Харківський апеляційний господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2007 р.                                                           Справа № АС-41/238-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Безлепкіній І.П.

за участю:

прокурора - Мірошниченко М.І.

позивача - Шебаніц Н.М.

відповідача -  Слурденко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуан-К", м. Чугуїв, Харківської області (вх. № 4348 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 10.08.06 р. по справі № АС-41/238-06

за позовом Чугуївського міжрайонного прокурора м. Чугуїв в інтересах держави в особі Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуан-К", м. Чугуїв, Харківської області

про стягнення 39882,78 грн., -

встановила:

Постановою господарського суду Харківської області від 10.08.06р. по справі №АС-41/238-06 (суддя Мінаєва О.М.) позовні вимоги задоволено повністю.

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій вважає постанову суду необґрунтованою та такою, що не відповідає обставинам справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Прокурор надав заперечення на апеляційну скаргу, в якіх вважає постанову законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши прокурора та уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану постанову, господарський суд Харківської області виходив з результатів встановлення та дослідження документально підтверджених матеріалами справи обставин спору за яким встановив, що відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ (надалі –Закон) для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 20 Закону підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щорічно сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, незайняте інвалідом. Для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності та господарювання, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір штрафних санкцій за робоче місце, не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), у відповідній установі, організації.

Згідно зі ст. 18 вищевказаного Закону, працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів. Крім цього, обов’язок по працевлаштуванню інвалідів закріплений за державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів,  громадськими організаціями інвалідів, що передбачено “Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314.

Згідно пункту 3 цього Положення робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів.

Таким чином, створеним робочим місцем є те, яке введено в дію шляхом   працевлаштування на ньому інваліда.

Згідно з пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 вказаного Положення підприємства повинні інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів (звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках за формою 3-ПН з приміткою робочі місця для інвалідів), а працевлаштування інвалідів здійснюється органами, вказаними у ст. 18 Закону, з урахуванням повноважень, стану здоров’я, здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Тобто, на підприємство хоч і не покладається обов'язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов'язок створювати та належним чином атестувати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Отже нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні конкретно визначений порядок працевлаштування інвалідів. В іншому випадку, як можуть центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення направляти інвалідів на підприємства, не знаючи, чи потрібні їм інваліди.

Крім того, Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", як і інші нормативні акти із соціального захисту інвалідів, не містить положень які б звільняли підприємство від обов'язку створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів. Разом з цим, статтею 43 Конституції України гарантовано кожному право на належні і здорові умови праці, а відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів згідно Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" покладається на підприємство у вигляді штрафних санкцій.

Наказом Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998 р., затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)", яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості, та передбачає у графі 4 (з графи 2) інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування громадян, котрі потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, зокрема інвалідів.

Однак, як свідчать матеріали справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, відповідач на протязі 2005 року не звертався до органів, на які згідно ст. 18 Закону покладено обов"язок працевлаштування інвалідів, з проханням направити інвалідів на підприємство, що підтверджується листом Чугуївського районного центру зайнятості № 470 від 26.05.2006р., через що службою зайнятості на підприємство відповідача не було направлено жодного інваліда. Вказані дані відповідачем не спростовані. Крім того, не надано відповідачем і доказів повідомлення інших компетентних органів, зазначених у статті 18 Закону, про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів.

Слід зазначити, що тільки на підставі наданих до центру зайнятості звітів про наявність вакансій можливе направлення на підприємство кандидатів на подану вакансію.

Разом з цим, відповідно до поданої державної звітності ”Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів” (форма №10-ПІ поштова-річна) за 2005 рік відповідач повинен був створити у вказаному році 6 робочих місць для працевлаштування інвалідів (відповідно до середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу 157 осіб). Однак фактично, згідно даних, наданих відповідачем, на його підприємстві місця для працевлаштування інвалідів у 2005 році належним чином не були створені.

Отже, колегія суддів, погоджуючись із висновками господарського суду, також вважає, що відповідачем не був виконаний встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році. Тим самим відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а згідно статті 20 Закону, Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій  до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 р. № 1767, відповідач повинен перерахувати до Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій.

Підприємства,  установи, організації, де середньооблікова чисельність  працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту  інвалідів  адміністративно-господарські санкції  у  встановленому  частиною  першою статті 20 цього Закону розмірі.  Відповідно  до  покладених   на   нього   завдань   Фонд соціального  захисту  інвалідів  здійснює  контроль  за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ  і  організацій  за  недодержання  ними нормативів робочих місць для  забезпечення  працевлаштування  інвалідів  (підпункт  3 пункту 4  Положення). Пунктом 11 Порядку сплати штрафних санкцій  передбачено,  що у разі  несплати підприємствами,  установами  організаціями,  які  не  забезпечують нормативу робочих місць,  штрафних санкцій в  установлений  термін відділення  Фонду  соціального  захисту інвалідів вживають заходів щодо їх стягнення в судовому порядку.

Розмір відрахувань визначається середньорічною заробітною платою на підприємстві за кожне робоче місце. Як свідчать матеріали справи, фонд оплати праці штатних працівників на підприємстві відповідача у 2005 році становив 1043,6  тис. грн., при середньообліковій чисельності штатних працівників 157 осіб, отже середньорічна заробітна плата на підприємстві на одного працівника у 2005 році становила 6647,13 грн. Сума штрафних санкцій за 6 незайнятих інвалідами робочих місць у 2005 році згідно з вимогами статті 20 Закону складає 39882,78 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 р. № 1767, адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітнім.

Однак, відповідач кошти у встановлений чинним законодавством термін не перерахував, а також не надав належних доказів створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році, а саме: наказу про затвердження заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на підприємстві,  затвердженого положення про робоче місце інваліда, наказу про створення спеціальної комісії по атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів, атестації робочого місця для інваліда, колективного договору на 2005 рік, а тому позовні вимоги на суму 39882,78 грн. за нестворені 6 робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році, на думку колегії суддів, є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення. А відповідно до частини 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

На думку колегії суддів, позивач надав, а господарський суд Харківської   області належним чином дослідив та оцінив докази, які свідчать про те, що відповідач не виконав встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуан-К", м. Чугуїв, Харківської області позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, постанова господарського суду Харківської області від 10.08.2006 р. по справі № АС-41/238-06 прийнята без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи відповідача, з яких подана апеляційна скарга про скасування постанови, не можуть бути підставою для її зміни чи скасування, оскільки спростовуються вищевказаним.

Керуючись статтями 86, 195, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, статтею 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дуан-К", м. Чугуїв, Харківської області залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Харківської області від 10.08.2006 р. по справі № АС-41/238-06 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді