ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2007 р.  14:15              Справа № АС-42/44-07

вх. № 951/1-42

Суддя господарського суду Харківської області Яризько В.О.

за участю секретаря судового засідання Булавінова Ю.В.

представників сторін

позивача - Павленко Д.М. (дов.), Рудик М.Д. (дов.)

відповідача - Свістунов І.В. (дов.), Полякова Е.Є. (дов.), Давидченко К.М. (дов.)

по справі за позовом  ДП "Харківський електромеханічний завод", м.Харків

до  Спеціалізованої ДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Харкові

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ДП "Харківський електромеханічний завод", після уточнення позовних вимог, які прийняті судом, просить визнати нечинними податкові повідомлення-рішення СДПІ по роботі з ВПП у м.Харкові від 20.06.2006 р. № /0, від 24.07.2006 р. № /1, від 06.10.2006р. № /2, від 14.12.2006р. № /3, згідно яких до позивача застосовані штрафні санкції на підставі п.п.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України "Про порядок погашення зобов"язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Свої вимоги обгрунтовує тим, що податковим органом був укладений договір про розстрочення боргу позивача, який виник в період з 01.01.2000р. по 31.12.2000р., в подальшому даний договір був розірваний. Позивач посилається на те, що з дня наступного за днем розірвання договору, на розстрочені суми, що залишаються несплаченими нараховується пеня, у розмірах передбачених чинним законодавством, оскільки Закон України № 2181 не визначає процедури узгодження сум податкового боргу, що був розстрочений на підставі ст. 18 даного Закону. Отже позивач вважає, що оскільки борг, який виник за період  з 01.01.2000р. по 31.12.2000р. не є узгодженим, оскільки в той період не було поняття узгоденого податкового зобов”язання, то і за несвоєчасну сплату такого боргу не можуть бути нараховані штрафні санкції на підставі п.п.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України № 2181.

Крім того позивач вказує, що відповідач невірно розподіляв кошти, що були сплачені позивачем, в тому числі кошти, які були сплачені в період дії мораторію, невірно направлені в рахунок погашення заборгованості, яка виникла до порушення провадження у справі про банкрутство.Позивач також посилається на те, що відповідачем застсоовані штрафні санкції на борг, який виник понад 1095 днів, що суперечить ст. 15 Закону України № 2181.

Відповідач проти позову заперечує, в обгрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що в ході проведення перевірки встановлена несвоєчасна сплата узгоджених сум податкового зобов"язання по податку на додану вартість.

Стосовно нарахування штрафних санкцій на суму боргу, що був розстрочений, вказує, що день розірвання договору про розстрочення є днем  узгодження суми розстроченого податкового боргу, та ця дата була врахована при розрахунку штрафних санкцій.

Також вказує, що справи про банкрутство відповідача були припинені, а отже заходи по забезпеченню кредиторських вимог вважаються незабезпеченними, отже відповідач вважає, що в даному випадку мораторій не розповсюджує свою дію на зобов'язання боржника перед кредиторами.

Крім того, відповідач зазначає, що штрафні санкції на підставі п.п.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України № 2181 нараховуються тільки після сплати податкового зобов”язання, а отже для вирахування 1095 днів необхідно брати саме дату сплати зобов”язання, а не дату виникнення такого зобов”язання.

Вислухавши представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив, що працівниками відповідача проведена документальна перевірка позивача з питання дотримання своєчасності сплати нарахованих (узгоджених) сум податкових зобов"язань з податку на додану вартість, податку з власників транспортних засобів, комунального податку, збору за використання радіочастотним ресурсом, збору за забруднення навколишнього природного середовища, збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики, готельного збору, про що складений акт перевірки № 977/40-018/05405575 від 06.06.2006р.

В ході проведення перевірки встановлена несвоєчасна сплата позивачем зобов"язань з податку на додану вартість.

В акті перевірки зроблений висновок про порушення позивачем п.п. 5.3.1 п.5.3 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов"язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", а саме граничний строк сплати сум податкових зобов"язань, передбачений п.п.4.1.4 п.4.1 ст.4 цього закону по податку на додану вартість по договору розстрочення сплати податкового боргу № 14 від 18.06.2001р., по податковим деклараціям за березень – серпень 2003р.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.06.2006 р. № /0, згідно якого до позивача застосовані штрафні санкції на підставі п.п.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України "Про порядок погашення зобов"язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" в загальній сумі 947778,15 грн.

Позивачем здійснені заходи адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, але скарги позивача залишені без задоволення, у зв"язку з чим відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 24.07.2006 р. № /1, від 06.10.2006р. № /2, 14.12.2006р. № /3  на ту ж саме суму, що й податкове повідомлення-рішення від 20.06.2006 р. № 1/0.

Як встановлено в судовому засіданні позивачу згідно рішення № 14 від 18.06.2001р. розстрочена сплата податкового боргу по податку на додану вартість, але у зв"язку з невиконанням позивачем вказаного рішення, рішенням керівника СДПІ ВПП у м.Харкові від 01.04.2003р. вказане рішення скасоване.

Також позивачем були подані до відповідача декларації по податку на додану вартість за березень 2003р., квітень 2003р., травень 2003р., червень 2003р., липень 2003р., черпень 2003р., в яких позивачем самостійно визначені до сплати зобов"язання.

Згідно ст. 1 Закону України “Про систему оподаткування”  від 25.06.91 № 1251-XII (далі Закон № 1251-XII) передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов’язкових платежів), за винятком особливих видів мита, не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування.

Відповідно до ст. 9 Закону № 1251-XII платники податків і зборів (обов’язкових платежів) зобов’язані сплачувати належні суми податків і зборів (обов’язкових платежів) у встановлені законами терміни.

Статтею 17 Закону № 1251-XII встановлено, що сплата податків і зборів (обов’язкових платежів) провадиться у порядку, встановленому цим Законом та іншими законами України. Тобто механізм сплати зборів встановлюється виключно Законами України про оподаткування.

Порядок сплати зобов’язань платників податків також встановлений Законом № 2181-ІІІ, який є спеціальним законом про оподаткування.

Згідно п.5.1. ст.5 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181-111 від 21.12.2000р. податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Зазначене податкове зобов'язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку.

Строки сплати узгодженого податкового зобов’язання визначені у п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ і становлять 10 календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Згідно з ч. 2 п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону № 2181-ІІІ для цілей підпункту 4.1.4 цього пункту під терміном  “базовий податковий період” слід розуміти перший податковий період звітного року, визначений відповідним законом з питань оподаткування.

Для податку на додану вартість першим податковим періодом  звітного року є місяць, який для цілей п.п. 4.1.4 Закону № 2181-ІІІ підпадає під визначення терміну “базовий податковий період”.

Як вбачається з розрахунку штрафних санкцій, які застосовані відповідачем до позивача, відповідач розраховував суму затримки сплати податкового зобов"язання саме виходячи з базового податкового періоду - місяць, а також з врахуванням договору про розстрочення № 14 від 18.06.2001р. та рішення про його скасування від 01.04.2003р.

Суд зазначає, що позивач не заперечує той факт, що ним несвоєчасно сплачувались зобов"язання по податку на додану вартість за спірний період.

Відповідно до положень п.1.2 ст. 1 Закону № 2181 податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

ДП "ХЕМЗ" надано розстрочення податкових зобов'язань з податку на додану вартість згідно з договором від 18.06.2001 р. № 14 про розстрочення податкового боргу на підставі ст. 18 Закону №2181.

У зв"язку з невиконанням позивачем рішення про розстрочення, рішенням керівника СДПІ ВПП у м.Харкові від 01.04.2003р. вказане рішення скасоване, отже саме з 01.04.2003р. сума боргу, що була розстрочена набула статусу податкового боргу, а отже відповідачем правомірно ця дата була врахована при розрахунку штрафних санкцій.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Харківської області від 25.11.2003р. була порушена справа № Б-39/408-03 про визнання ДП „ХЕМЗ" банкрутом. З цієї дати діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.01.2004р. вказана ухвала скасована частково.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.06.2004р. провадження у справі № Б-39/408-04 припинено, припинено дію мораторію, введеного ухвалою суду від 25.11.2003р. Провадження у справі № Б-39/408-04 про банкрутство ДП "ХЕМЗ" припинено, у зв"язку з тим, що у боржника відсутні ознаки його неплатоспроможності встановлені ст.1, п.3 ст.6 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Вказана ухвала залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.11.2004р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.09.2005 р.  була порушена справа № Б-24/93-05 про визнання ДП „ХЕМЗ" банкрутом. З цієї дати діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.03.2006р. провадження у справі № Б-24/93-05 припинено, припинено дію мораторію, введеного ухвалою від 29.09.2005р.

Як встановлено в судовому засіданні ні по справі № Б-39/408-04, ні по справі № Б-24/93-05 відповідачем не заявлялися вимоги щодо заборгвоаності, яка існувала на час порушення провадження у справі про банкрутство, оскільки по вказаних справах не затверджувалися реєстри вимог кредиторів.

Згідно п. 24 ст. 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно з положеннями п.З ст.12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф,  пеня),  інші  фінансові  (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Як встановлено в судовому засіданні відповідачем і не нараховувались штрафні санкції за невиконання та неналежне виконання зобов"язань щодо сплати податків і зборів протягом дії мораторію.

Однак, провадження у справах про банкрутство позивача були припинені та припинено дію мораторію, отже заходи по забезпеченню кредиторських вимог є незабезпеченними, тобто в даному випадку мораторій  не розповсюджує свою дію на зобов'язання позивача щодо сплати податку.

Суд зазначає, що згідно ст. 67 Конституції України кожен зобов"язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Позивачем не надано ні пояснень, ні документального підтвердження щодо причин та підстав, які б звільняли позивача від сплати податку на додану вартість за спірний період. Позивачем не надано доказів того, що зобов"язання зі сплати податку на додану вартість за вказаний період ним сплачені своєчасно.

Порядок застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податкових зобов"язань встановлений Законом № 2181-ІІІ, який є спеціальним законом про оподаткування.

Згідно п.п.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України № 2181-ІІІ у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених  цим  Законом,  такий  платник   податку   зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах:

- при затримці  до  30 календарних днів,  наступних за останнім днем граничного  строку  сплати   узгодженої   суми   податкового зобов'язання, - у розмірі десяти  відсотків  погашеної  суми податкового боргу;

- при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за  останнім  днем  граничного  строку  сплати   узгодженої   суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці,  що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, - у розмірі п'ятдесяти  відсотків погашеної суми податкового боргу.

Платник податків сплачує один із зазначених у цьому підпункті штрафів відповідно  до  загального  строку затримки незалежно від того,  чи  були застосовані штрафи, визначені у підпунктах 17.1.1- 17.1.6 цього пункту, чи ні.

Судом встановлено, що відповідач розподіляв кошти, що надходили від позивача згідно з вимогами  п.7.7 ст.7 Закону України № 2181-ІІІ, відповідно до якого податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань,   які не є податковим боргом, у порядку  календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за рівними податками, зборами (обов'язковими платежами)- у рівних пропорціях.

Суд зазначає, що як вбачається з акту перевірки всі зобов"язання сплачені позивачем у строк більший ніж 90 днів і даний факт не спростований позивачем.

Стосовно посилань позивача на те, що штрафні санкції нараховані на податкові зобов'язання, які виникли більше ніж 1095 днів від дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, тобто з пропуском строку такого нарахування, суд зазначає, що як вже зазначалось, жодна норма закону не звільняла позивача від сплати податку на додану вартість, а з аналізу п.п.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону України № 2181-ІІІ витікає, що штрафна санкція згідно вказаної норми може бути застосована лише по факту оплати, тобто в даному випадку дотримання 1095 днів застосовується до дати сплати.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 4, 7, 8, 17, 86, 94, 160 - 163  Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

На постанову через суд першої інстанції може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Апеляційна скарга може бути  подана через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги одночасно направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Постанова в повному обсязі виготовлена 17.04.2007р.

Суддя                                                                                            Яризько В.О.