ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2007 р.
№ 13/546

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової - головуючого
Н.О. Волковицької
Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача
не з’явились (про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином)

відповідача
не з’явились (про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансово-експлуатаційний центр сприяння розвитку підприємництва”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2006 року

у справі
№ 13/546 господарського суду міста Києва

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Інвестиційна компанія “Комфорт-Інвест”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансово-експлуатаційний центр сприяння розвитку підприємництва”

про
стягнення 78353,75грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Інвестиційна компанія “Комфорт-Інвест” звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансово-експлуатаційний центр сприяння розвитку підприємництва” про стягнення 78353,75грн., в тому числі 53941,41грн. заборгованості за фактично виконані будівельні роботи, 9823,64грн. пені за несвоєчасну оплату та 14595,70грн. річних та індексу інфляції за час прострочення на підставі статей 549, 550, 552, 625 Цивільного кодексу України, посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов’язань та вимог чинного законодавства України.

Відповідач не визнав позовні вимоги, зазначивши, що різниця між кошторисною вартістю будівельних робіт та проведеною відповідачем оплатою становить лише 812,88грн., щодо яких існує складений дефектний акт про недоліки виконаних робіт; відповідно до частин 2 та 3 статті 844 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 321 Господарського кодексу України вартість робіт визначено у твердому кошторисі, зміни до якого та до договору не вносились, у разі перевищення твердого кошторису понесені у зв’язку з цим витрати покладаються на підрядника (позивача).

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.05.2006р. (суддя Євдокимов О.В.) позов задоволено частково; з відповідача на користь позивача основний борг в розмірі 49803,60грн., 11904,85грн. інфляції, 2690,85грн. річних, а також 761,99грн. судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення вмотивовано обґрунтованістю вимог позивача відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, статей 72, 161, 162, 332, 342 Цивільного кодексу Української РСР, статей 258, 525, 526, 530, 540, 625, 629, 837, 853, 882 Цивільного кодексу України, статей 173 та 193 Господарського кодексу України, оскільки матеріалами справи доведено вину відповідача в порушенні договірних зобов’язань по оплаті виконаних робі, вартість яких визначається за актами приймання виконаних робіт та матеріалів по спірному договору, підписаних представниками сторін.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2006р. (судді: Губенко Н.М., –головуючий, Барицька Т.Л., Ропій Л.М.)  рішення місцевого господарського суду змінено; резолютивну частину викладено в наступній редакції: позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 49803,67грн. основного боргу, 3798,72грн. пені, 1727,44грн. відсотків річних, 7763,21 грн. інфляційних втрат, 760,1грн. судових витрат; у решті позовних вимог відмовити.

При цьому апеляційний господарський суд вказав, що за підписаними актами виконаних робіт та накладними сторонами було змінено суму укладеного договору; відсутність будь-яких зауважень щодо вартості виконаних робіт та вартості матеріалів у зазначених документах вказує на згоду відповідача на зміну вартості робіт; згідно зі статтями 526 та 629 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином  відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції та рішення господарського суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення судами норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій порушили статті 638, 641, 642, 654 Цивільного кодексу України та частину 1 статті 181 Господарського кодексу України, помилково дійшовши висновку про те, що підписання актів виконаних робіт, актів приймання-передачі матеріалів є внесенням змін до договору підряду в потрібній для цього формі, не застосували до спірних правовідносин статтю 334 та частини 2, 4 статті 877 Цивільного кодексу України, частину 3 статті 321 Господарського кодексу України, що визначають порядок попередження підрядником замовника про перевищення кошторису. Також відповідач вказує, що суди дійшли до висновку про накладні на матеріали, як про невід’ємні складові договору, без дослідження відповідних умов договору та обставин справи.

Позивач письмового відзиву на касаційну скаргу не надав; сторони не скористались правом на участь своїх представників у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, сторонами було укладено договір підряду № 0104Б від 04.04.2003р., відповідно до умов якого відповідач, як замовник, доручив, а позивач, як підрядник, зобов’язався власними силами та із своїх матеріалів виконати відповідно до умов цього договору роботи по надбудові двох поверхів будинку № 16 по вул. Шота Руставелі у м. Києві та оздобленню сходових маршів двох поверхів та оздоблення переднього та заднього фасаду, а замовник зобов’язується прийняти та оплатити ці роботи.

Умовами договору передбачено, що фізичні об’єми та вартість робіт, що виконуються підрядником згідно цього договору, вказуються у кошторисі, матеріали та інструменти, необхідні для виконання цього договору, надаються підрядником згідно цього договору.

За розділом 2 договору, загальна вартість даного договору складає 2355812,88грн.; договірна ціна під час дії даного договору може переглядатися сторонами у зв’язку з можливими уточненнями внаслідок суттєвих інфляційних процесів, непередбачених змін на матеріали та комплектуючі вироби, зміни об’ємів робіт; розрахунок по даному договору відповідач зобов’язаний провести з позивачем згідно з графіком робіт та надходження коштів, який вказаний у додатку № 2 та помісячних актах виконаних робіт, остаточний розрахунок відповідач зобов’язаний провести з позивачем протягом 3 календарних днів з моменту підписання кінцевого акту виконаних робіт.

Судами також було встановлено, що сторонами додаток № 2 до договору не погоджувався, у зв’язку з чим розрахунки повинні проводитись на підстав актів виконаних робіт; термін “кінцевий акт виконаних робіт” судами застосовано в розумінні останній акт, підписаний сторонами, з яким пов’язано перебіг строку щодо остаточного розрахунку за договором.

Сторонами було складено кошторисний розрахунок вартості робіт згідно умов договору на суму 2355812,90грн.; з матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідачем було сплачено позивачу суму 2355000грн.

Як зазначено судами попередніх інстанцій, за актами виконаних робіт №№ 09/10, 09/79 від  25.09.03р., № 10/34 від 25.10.2003р., № 11/43 від 25.11.2003р., № 12/68 від 25.12.2003р., № 01/33 від 25.01.2004р., № 02/34 від 25.02.2004р., № 03/82 від 25.03.2004р., № 04/53б від 25.04.2004р., № 05/35б від 25.05.2004р., підписаними представниками та скріпленими печатками сторін, було виконано робіт на загальну суму 1541962,93грн., за накладними № 2811-05 від 28.11.2003р. та № 3107-10 від 31.07.2003р. представниками відповідача, що діяли на підставі довіреностей серії НАЇ №№489738 від 28.11.2003р. та 489733 від 31.07.2003р. було одержано товарно-матеріальні цінності на суму 862840,74грн., а всього на суму 2404803,67грн.

На підставі договору доручення № 06/01 від 02.07.2003р. від імені та за рахунок відповідача позивачу було сплачено 2000000грн., а за копіями витягів з особового рахунку 355000грн., тобто, всього 2355000грн.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції пов’язав строк  проведення остаточних розрахунків за договором з датою підписання останнього акту виконаних робіт від 25.04.2004р. та дійшов висновку про виникнення у відповідача зобов’язання щодо оплати виконаних позивачем робіт у повному обсязі за відсутності будь-яких заяв про недоліки у виконаних роботах чи відступів від умов договору на підставі 33 Господарського процесуального кодексу України, статей 72, 161, 162, 332, 342 Цивільного кодексу Української РСР, статей 258, 525, 526, 530, 540, 625, 629, 837, 853, 882 Цивільного кодексу України, статей 173 та 193 Господарського кодексу України.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо встановлених обставин справи, та зазначив, що умовами договору передбачено оплату відповідачем виконаних робіт на підставі актів виконаних робіт, які є невід’ємними частинами договору № 0104Б за пунктом 5.5 договору, та підтверджують вартість виконаних позивачем робіт, прийнятих відповідачем.

Судова колегія погоджується з постановою апеляційної інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Загальні умови виконання зобов’язань визначені нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 654 Цивільного кодексу України зміна договору відбувається у тій самій формі, що і договір, що змінюється. Натомість правові наслідки недодержання передбаченої письмової форми правочину (відповідно і зміни умов договору) визначено статтею 218 Цивільного кодексу України; вказана обставина, зокрема, впливає на обмеження видів доказів, які допускаються для заперечення факту правочину чи окремих його частин.

Таким чином, касаційна інстанція погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо доведеності належними та допустимими доказами досягнення сторонами згоди щодо зміни істотної умови договору –суми договору, що породжує зобов’язання відповідача здійснити оплату виконаних робіт у повному обсязі.

Правовідносини сторін за договором підряду регулюються главою 61 Цивільного кодексу України та главою 33 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 321 Господарського кодексу України у договорі підряду сторони визначають вартість робіт (ціну договору) або спосіб її визначення; за частиною 3 статті 843 Цивільного кодексу України ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

При цьому згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов’язані довести належними та допустимими доказами обставини справи, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний господарський суд посилався на встановлені належними та допустимими доказами обставини справи щодо визначення позивачем ціни робіт за договором підряду згідно положень договору та чинного законодавства, наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності за порушення зобов’язань, врахував вище вказані норми законодавства та застосував їх відповідно до встановлених обставин справи.

Доводи відповідача щодо відсутності передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог суперечать вищевказаним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду та, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України повторно  розглядаючи справу, всебічно, повно та об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; належним чином проаналізував зобов’язальні правовідносини сторін, що виникли та існували між сторонами, та з урахуванням статті 33 Господарського процесуального кодексу України дійшов законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду, якими спростовано доводи відповідача, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, наведених у постанові суду.

Як наслідок, прийнята апеляційним судом постанова відповідає вимогам статті 105 Господарського процесуального кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76 р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника стосовно оцінки обставин справи судом апеляційної інстанції не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, з огляду на що підстав для скасування зазначеної постанови колегія  суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансово-експлуатаційний центр сприяння розвитку підприємництва” залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду                    від 10.10.2006 року у справі № 13/546 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді:                                                                                             Н. Волковицька

Л. Рогач