ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 лютого 2007 р.

№ 1/49-27/24

Вищий
господарський  суд  України
у складі колегії суддів:

Перепічая В.С. (головуючого),

Вовка І.В.,

Гончарука
П.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Управління комунального майна Львівської міської
ради на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25 липня
2006 року в справі №1/49-27/24 за позовом прокурора Галицького району м. Львова
в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Управління комунального
майна до Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про розірвання договору
оренди та виселення із приміщень, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2006 року прокурор
Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради
та Управління комунального майна Львівської міської ради звернувся до
господарського суду Львівської області з позовом до Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нерухомого майна (будівель,
споруд, приміщень) від 30 квітня 2004 року НОМЕР_1 та виселення із приміщень.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 14 березня 2006 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 25 липня 2006 року рішення скасоване, а позов прокурора
залишено без розгляду з підстав передбачених п.1 ст.81 Господарського
процесуального кодексу України у зв'язку з тим, що прокурор не вправі
звертатися до господарського суду в інтересах держави в особі Управління
комунального майна.

У касаційній скарзі Управління
комунального майна Львівської міської ради просить скасувати постановлені у
справі судові рішення, посилаючись на порушення та неправильне застосування
попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, та
прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги, суд вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Пунктом 2 ст. 121 Конституції
України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина
або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до частини другої
статті 361 Закону України “Про прокуратуру” підставою представництва
у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

За приписами частин першої, другої
статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує
справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до
господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає,
в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах.

У рішенні Конституційного Суду
України від 8 квітня 1999 № 3-рп/99 у справі № 1-1/99 (справа про представництво
прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначено, що
прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з
посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме
відбулося чи може відбутися порушення матеріальних чи інших інтересів держави,
обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган,
уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. При
цьому інтереси держави можуть збігатися повністю, частково, або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи
з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному
фонді. Держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в
діяльності приватних підприємств, товариств.

Згідно ж з пунктом 2 резолютивної
частини названого Рішення Конституційного Суду України під поняттям “орган,
уповноважений державою здійснювати функції у спірних відносинах”, зазначеним у
частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України України,
потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування,
якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Аналіз наведених законодавчих
приписів дає підстави для висновку про те, що прокурор може бути представником
сторони у справі тільки у випадку, коли цією стороною у справі є орган
державної влади або орган місцевого самоврядування, які наділені повноваженнями
виконавчої влади.

Судом встановлено, що відповідно до
рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 9 липня 2002 року №174
“Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської
ради”, до повноважень Управління комунального майна віднесено виключно питання
управління майном територіальної громади міста Львова шляхом обліку та
ефективності використання нежитлових приміщень, зокрема шляхом надання їх в
оренду на підставі владних рішень органу місцевого самоврядування, виступаючи
при цьому орендодавцем таких приміщень та органом приватизації.

Позивач не наділений повноваженнями
органу державної влади, не є органом місцевого самоврядування, якому законом
надано повноваження органу виконавчої влади.

Як правильно зазначено в постанові
суду апеляційної інстанції у даному випадку відносини сторін є договірними, в
яких позивач, як уповноважений орган територіальної громади м. Львова, реалізує
в цих відносинах самоврядні повноваження Львівської міської ради, тобто
власника об'єктів комунальної власності, є орендодавцем спірного майна і має
право на судовий захист прав учасника господарських правовідносин шляхом
звернення до суду в загальному порядку.

У пункті 3 роз'яснення Вищого
господарського суду України від 22.05.2002 № 04-5/570 “Про деякі питання участі
прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам” зазначено, що
господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу,
на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у
правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави. Якщо господарський
суд помилково порушив справу за позовом прокурора чи його заступника, в якій
неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави, такий
позов підлягає залишенню без розгляду відповідно до пункту 1 частини першої
статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, підстав для зміни або
скасування постанови суду апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління
комунального майна Львівської міської ради залишити без задоволення, а
постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25 липня 2006 року у
справі №1/49-27/24 -без змін.

Головуючий
Перепічай В.С.

Судді
Вовк І.В.

Гончарук П.А.