ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.02.07 р.                                                                               Справа № 35/431

за позовом Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк до відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю „Лемтранс” м. Донецьк

про стягнення 2963,80 грн.

Суддя                                    Мальцев М.Ю.

Представники сторін:

Від позивача  – Ігнатов П.О. за довіреністю

Від відповідача – Неізвестна О.Ю. за довіреністю

В засіданні суду 19.12.06р. оголошена перерва до 22.01.07р., 22.01.07р. до 08.02.07р. для надання сторонами додаткових документів

СУТЬ СПРАВИ:

Державне підприємство „Донецька залізниця” м. Донецьк звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лемтранс” м. Донецьк про стягнення збору за зберігання вантажу в сумі 2963,80 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на договір № 7 від 30.12.2005р. про організацію перевезення вантажів транзитом через державне підприємство „Маріупольський морський торгівельний порт”, накопичувальну картку 2305148.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на укладений договір № 7, згідно з яким позивач прийняв обов’язок надавати послуги, повязані з перевезенням вантажів. Послуги по зберіганню вантажу цим договором не надавалися, тому позов заявлений необгрунтовано. Збір за зберігання вантажу є додатковою послугою і він повинен сплачуватися на підставі окремих договорів.

Позивач вважає, що позов заявлений правомірно, оскільки зобов’язання залізниці доставити вантаж передбачено ст. 909 Цивільного кодексу України і відповідальність за його зберігання передбачена ст. 924 Цивільного кодексу України, тобто Залізниця несе відповідальність за збереження вантажу. На час затримки вагонів на станції призначення вантаж не був виданий одержувачу, тому Залізниця несла відповідальність за його збереження та здійснювала його збереження.

Ухвалою заступника голови господарського суду Донецької області від 22.01.07р. продовжений строк вирішення спору до 28.02.07р.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

Між сторонами 30.12.2005р. був укладений договір № 7 про організацію перевезення сірки транзитом через Маріупольський торгівельний порт і перевантаження по прямому варіанту “вагон-судно”(надалі Договір).

Пунктом 1.1 договору визначено, що предметом договору є взаємовідносини сторін, пов’язані з організацією планування, затримкми на підходах до станції Маріуполь-Порт вагонів з сіркою, що надходить з території Російської Федерації через залізничні прикордонні переходи України на станцію Маріуполь-Порт з наступним перевантаженням в морські судна по прямому варіанту “вагон-судно”.

Пунктом 1.3. договору встановлено, що даний договір передбачає послуги за користування вагонами та за зберігання вантажів в вагонах, як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні подачі під вивантаження на станції.

Протягом травня 2006р. на станцію Маріуполь-Порт надходив вантаж  - сірка, вантажоодержувачем якої визначено ТОВ “Лемтранс”за накладними, які додані до матеріалів справи.

Вагони не були своєчасно вивантажені і позивач вважає, що вантажоодержувач повинен сплатити встановлену плату за зберігання вантажу у вагонах згідно п.5 Правил зберігання вантажів, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. № 644.

В якості доказу нарахування збору позивач надав акти загальної форми.

Відповідно до п. 2.6 “Правил розрахунків за перевезення вантажів”, затверджених Наказом Мінтрансу України від 21.11.2006р. № 644, усі належні Залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи, які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Державним підприємством “Донецька залізниця”з приводу затримки вагонів з сіркою на ст. Маріуполь-Порт складена накопичувальна картка №2305148, в якій  нарахований збір за зберігання вантажу з урахуванням приписів п.2.3 розділу 3 Тарифного керівництва № 1.

Проте, на думку суду, нарахування збору здійснено неправомірно з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності Залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми , які складають станції залізниць.

Згідно ч. 4 ст. 129 Статуту в усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу, і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформлюються актами загальної форми.

Відповідно до п. 8 Правил користування вагонами у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної   форми ГУ-23, який   підписується представниками станцій і вантажовласника.

В силу пункту 5 Правил зберігання вантажів, якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені статтею 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

В підтвердження нарахування збору позивач надав  акти загальної форми ГУ-23, які здійснені станцією Маріуполь-Порт і, з яких вбачається, що ними засвідчені простої вагонів на путях станції. Вони підписані Залізницею, а вантажоодержувач підписав їх з оговоркою про відсутність його вини. З вказаних актів вбачається, що вагони не були затримані, а простоювали на станції, яка не є місцем загального користування.

Умовами п. 1.3 Договору передбачено, що Залізниця надає такі послуги, як: користування вагонами як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні подачі під відвантаження на станції Маріуполь-Порт; зберігання вантажів в вагонах як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні відвантаження на станції Маріуполь-Порт; повідомлення, але договором не визначені підстави для нарахування зборів за надані послуги.

Розділом 3 сторони передбачили, що облік затриманих з вини замовника вагонів на підходах до станції Маріуполь-Порт проводиться відповідно до Правил перевезення вантажів (частина 1) розділ 6, пункти 9, 10, а облік затриманих з вини замовника вагонів на станції призначення проводиться відповідно до Правил перевезення вантажів (частина 1) розділ 6, пункт 8.

Тобто сторонами був передбачений тільки порядок обліку вагонів, затриманих з вини замовника.

Пунктом 3.3 Договору сторони визначили, що замовником вноситься плата за користування вагонами, збори за додаткові послуги, збори за вільними зборами, передбаченими в п. 1.3 договору, нараховуються і стягуються згідно Правил перевезень вантажів, Тарифним керівництвом № 1 та діючою нормативною документацією Укрзалізниці. Нарахування збору за зберігання вантажу не передбачено.

Пунктом 1.3. договору обумовлена послуга за зберігання вантажів у вагонах, але не передбачено, в яких вагонах та умови, при яких здійснюється зберігання. Таким чином, укладеним договором не передбачалась обов’язкова плата за зберігання вантажів.

За своєю правовою природою плата за зберігання, якщо інше не передбачено законодавством, встановлюється договором зберігання, який укладається згідно статті 936 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні сторони пояснили, що такий договір не укладався.

Крім того Залізниця неправомірно посилається на її відповідальність за зберігання вантажу відповідача, оскільки згідно залізничних накладних сірка комова відвантажена за угодою про перевезення на особливих умовах. Відповідно до телеграми Укрзалізниці при перевезенні сірки Залізниця звільнена від відповідальності за якість та кількість сірки, яка відвантажується до 30.06.2006р. Відтак, посилання Залізниці на зберігання вантажу з відповідальністю за час затримки вагонів необґрунтоване. Частина 2 ст. 110 Статуту Залізниць України передбачає, що обов’язки зберігання небезпечних вантажів покладається на відправника. Крім того, в судових засіданнях встановлено, що вантаж перевозився не у вагонах перевізника, а у власних (орендованих) вантажовідправника.

Відтак, виходячи з вищенаведеного, факт надання послуги зберігання сірки Залізницею не доведений і підстави для оплати вказаної послуги у вигляді збору відсутні.

Суд погоджується з висновком відповідача, що збір за зберігання сірки у вагонах, які не належать Залізниці, є додатковою послугою Залізниці, на яку слід укладати окремий договір (угоду) або передбачати її в договорах на перевезення вантажів.

Керуючись ст.ст.  33, 34, 43, 77, 82-85  Господарського процесуального кодексу України,  суд  -

В И Р І Ш И В :

Відмовити  в  задоволенні  позовних  вимог Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк до товариства з обмеженою відповідальністю „Лемтранс” м. Донецьк про стягнення збору за зберігання вантажу в сумі 2963,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття (підписання).

Текст рішення оголошено в судовому засіданні 08.02.07 р.

Суддя                                                                         Мальцев М.Ю