ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2007 р.
№ 126/8-06/12

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційне подання
Прокурора Дарницького району м.Києва

на  постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від  24.10.2006 року

у справі
№126/8-06/12 господарського суду Київської  області

за позовом
Прокурора Дарницького району м.Києва в інтересах держави в особі
1)          Міністерства аграрної політики України
2)          Корпорації “Українська Універсальна агропромислова біржа”

до
ВАТ “Тетіївське ремонтно-транспортне підприємство”

про
стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивачів:
1)          Литвинюк В.А. –за довіреністю від 18.04.2007р.
2)          Степанов Д.П. –за довіреністю від 31.01.2007р.

відповідача:
Арцибарський І.А. –керівник

прокуратури:
не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 18.09.2006р. (суддя Писана Т.О.), залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.10.2006р. (судді Фаловська І.М. –головуючий, Агрикова О.В., Мостова Г.І.), в позові відмовлено.

В касаційному поданні Прокурор Дарницького району м.Києва просить скасувати рішення та постанову, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, і припинити провадження у справі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач у відзиві на касаційне подання просить рішення та постанову залишити без змін, а подання –без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що касаційне подання підлягає задоволенню частково, з огляду на  наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторонами укладено договір №10 від 06.06.1996 року на поставку сільгосптоваровиробнику зернозбиральних комбайнів фірми “Джон Дір” на умовах розстрочки платежу та поставку в рахунок держрезерву сільгосппродукції, як плати за одержану техніку.

Пунктами 3.2. та 4.1. вищевказаного договору передбачено, що розрахунки за техніку повинні відбуватися зерновими культурами (продовольчим зерном м'якої пшениці 3-го класу) в кількості 6557 тон у період з 1996 року по 2001 роки.

При цьому суд апеляційної інстанції, дослідивши наявний в матеріалах справи інший договір №10 від 06.06.1996 року, укладений між сторонами на поставку зернозбиральної техніки фірми “Джон Дір” на умовах розстрочки платежу та поставки до державних ресурсів продовольчого зерна в рахунок державного замовлення, як плати за одержану техніку, встановив, що цим договором внесено зміни в попередній договір в частині проведення розрахунків. Так, попереднім договором передбачалося повернення вартості техніки зерном, а останнім договором сплата за отриману техніку повинна відбуватися грошовими коштами.

Предметом даного договору (п. 1.1.) є поставка Постачальником (Корпорація “Украгропромбіржа”), який виконує функції Державного агента (прямого постачальника), Товаровиробнику (покупцю (ВАТ “Тетіївське ремонтно-транспортне підприємство”) зернозбиральної техніки фірми “Джон Дір”, запасних частин, мастил та інших технічних рідин до неї, вказаних в п.2.1. (далі - Техніка), на умовах розстрочки платежу на п'ять років під заставу продовольчого зерна; поставка до державних ресурсів продовольчого зерна в рахунок державного замовлення або перерахування до державного бюджету власних коштів Товаровиробника, як розрахунок за одержану Техніку, та відсотки і всі витрати на обслуговування кредиту, а також розрахунки з Постачальником за організацію поставки Техніки в Україну та забезпечення своєчасних і в повному обсязі розрахунків Товаровиробників з бюджетом протягом п'яти років.

Відповідно до пп.2.1.3 договору №10 передача Техніки Товаровиробнику здійснюється Постачальником по акту передачі-приймання, після відповідного оформлення та підпису якого Сторонами, власником Техніки є Товаровиробник.

Частиною 2 п.3.2 договору №10 передбачено, що прийнята згідно з актами передачі-приймання Техніка після її введення в експлуатацію Товаровиробниками зараховується на баланс по вартості, вказаній в акті передачі-приймання Техніки.

Відповідно до Акту передачі-приймання зернозбиральних комбайнів фірми “Джон Дір” № 26,10 від 29.06.1996 року, накладної №31 вартість майна (за договором - Техніка), яке було передано ВАТ “Тетіївське РТП” становить 540501 доларів США.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач документально підтвердив оплату ним по договору №10 від 06.06.1996р.  коштів та зданої в рахунок такого погашення сільськогосподарської продукції загальним розміром 419460,6 доларів США та оплачену на цей платіж суму податку на додану вартість розміром 83892 доларів США.

Однак вказані висновки не ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин справи, що мають значення для вирішення даного спору.

Так, дійшовши висновку, що сума сплаченого відповідачем податку на додану вартість в розмірі 83892,12 доларів США зараховується в рахунок погашення заборгованості, ні місцевий, ні апеляційний господарські суди не дослідили, чи входить сплачений відповідачем податок на додану вартість в загальну суму договору, виходячи з його умов. Також суди не встановили, чи були правові підстави сплачувати податок на додану вартість за договором №10 від 06.06.1996р. з урахуванням положень Закону України “Про податок на додану вартість” та Указу Президента України №499/95 від 30.06.2005р. “Про справляння податку на добавлену вартість з імпортних товарів”.

Переглядаючи рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором №10 становить 37148,28 доларів США (540501–503352,72(419460,60+83892,12). При цьому апеляційний суд, погодившись з висновком місцевого господарського суду, встановив, що вказана заборгованість не підлягає стягненню в зв’язку зі спливом строку позовної давності, оскільки згідно умов договору №10  останнім днем розрахунку є 01.10.2001р., а позов подано до господарського суду 16.05.2006р. В даному випадку суди застосували приписи ст.71 ЦК УРСР, ст.257, ч.1 ст.261 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 76 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно із п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Визначаючи останній день розрахунку за договором початком перебігу позовної давності, суди не врахували та не дали оцінки тій обставині, що позов до суду в даній справі подавала прокуратура Дарницького району м.Києва. В позовній заяві зазначено, що в результаті перевірки, проведеної прокуратурою, виявлено факти порушення економічних інтересів України та нанесення  прямих збитків державі в результаті ненадходження значних сум до Державного бюджету України.

Ні місцевий, ні апеляційний господарські суди не встановили, коли проводилась прокуратурою вказана перевірка і коли стало відомо про порушення інтересів держави.

Також суди, досліджуючи відносини сторін щодо розрахунків за договором №10, не враховували, що виходячи з умов договору (ч.2 пп.2.1.1, пп.3.3.4) сума договору складає 633681,2 доларів США; не встановили, чи сплачені всі відсотки та витрати, пов’язані з обслуговуванням іноземних кредитів та інші витрати, що передбачалися договором.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,  –

П О С Т А Н О В И В :

Касаційне подання задовольнити частково.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.10.2006р. та рішення господарського суду Київської області від 18.09.2006р. у справі №126/8-06/12 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                        Д.Кривда

Судді                                                                                            Г.Жаботина

А.Уліцький