ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2007 р.
Справа № 9/282

Суддя
господарського суду Чернівецької області Чорногуз Михайло Георгійович

розглядаючи
справу

за
позовом    Прокурора Шевченківського
району м. Чернівці в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у
м. Чернівці

до
відповідачів  Приватного підприємства
"І-Тімад"

Приватного
підприємця ОСОБА_1

про
визнання угод щодо продажу та відпуску товарно-матеріальних цінностей
недійсними

за участю представників:

позивача:  Півторан І.О.
довіреність № 3850/10-009 від 24.02.2007 року.

І відповідача:  не з'явився

ІІ відповідача:  не з'явився

прокурора:  відділу обл
прокуратури Швеця О.А.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Шевченківського району м.Чернівці в інтересах держави в
особі Державної податкової інспекції у м.Чернівці звернувся з позовною заявою
про визнання недійсними двох договорів купівлі-продажу та трьох усних угод,
щодо продажу та відпуску товарно-матеріальних цінностей укладених між ПП
«І-Тімад» та приватним підприємцем ОСОБА_1 за період з 19 травня 2003 року по
21 липня 2003 року.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.

Відповідачі належним чином були повідомлені про день та час
слухання справи, проте явку своїх представників у всі судові засідання не
забезпечили, правом наданим на подання відзиву не скористалися.

Нез'явлення представників відповідачів в судове засідання не
перешкоджає вирішенню спору по суті, справу може бути розглянуто без його
участі за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників
сторін та прокурора, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна
заява та заперечення проти позову, дослідивши докази які мають юридичне
значення для розгляду позовної заяви суд встановив наступне.

В період з 19 травня 2003 року по 21 липня 2003 року між ПП
«І-Тімад» та приватним підприємцем ОСОБА_1 були укладені два договори
купівлі-продажу та три усних угоди, щодо продажу товарно-матеріальних
цінностей, що підтверджується накладними.

Ст. 49 ЦК (1963 р.) було встановлено недійсність угоди, яка
“укладена з метою, завідомо суперечною
інтересам соціалістичної держави і суспільства”. Згідно з п. 1 та п. 2
Прикінцевих та перехідних положень ЦК (2003 р.) з 1 січня 2004 р. втратив
чинність ЦК (1963 р.)

Відповідно до ст. 228 ЦК України “Правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних
прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади,
незаконне заволодіння ним.” Отже чинний Цивільний кодекс України не містить
норми, яка була б аналогічною, ст. 49 ЦК 1963 р.

За змістом ч. 2 ст. 5 ЦК (2003 р.), цей Кодекс має зворотну дію у
часі у випадках, коли він пом'якшує або скасовує відповідальність особи. За
таких умов правові підстави для застосування ст. 49 ЦК 1963 р. на момент
ухвалення рішень у справі - відсутні.

Господарський кодекс України, який набрав чинності 1 січня 2004
р., містить норми, які за предметом регулювання та встановленими наслідками,
збігаються зі ст. 49 ЦК 1963 р., але він не діяв на момент укладення та
виконання угод. Згідно п.5 Прикінцевих положень ГК України “Положення
Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил
здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань
застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності
зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських
зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до
зазначеного в пункті 1 цього розділу строку. Положення Господарського кодексу
України щодо відповідальності за порушення, зазначені в абзаці першому цього
пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу
стосовно відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються у
разі якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.”

Стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони
пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Рішенням Конституційного
Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України
дано офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України, (справа про
зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) та зазначено,
що цей конституційний принцип може поширюватись на закони та інші
нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність
юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим
актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому
нормативно-правовому акті.

Отже, позовні вимоги в частині визнання недійсними угод укладених
за період з 19 грудня 2002 року до 1 січня 2004 року є безпідставними, позов в
цій частині задоволенню не підлягає.

На момент здійснення господарських операцій, ПП “І-Тімад”
знаходилося в ЕДРПОУ, і не виключено з ЄДР на час розгляду справи, що
підтверджується довідкою ліцензійно-реєстраційної палати № 6а-60 від 05.02.2007
року. Установчі документи приватного підприємства “І-Тімад” не визнані в
судовому порядку недійсними.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної
влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти
лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України. Державна податкова інспекція є органом державної влади і, відповідно,
її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції
України та аналогічним вимогам ст. 11 Закону України "Про державну
податкову службу в Україні".

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України  застосовуються з урахуванням того, що
правочин, який вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з
ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в
абзаці першому ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”,
можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про
стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою,
яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню
нікчемність, а не визнання угод недійсними.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та
ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, прокурор та позивач не
надали доказів, що спірні угоди вчинені з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин.

На підставі ст. ст. 19, 58, 129 Конституції України, ст. ст. 5,
203, 215, 228 п. 1 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного
кодексу України, ст. ст. 207, 208, п.5 Прикінцевих положень  Господарського кодексу України, враховуючи
практику Верховного Суду України ( Постанови по справах № 24/519 від 20.01.2004
р.,  № 21-460 во 06 та № 21-358 во 06 від
26 вересня 2006 року, і постанова від 14 лютого 2006 року) та керуючись ст. ст.
2, 71, 72, 86, 94, 160-163, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити.

Постанова, набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку
заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим
Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили
після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Порядок і
строки апеляційного оскарження.

Про апеляційне оскарження рішення
суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів
оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній
скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції
через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Заява
про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                             М.Г. Чорногуз