КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2007                                                                                           № 24/315

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Дикунської  С.Я.

суддів:                                          Сотнікова С.В.

Дзюбка П.О.

при секретарі:                              Назаровій В.В.

За участю представників:

від позивача- Грінченко Ф.С. (дов. № 03 від 03.01.2006 р.)

від відповідача-                                    Головні  М.А. (дов. № 2/6924 від 19.12.2006 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Буяликський комбінат хлібопродуктів"

на рішення Господарського суду м.Києва від 08.11.2006

у справі № 24/315 (Смілянець В.В.)

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Буяликський комбінат хлібопродуктів"

до                                                   Державний комітет України з державного матеріального резерву

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 08.11.2006 р. у справі № 24/315 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що місцевим судом при прийнятті рішення не взято до уваги, що в період з 2000 р. по 12.04.2002 р. позивач зберігав зерно відповідача, при цьому не отримував за це жодних платежів. Крім цього, не здійснювались платежі шляхом заліків на підставі Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов’язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, який затверджено Постановою Кабінета Міністрів України № 532 від 12.04.2002 р. (далі Постанова № 532). Позивачем щомісячно надсилались відповідачу рахунки вартості виконаних робіт за договором, борг відповідача за зберігання зерна становить 16 954 735 грн. Відсутність державного фінансування не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання зобов’язань за договором, тощо.

В судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити за наведених в апеляційній скарзі підстав.

Представник відповідача доводи апелянта заперечив, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так,  06.06.2006 р. ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Держкомрезерву про розірвання договору № 12 від 29.07.1999 р. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що на підставі п. 4.3 договору № 12 від 29.07.1999 р. про відповідальне зберігання (далі Договір),  укладеного між ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” (зберігач) та Держкомрезервом (комітет), останній зобов’язався відшкодувати витрати по зберіганню, виходячи з розрахунку 2,5 грн. за тонно-місяць зберігання фактичної кількості матеріальних цінностей державного резерву шляхом проведення заліку заборгованостей між Держкомрезервом  та Міненерго, витрати по відвантаженню матеріальних цінностей з державного резерву відшкодовуються зберігачу одержувачем цих матеріальних цінностей, однак своїх обов’язків Держкомрезерв не виконав, чим спричинив позивачу збитки. 19.10.2005 р. на адресу відповідача позивачем надіслано Листа з пропозицією розірвати договір, на який відповіді не одержано, тощо.

До матеріалів справи долучено відзив  Держкомрезерву на позовну заяву, згідно якого у позивача відсутнє право вимоги грошових коштів, оскільки п. 4.3 Договору передбачено інший спосіб розрахунків, відповідач не отримував акти виконаних робіт та кошториси витрат на утримання матеріальних цінностей на підставі Постанови № 532. Крім цього, з Державного бюджету коштів на фінансування відшкодування витрат відповідальним зберігачам  відповідачем не отримувались, тощо.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, з’ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами письмові докази й положення  чинного законодавства, дійшов  висновку про безпідставність й необґрунтованість позовних вимог, а відтак відмовив в їх задоволенні. Апеляційний суд не погоджується з висновками місцевого суду за таких обставин.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд посилався на те, що матеріалами справи не підтверджено правомірності заявлених вимог, адже доказів отримання відповідачем актів виконаних робіт та кошторисів витрат на утримання матеріальних цінностей позивачем не надано. Крім цього, вини Держкомрезерву в ненадходженні коштів з Державного бюджету немає, тому відповідно відсутня вина в утворенні заборгованості перед позивачем за відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Разом з тим, за умовами п. 9.1 Договору, він набуває чинності з часу його підписання і діє до видання комітетом розпоряджень-нарядів на відпуск матеріальних цінностей державного резерву, що зберігаються в повному обсязі. Факти зберігання ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” матеріальний цінностей Держкомрезерву, як і дії спірного Договору на час розгляду апеляційної скарги сторонами не заперечувались.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, згадані положення застосовуються щодо тих прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положаннями (п. 4 Прикінцевих положень ГК України). Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. (далі ЦК України) до договорів, які було укладено до 1 січня 2004 р. і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. З огляду на наведене, до спірного Договору застосовуються положення ЦК України та ГК України.

Так, до виконання господарських договорів на підставі абз. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором. Тобто, пропозиція щодо внесення змін до договору або його розірвання може виходити від будь-якої сторони і її має бути викладено письмово.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (ч.ч. 2,3 ст. 188 ГК України).

Позивачем долучено до матеріалів справи пропозицію № 365 від 19.10.2005 р. про розірвання договору, а також докази її надіслання (а.с. 9) з дотриманням вимог ч. 2 ст. 188 ГК України, натомість доказів повідомлення про результати розгляду такої пропозиції у встановлений законом строк відповідачем апеляційному суду не надано.  Факт отримання пропозиції відповідачем не заперечувався.

Так, на підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Факт невиконання умов Договору відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи :  рішенням Вищого арбітражного суду від 26.10.2000 р. по справі № 2/75, яким позов  ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” до Державного агентства з управління державним матеріальним резервом  задоволено, з останнього стягнуто на користь ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” 31 613, 94 грн. заборгованості за зберігання матеріальних цінностей державного резерву на підставі договору № 12 від 29.07.1999 р. за період з січня по травень 2000 р. (а.с. 27-29); рішенням господарського суду м Києва від 12.02.2003 р. по справі № 4/119, яким  позов  ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” до Державного комітету України з державного матеріального резерву задоволено, з останнього стягнуто на користь ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів” 110 856 грн. основного боргу на підставі договору № 12 від 29.07.1999 р. за період з 01.06.2000 р. по 31.12.2002 р. (а.с. 30-31). При цьому, згідно Листа Департаменту ДВС № 25/10-50-6279/6 від 28.07.2006 р. на виконанні перебуває виконавче провадження по наказу господарського суду м Києва № 4/119 від 01.10.2003 р. й при накопиченні коштів на рахунку боржника буде вжито заходів по їх стягненню. Позивачем надано суду апеляційної інстанції виписку Ощадбанку, згідно якої перерахування коштів на рахунок позивача – погашення боргу по наказу  № 4/119 від 01.10.2003 р. здійснено лише 01.02.2007 р.

Факт невиконання своїх зобов’язань за Договором представником відповідача в засіданні апеляційної інстанції не заперечувався, натомість відповідач наполягав лише на відсутності коштів на оплату відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву в зв’язку ненадходженням їх з Державного бюджету. При цьому представник відповідача зазначив, що протягом дії договору позивачем належним чином виконувались умови договору, будь-яких порушень зберігання матеріальних цінностей не встановлено. Наведене підтверджується також Актом Одеського контрольно-ревізійного відділу КРУ від 29.01.2003 р. (а.с. 12) та Актом Південного контрольно-ревізійного відділу КРУ від 20.05.2005 р. (а.с. 16). Крім цього, відповідачем не надано ані місцевому, ані  апеляційному суду жодних доказів проведення розрахунків за Договором будь-яким способом, в тому числі й шляхом проведення заліку заборгованостей між Держкомрезервом  та Міненерго.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду (ч. 5 ст. 188 ГК України).

З огляду на наведені вище обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що  невиконання відповідачем своїх зобов’язань за Договором є істотним  порушенням його умов, які значною мірою завдають шкоду ВАТ “Буяликський комбінат хлібопродуктів”, це підтверджено матеріалами справи. Так спірний договір повинен бути розірваним.

Посилання відповідача на відсутність у Держкомрезерву коштів на оплату зберігання матеріальних цінностей за спірним договором, апеляційним судом не може взяти до уваги, адже ст. 627 ЦК України закріплено свободу договору : відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім цього, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Висновки місцевого суду про відсутність доказів відправлення на адресу відповідача актів виконаних робіт та кошторисів витрат на утримання матеріальних цінностей державного резерву з метою дотримання вимог Постанови № 532, як і самих наведених документів, на думку апеляційного суду є безпідставними, оскільки Постановою № 532 таких вимог не передбачено, натомість лише встановлено порядок розрахунку суми витрат, що підлягають відшкодуванню, тощо.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апелянта заслуговують на увагу, його  скарга  підлягає задоволенню, отже рішення суду першої інстанції слід скасувати з постановленням нового - про задоволення позовних вимог за наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 104, 105 ГПК  України,  Київський апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Буяликський                                                             комбінат хлібопродуктів” задовольнити, рішення господарського суду  м. Києва від 08.11.2006  р. у справі № 24/315 скасувати.

Прийняти нове рішення : позов Відкритого акціонерного товариства “Буяликський                                                                 комбінат хлібопродуктів” до Державного комітету України з державного                                                                 матеріального резерву про розірвання договору задовольнити.

Розірвати договір № 12 про відповідальне зберігання від 29.07.1999 р., який укладено між Державним комітетом України по матеріальних резервах та Відкритим акціонерним товариством “Буяликський комбінат хлібопродуктів”.

Стягнути з Державного комітету України з державного матеріального резерву 42 (сорок дві)  грн. 50 коп. держмита за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Матеріали справи № 24/315 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя                                                                      Дикунська  С.Я.

Судді                                                                                          Сотніков С.В.

Дзюбко П.О.

26.03.07 (відправлено)