ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.07
Справа №АС 2/92-07.

За позовом: Сумського обласного відділення Фонду України соціального захисту інвалідів

До відповідача: фермерського господарства «Ладуха В.Б.»

Про стягнення: 2900 грн. 00 коп.

Суддя           СОП‘ЯНЕНКО О.Ю.

Секретар судового засідання                      Піскова  Ю.О.

Представники:

Від позивача: Груздо Т.С.

Від відповідача:           не з‘явився

Суть спору: позивач просить стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в сумі 2900 грн. 00 коп. за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідач подав заперечення на позов №23 від 23.03.2007р., в якому зазначає, що відповідач є платником єдиного сільськогосподарського податку; у Сумському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів не зареєстрований; нормативи робочих місць для інвалідів на 2005 рік не доводились, відповідач не включений до переліку підприємств, яким такі нормативи були доведені. Крім того, позивачем пропущений встановлений ст.99 КАС України в один рік строк звернення до суду за захистом своїх інтересів, оскільки термін подання Звітності про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік для відповідача була встановлений до 01.02.2006р. Отже, відповідно до ст. 100 КАС України пропущення строк звернення до адміністративного суду є підставою для відмови в позові.

Позивач подав пояснення по справі №04-117/377 від 29.03.2007р., в якому зазначає, згідно діючого законодавства, а саме, Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», відповідач зобов’язаний сплатити адміністративно-господарські санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів. Посилання відповідача на Указ Президента України №727/98 від 03.07.1998р. «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва» є недоречним.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 2002 року №875-ХП (далі Закон) діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх здоров'я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності.

Статтею 19 даного Закону для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік у кількості 1 робочого місця.

Підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж установлена нормативами зазначеними вище, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом, а якщо працює від 8 до 15 осіб – в розмірі половини середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві (ст.20 Закону).

Згідно Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою КМУ від 03.05.1991 року за № 314 підприємства у межах нормативу, створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів, розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів; робоче місце вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідно нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів.

Таким чином, на підприємство хоч і не покладається обов’язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов’язок створювати та належним чином атестувати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Згідно даних статистики в 2005 році середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві відповідача складала 20 чоловік, встановлено норматив створення робочих місць для працевлаштування одного інваліда, але фактично у 2005 році на підприємстві відповідача не працювало жодного інваліда.

Відповідач в повному обсязі не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, чим порушив вищезазначені вимоги Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в України” і,  крім того, не перерахував встановлені Законом адміністративно-господарські санкції за одне нестворене місце.

Середньорічна заробітна плата на підприємстві за 2005 рік згідно даних статистики становила 2900 грн. 00 коп.  Таким чином, заборгованість відповідача за одне нестворене робоче місце для працевлаштування інвалідів в 2005 році становить 2900 грн. 00 коп., доказів сплати якої відповідач суду не подав, тому вимоги позивача визнаються судом обґрунтованими, правомірними і підлягають задоволенню.

Щодо заперечень відповідача, то вони не приймаються судом до уваги, виходячи з наступного. Згідно п.6 Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998р. «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва», на який посилається відповідач, суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником таких видів податків і зборів (обов'язкових платежів), як внески до Фонду України соціального захисту інвалідів.  Але наведена норма не звільняє суб'єктів господарювання від юридичної відповідальності за порушення вимог законодавства у сфері соціального захисту інвалідів, зокрема, сплати штрафних санкцій до Фонду за недодержання установленого нормативу забезпечення працевлаштування інвалідів. Адже відрахування до Фонду соціального захисту інвалідів не мають характеру обов'язкових платежів, а сплачуються лише в тому разі, коли підприємством не виконується норматив зі створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів. Тобто, такі платежі мають характер санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Крім того, відповідно до ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Оскільки Звіт відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік за формою 10-ПІ надійшов до позивача 08.02.2007р., про що свідчить печатка СОВ Фонду соціального захисту інвалідів з вхідним номером та датою, позивачем не пропущений строк позовної давності, який триватиме до 08.02.2008р.

Керуючись ст.ст. 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Адміністративний позов задовольнити.

2.          Стягнути з фермерського господарства «Ладуха В.Б.» (Сумська область, Буринський район, с. Слобода, вул. Шкільна, 25; код 21104620) на користь Сумського обласного відділення фонду України соціального захисту інвалідів (м. Суми, вул. Горького, 2, р/р 0002 ГУДКУ у Сумській області, МФО 837013, код одержувача 23636315) 2900 грн. 00 коп. адміністративно-господарських санкцій.

3.          Видати виконавчий лист після набрання постановою законної сили.

СУДДЯ                                                                                          О.Ю. СОП‘ЯНЕНКО