ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2007 р.
Справа № П-3/61

за позовом Військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, вулиця Чорновола, 9 місто Івано-Франківськ

в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України

в особі Івано-Франківської КЕЧ району,  вулиця Національної Гвардії, 14 в, місто Івано-Франківськ

до відповідача  Івано-Франківського міськвиконкому Івано-Франківської міської ради,  вулиця Грушевського, 21, місто Івано-Франківськ

Cуддя  Фрич Марія Миколаївна

При секретарі   Толочко Інна Валеріївна

Представники:

Учасник судового засідання:  Семчук Михайло Миколайович - заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, (посвідчення № 153 від 02.02.2005 року)

Від відповідача:  Сегін Ігор Романович - головний спеціаліст юридичного відділу, (посвідчення № 179 від 18.08.2005 року)

Від позивача:  Карпова Катерина Степанісна - начальник житлової групи, (довіреність від 03.01.2007 року)

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов про стягнення з відповідача 1 110 624 грн. 60 коп. неустойки та 295 557 грн. 79 коп. упущеної вигоди.

В судових засіданнях 13.03.2007 року та 29.03.2007 року оголошувалась перерва.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись при цьому на:

-   укладений 21.10.1997 року договір № 18 між Івано-Франківською квартирно-експлуатаційною частиною району та Івано-Франківським міськвиконкомом про передачу міськвиконкомом шести трикімнатних і трьох двокімнатних квартир Івано-Франківському КЕЧ взамін на території, будівлі, споруди військового містечка.

-     виконання своїх зобов"язань за договором належним чином;

-  рішення Арбітражного суду від 16.02.2000 року, яким зобов"язано Івано-Франківський міськвиконком передати Івано-Франківському КЕЧ шість трикімнатних і три двокімнатних квартир;

-   ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2002 року, якою змінено спосіб виконання даного рішення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 638 294,96 грн, на виконання якої видано наказ № 2589 від 19.02.2002 року;

-  аудиторський висновок незалежної аудиторської фірми ТОВ "Аудиторська фірма "Альфа-аудит" № 106 від 04 грудня 2006 року;

-  статтю 526 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов"язання повинні виконуватись належним чином і в належний термін.;

- неповне виконання відповідачем договірних зобов"язань, невиконання ним ухвали суду від 11.02.02, внаслідок чого, за доводами позивача, він зазнав збитків, які відповідно до п. 5 Договору № 18 від 21.10.97 відшкодовуються за рахунок винної сторони.

Відповідач в судовому засідання проти заявлених вимог заперечив, вказуючи при цьому на:

-    рішення господарського суду від 16.02.2000 року по справі № П-6/2 про стягнення основного боргу та рішення від 15.08.2002 року по справі № П-3/287 про стягнення неустойки, між тими ж сторонами і з таких же підстав як і даний спір;

-   статтю 179 ЦК УРСР, згідно якої право на неустойку виникає в разі невиконання або неналежного виконання зобов"язання, зокрема в разі прострочення виконання;

-     частину 2 п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України та ст. ст. 226, ч. 4. ст. 267 ЦК України, а також п. 1 ч. 2 ст. 72 ЦК УРСР, який діяв на момент спірних правовідносин, відповідно до яких позивачем пропущений строк позовної давності;

-    частину 2 ст. 203, ч. 2 ст. 204 ЦК УРСР та ст. 624 ЦК України, які встановлюють що розуміється під збитками та коли допускається стягнення неустойки, але не збитків.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та враховуючи вимоги діючого законодавства суд в спірному випадку дійшов наступних висновків.

Позивач просить стягнути з відповідача 1 406 182,30 грн., в тому числі 1 110 624,60 грн. неустойки та 295 557,79 грн. упущеної вигоди.

Статтею 232 (п. 6) Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов"язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов"язання мало бути виконано.                                             Відповідно до договору № 18 від 21 жовтня 1997 року відповідач по справі (міськвиконком) зобов"язувався передати КЕЧ квартири не пізніше 6 місяців з моменту затвердження договору. Договір затверджено в день його укладення, тобто 21 жовтня 1997 року. Отже, термін виконання взятого на себе виконкомом зобов"язання сплив 21 квітня 1998 року. За таких обставин нарахування штрафних санкцій припиняється, якщо інше не встановлено законом або договором. Проте, позивач не довів суду наявність цих інших обставин, а тому в наявності підстави для застосування в даному спорі п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України в цій частині, в якій передбачено припинення нарахування штрафних санкцій в зв"язку із спливом відповідного 6-місячного терміну. Оскільки в спірному випадку цей термін фактично сплив - нарахування штрафних санкцій припиняється, а отже в наявності підстави для відмови в задоволенні цієї частини.

Щодо вимог про стягнення 295 557,79 упущеної вигоди, необхідно врахувати, що п. 2 ст. 22 Цивільного кодексу дає поняття господарських збитків, відповідно до якого під збитками розуміють 1) витрати, зроблені управненою стороною, 2) витрати або пошкодження її майна, а також 3) не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов"язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Позивач, заявляючи вимогу про стягнення 295 557, 79 грн. збитків, вказав, що в разі внесення грошових коштів на депозитний вклад в банку під мінімальний процент, сума процентів, нарахована на такий вклад за період з 19.02.2002 року по 27.11.2006 року склала б спірну суму збитків.

Проте, позивач за своїм юридичним статусом, не може займатися такою діяльністю як розміщення коштів на депозитні вклади. За змістом ст. 224 Господарського кодексу України не одержані стороною доходи повинні випливати із реальної господарської діяльності, що в спірному випадку відсутнє, оскільки отримання процентів від депозиту в банку є невластивим для позивача.

Таким чином, доводи позивача щодо упущеної вигоди в вигляді неотриманих процентів по депозитному вкладу в банк - не визнаються судом обгрунтованими, а отже відсутні підстави для їх заловолення.

Крім того, відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу шкода (збитки) підлягає відшкодуванню при наявності протиправної поведінки та вини. В спірному випадку до відповідальності притягнено виконком, проте виконком може розпоряджатися тільки коштами в межах бюджетних асигнувань, які не залежать від нього, а від рішень міської ради.

В спірному випадку слід зауважити, що відповідач не брав на себе зобов"язання сплатити будь-які кошти позивачу, відповідно до п. 3.1 договору  № 18 від 21.10.1997 року відповідач взяв на себе зобов"язання передати позивачеві майно. Таким чином, позивач укладаючи договір, мав намір отримати майно в користування, що виключає можливість вкладення коштів на депозит банку та можливість отримання за це відсотків.

Отже, за таких обставин керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 232 Господарського кодексу України, ст. 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                            Фрич Марія Миколаївна

рішення підписане 10.05.07

Виготовлено в АС "Діловодство суду"

________________ Толочко Інна Валеріївна