця  складають у двох примірниках розрахунок суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, в якому зазначають самостійно обчислені суми страхових внесків. Усі примірники розрахунку страхових внесків підписуються керівником, головним бухгалтером підприємства, установи, організації та завіряються печаткою.

Як вбачається із матеріалів справи, підприємством –позивачем у справі у встановленому порядку подавались до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі розрахунки сум страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за період жовтень –листопад 2006 року.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону страхувальники  зобов'язані  сплачувати  страхові  внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

У разі наявності у страхувальника простроченої заборгованості із сплати страхових внесків (недоїмки), Територіальні  органи  Пенсійного  фонду за  формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають їм вимогу про її сплату.

Згідно з підпунктом б) п. 8.2 Інструкції органи Пенсійного фонду надсилають   страхувальникам вимогу про сплату недоїмки у випадку, якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків. Вимога   формується  на  підставі  актів  документальних перевірок та облікових даних з карток особових рахунків страхувальників (п. 8.3. Інструкції). Як вбачається із пояснень відповідача, заперечення на позов та поданого розрахунку недоїмки по ПП Охоронно-детективне агенство "Українська служба комерційної безпеки "Вітязь", оскаржувана позивачем вимога сформована на підставі зобов’язань зі сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, самостійно визначених у поданих підприємством розрахунках за період жовтень-листопад 2006 року (розрахунок недоїмки та розрахунки суми страхових внесків на загальнообов' язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за жовтень - литсопад 2006 року наявні у справі).

Посилання позивача на неправомірність твердження відповідача про необхідність сплати 32% від суми фактичних витрат на оплату праці спростовуються самим підприємством у поданих ним розрахунках сум страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за період жовтень –листопад 2006 року, оскільки платником страхових внесків у поданих Розрахунках чітко зазначено про нарахування, а відтак і необхідність сплати страхових внесків у розмірі 32 %.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 1.2. Порядку розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв страхувальників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003р. №495-82-п, не може бути оскаржена страхувальником вимога про сплату недоїмки, сформована на підставі зобов'язання зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування самостійно визначеного страхувальником у розрахунку суми страхових внесків. У разі коли у майбутніх періодах страхувальник самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданому ним розрахунку суми страхових внесків, такий страхувальник зобов'язаний зазначити їх у складі розрахунку страхових внесків за будь-який наступний період.

На момент розгляду справи в суді позивачем не подано, а судом не здобуто доказів подання підприємством відповідачу розрахунків, складених у зв’язку з виявленням помилки за період жовтень - листопад 2006 року.

Таким чином, вимога Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі №1657 від 05.01.2007р. є такою, що сформована на законних підставах, а відтак не вбачається підстав для визнання її недійсною.

Враховуючи викладене, суд вважає непереконливими доводи позивача викладені у позовній заяві, стосовно невідповідності оспорюваної вимоги правовим нормам та фактичним обставинам справи.

У ст. 18 Закону № 1058-IV зазначено, що страхові  внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом; вони не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування; на них не поширюється податкове законодавство та законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових  внесків  або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги щодо сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування встановлені Законом № 400/97ВР, яким  разом із Законом № 1058-IV не встановлено такої пільги, як звільнення від сплати збору на обов’язкове державне пенсійне страхування для суб’єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

Разом з тим, судом прийняті до уваги висновки наведені Верховним судом України у постанові № 21-563во06 від 21.12.2006 р. (копія постанови знаходиться в матеріалах справи), в якій зазначено те, що страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Отже, обов’язок сплачувати страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб’єкта підприємницької діяльності.

Указ Президента України № 727/98 регулює питання оподаткування суб’єктів малого підприємництва. Згідно з вимогами статті 15 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти  застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Положення статті 6 зазначеного Указу про звільнення суб’єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, Закону суперечать і застосуванню не підлягають.

Статтею 19 Закону № 1058-IV установлено, що страхові внески до солідарної системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування нараховуються роботодавцем  на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

З наведеного в сукупності, зважаючи що частина 1 статті 71 КАС України покладає на позивача обов'язок довести ті обставини на яких ґрунтуються його вимоги, суд констатує відсутність належних та допустимих доказів, що можуть слугувати причиною для скасування вимоги Управління Пенсійного фонду України у м. Тернополі №1657 від 05 січня 2007 року про сплату боргу в сумі 418,52 грн., а відтак не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ст.ст. 44,49,80 ГПК України судові витрати позивачу не повертаються, так як згідно з положеннями п. 30, 34 ст. 4 Декрету КМУ “Про державне мито” Генеральна прокуратура України та її органи, Пенсійний фонд України, його підприємства, установи і організації від сплати державного мита  звільнені.

На підставі наведеного, керуючись 6, 7, 86, 89, 94 - 98, 156, 162, 163 КАС України, господарський суд , –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова  суду першої інстанції  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі 27 квітня 2007 року до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                            О.В. Руденко