ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" квітня 2007 р.                                                                            Справа  № 15/60

За позовом:           Заступник прокурора м.Рівне в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

До відповідача:     Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»

До відповідача:    «Рівненський хлібокомбінат»

про    визнання права власності

СУДДЯ  КОЛОМИС В.В.

Секретар судового засідання   Михалевська Л.В.

В засіданні приймали участь: прокурор Воробей С.А.

від позивача  –Бодикайло В.В.

від відповідача 1 –Ящук О.В. (дов. в справі)

від відповідача 2 –Серветник С.В. (дов. в справі)

Стаття  20 ГПК України роз’яснена.

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора м.Рівне  звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, відповідно з яким просить суд, з врахуванням здійснених уточнень (а.с.65-67) визнати право власності за державою в особі регіонального відділення ФДМУ по Рівненській області на гуртожиток по вул. Коперника,6 в м.Рівне.

На думку прокурора, гуртожиток по вул.Коперника,6 у м.Рівне не увійшов до статутного фонду ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” в процесі приватизації, і, відповідно не приватизовувався, оскільки відповідно до ст.3 Закону України “Про приватизацію державних підприємств”, який діяв на той час не підлягав приватизації.

Відтак вважає, що спірний гуртожиток був лише безоплатно переданий відповідачу 2, а вищезазначене приміщення належить на праві власності державі.

А так, рахує, що здійснення реєстрації права власності на гуртожиток по вул. Коперника,6 у м.Рівне за ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” відбулось неправомірно та безпідставно.

При цьому, прокурор просить поновити строк позовної давності. Як на підставу поважності причин пропуску строку, посилається на те, що про зазначені порушення, щодо реєстрації права власності на гуртожиток по вул.Коперника,6 у м.Рівне органам прокуратури стало відомо під час проведення відповідної перевірки у 2006 році.

Враховуючи це, просить позов задоволити.

Позивач –РВ ФДМУ по Рівненській області повністю підтримав позовні вимоги прокурора.

При цьому посилається на те, що спірний об’єкт передавався ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” не згідно Переліку (додаток до наказу № 352 від 14.05.99р. “Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ “Рівненський хлібокомбінат”), а безоплатно на підставі п.2 ст.24 Закону України “Про приватизацію державних підприємств”.

Враховуючи це, вважає, що гуртожиток по вул. Коперника,6 залишився в державній власності.

При цьому зазначає, що про реєстрацію права власності на вищезазначений об’єкт за ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” дізнався у 2006р. після відповідного звернення прокуратури м.Рівне.

А так, просить позов задоволити.

Відповідач 1 –КП Рівненське МБТІ позовні вимоги не визнає в зв’язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю. Вважає, що державна реєстрація права власності на будівлю гуртожитку, що знаходиться у м.Рівне на вул. Коперника,6 за ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. На думку відповідача 1,  у відповідності до законодавства, чинного на момент реєстрації права власності, не підлягали приватизації об’єкти державного, земельного та житлового фондів, а також об’єкти соціально-культурного призначення, що фінансуються з державного бюджету, в тому числі об’єкти охорони здоров’я, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

І лише, Законом України від 03.03.05р. в цей перелік були внесені зміни, і до складу об’єктів, що не підлягають приватизації були включені гуртожитки. Крім того, звертає увагу, що об’єкти соціально-побутового призначення, до яких не віднесені гуртожитки, в разі відмови від приватизації їх трудовим колективом підприємств, що приватизуються, можуть передаватися місцевим радам згідно із законодавством, а у разі неможливості утримання за рахунок коштів місцевого бюджету цих об’єктів, вони безоплатно передаються господарському товариству, створеному працівниками.

Крім того, зазначає, що прокурором не наведено жодної правової підстави в підтвердження права державної власності.

При цьому, відповідач 1 заявив про пропуск прокурором встановленого законом трьохрічного строку позовної давності і відсутність поважних причин для його поновлення.

А так, просить в позові відмовити.

Відповідач 2 –ВАТ “Рівненський хлібокомбінат”, від імені якого діє ліквідатор Драгун І.І., в наданих суду поясненнях посилається на те, що 15 листопада 2005 року господарським судом Рівненської області було порушено провадження у справі про банкрутство № 4/45, а 03 квітня 2006 року ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відтак, відповідно до ст.26 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які йому належать на праві власності або повного, господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об’єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, визначеному законодавством до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов.

Враховуючи це, та зважаючи, що на даний час з боку органів місцевої влади проводяться відповідні дії, і відповідно, гуртожитки, які є власністю банкрута та перебувають на його балансі, будуть передаватися у комунальну власність міста відповідно до вимог Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, просить позовні вимоги, в зв’язку з їх безпідставністю залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі фактичні докази у справі, як кожний окремо, так і в їх сукупності, давши цьому достатню і об’єктивну оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому суд встановив та врахував таке.

На виконання Державної програми приватизації, Декрету Кабінету Міністрів України від 17.05.93р. “Про прискорення приватизації майна в агропромисловому комплексі”, регіональним відділенням ФДМУ по Рівненській області, наказом від 25.07.96р., за № 843, був затверджений перелік об’єктів загальнодержавної власності агропромислового комплексу, по яких прийнято рішення з приватизації (а.с.20).

До зазначеного переліку було включено і головне підприємство Рівненського виробничого об’єднання хлібопекарської промисловості, м.Рівне, вул.Кіквідзе,66.

Наказом РВ ФДМУ по Рівненській області від 30.07.96р. за № 849 було створено комісію з приватизації Головного підприємства Рівненського об’єднання хлібопекарської промисловості (а.с.22-23).

В ході приватизації було проведено оцінку вартості цілісного майнового комплексу ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” у відповідності до Методики вартості об’єктів, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 22.07.98р. за № 414.

Як вбачається з акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу від 02.04.1999р. (а.с.15-17), вартість цілісного майнового комплексу приватизованого підприємства становила 2443112,00 грн.

При цьому, відповідно до протоколу №2 засідання комісії по оцінці вартості індивідуально визначеного майна гуртожитку в м.Рівне по вул.Коперника,6 ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” (а.с.13-14), вартість цілісного майнового комплексу було зменшено на вартість гуртожитку в сумі 29601,00 грн., який передається безоплатно, згідно п.2 ст.24 Закону України “Про приватизацію державних підприємств”.

Відповідно до наказу РВ ФДМУ по Рівненській області від 14.05.99р. № 352 “Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” (а.с.8), останньому, відповідно до переліку (а.с.9-12), було передано індивідуально визначене нерухоме майно.

При цьому, гуртожиток по вул.Коперника, залишковою вартістю на момент оцінки 29601,00 грн. увійшов до переліку об’єктів соціально-побутового призначення, переданого колективу ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” безоплатно, згідно п.2 ст.24 Закону України “Про приватизацію державних підприємств”.

Як з’ясовано судом, КП “Рівненське МБТІ” 24.05.99р. на підставі поданого позивачем наказу від 14.05.99р. за № 352 “Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” з додатками до нього, та у відповідності до Інструкції про порядок реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої наказом Держбуду України за № 121 від 09.06.98р. (п.16 Додатку, п.1.9 Інструкції),  було проведено державну реєстрацію права власності на гуртожиток по вул.Коперника,6 за відповідачем 2.

Оскільки вищезазначені обставини мали місце в 1999 році, до спірних правовідносин слід застосувати відповідні положення ЦК УРСР 1963 р.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №1-1/99 від 08 квітня 1999 року, прокурор чи його заступник має право подати позов до суду для захисту інтересів Держави в особі уповноваженого державного органу, який наділений повноваженнями здійснювати функції Держави в певних правовідносинах. Ця уповноважена особа, в такому випадку є позивачем. Це саме і зазначено в роз’ясненні Президії Верховного суду України від 22.05.02р. за № 04-5/570.

Оскільки заступник прокурора м.Рівне (як представник) звернувся до господарського суду з даним позовом в інтересах держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, який є позивачем у справі, вимоги законодавства, які регулюють питання дотримання та застосування строків позовної давності поширюються на всіх учасників судового процесу, в тому числі прокурора та його заступника, оскільки недотримання таких вимог порушувало б Конституційні принципи рівності учасників судового процесу перед законом і судом (п.2 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.4-2 ГПК України).

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.

При цьому, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається з наказу РВ ФДМУ по Рівненській області “Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” № 352 від 14.05.99р. з додатками до нього (а.с.8-12), останній  підписаний заступником начальника РВ ФДМУ по Рівненській області. При цьому, пунктом 2 вищезазначеного наказу голову правління ВАТ “Рівненський хлібокомбінат” зобов’язано зареєструвати право власності товариства на об’єкти нерухомого майна згідно чинного законодавства, а контроль за його виконанням покладено на начальника відділу Регіонального відділення Корчуна В.С. (п.3 Наказу).

Викладене свідчить про те, що РВ ФДМУ по Рівненській області, як позивачу по цій справі, було відомо про проведену Державну реєстрацію права власності на спірний гуртожиток, саме за ВАТ “Рівненський хлібокомбінат”.

Проте, позивач, у встановлений законом трьохрічний строк до суду за захистом порушеного права не звернувся.

При цьому, посилання прокурора, як на поважність причин пропуску встановленого законом трьохрічного строку позовної давності на ту обставину, що йому про порушення  які мали місце під час реєстрації права власності на гуртожиток по вул. Коперника,6 стало відомо тільки в 2006р під час проведення відповідної перевірки на підставі колективного звернення мешканців гуртожитку, не заслуговують на увагу.

Законом України “Про прокуратуру” на органи прокуратури покладено обов’язок нагляду за дотриманням законності всіма фізичними і юридичними особами.

Натомість, прокурор не надав суду доказів в підтвердження наявності будь-яких перешкод протягом 1999-2002 років перевірити законність здійснення державної реєстрації.

Крім того, відповідно до п.2 ст.2 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду” кімнати в гуртожитку не підлягали приватизації, так само,  як і не підлягають вони приватизації на даний час.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правило ЦК України про позовну давність застосовується до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено вище, строк позовної давності сплив в 2002 році, а прокурор звернувся до суду в 2007 році.

Відповідно до ст.80 ЦК України закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові. При цьому, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Натомість ані прокурор, ані позивач  не надали суду жодних доказів, які б свідчили, що до травня 2002 року виникли і продовжували існувати до моменту  звернення до суду (січень 2007 року) обставини надзвичайної, невідворотної за даних умов події (непереборної сили) і які, в свою чергу завадили в строк звернутися до суду за захистом порушеного права. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Доводи, ж якими прокурор і позивач  обгрунтовували поважність причин пропуску позовної давності є надуманими, безпідставними та необгрунтованими.

Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності, з огляду на значність його пропуску (близько п'яти років), в позові слід відмовити.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,  господарський  суд

В И Р І Ш И В:

1.Клопотання прокурора про поновлення строку позовної давності у справі № 15/60 –залишити без задоволення.

2.В позові відмовити.

Суддя

Рішення  підписано "26" квітня 2007 р.