ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2007 р.
№ 3/156

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за  участю  представників  сторін:

позивача
- Тетенко В.В.,

відповідача
третіх осіб
Генеральної прокуратури України
- Карєв К.Ю.,
- не з’явилися,
- Громадський С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

РВ ФДМ України по м.Києву

на  постанову
від 22.06.2006 Київського  апеляційного господарського суду

у справі
№3/156

за позовом
РВ ФДМ України по м.Києву

до
(треті особи -
ЗАТ “Тельком”
Міністерство транспорту та зв’язку України,
ДП “Український НДІ зв’язку”)

про
та зустрічного позову про
визнання права власності на майно
визнання права власності на майно

В судовому засіданні представником ЗАТ “Тельком” Карєвим К.Ю. заявлено усне клопотання про відкладення розгляду для заслуховування представників третіх осіб, яке колегією відхиляється з мотивів їх присутності на попередньому судовому засіданні, що відбулося 19 грудня 2006 року, та під час якого ними надавалися відповідні пояснення по даній справі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 05.05.2006, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2006, в первісному позові відмовлено у зв’язку з пропуском строку позовної давності, а зустрічний позов задоволено –на підставі ч.1 ст.144 ГК України, ч.4 ст.344 ЦК України та ст.49 Закону України “Про власність” визнано за ЗАТ “Тельком” право власності на двоповерхову нежитлову будівлю загальною площею 1897,10 кв. м., розташовану за адресою: м.Київ, вул.Солом’янська, 3-Б.

РВ ФДМ України в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати повністю, прийняти нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судами ч.1 ст.144 ГК України, ст.344 ЦК України, ст.5 Декрету КМ України “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”  та на помилкове застосування ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України та ст.ст.49,50 Закону України “Про власність”.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення і правильності юридичної оцінки судами першої та апеляційної інстанцій і заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін та Генеральної прокуратури України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення та постанова –скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про відмову в первісному позові та про задоволення  зустрічного позову апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Розпорядженням Міністерства зв’язку України від 22.01.1996 передано Організації орендарів підприємству комплектації “Тельком” замість вилучення в нього приміщень за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик,22 приміщень по вул.Солом’янська, 3-А.

Листом Міністерства зв’язку України від 30.01.1996 №480 виконання цього розпорядження покладено на Український науково-дослідний інститут зв’язку (УНДІЗ)  та Організацію орендарів підприємства комплектації “Тельком”.

12.03.1996 року на виконання розпорядження від 22.01.1996 третя особа (УНДІЗ) передала спірне майно Закритому акціонерному товариству комплектації “Тельком”, яке є правонаступником Організації орендарів підприємства комплектації “Тельком”. Цей факт передачі спірного майна підтверджується актом від 12.03.1996 року, який затверджений заступником Міністра зв’язку України.

31.10.2002 року Головним контрольно-ревізійним управлінням України було проведено перевірку УНДІЗ та зустрічну перевірку Закритого акціонерного товариства комплектації “Тельком”.

При проведенні вказаної перевірки було встановлено факт передачі спірного майна Закритому акціонерному товариству комплектації “Тельком” та за її результатами третій особі (УНДІЗ) направлено припис щодо проведення дій, направлених на повернення УНДІЗ спірного майна.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву знало та зобов’язано було знати про наявність порушення права власності на спірне майно, але своєчасно, в межах строку позовної давності, не звернулося до суду за захистом права власності на спірне майно, обгрунтованого клопотання про відновлення пропущеного строку позовної давності не надано, тому апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо застосування ст.267 ЦК України.

Спірне майно перебувало на балансі третьої особи –УНДІЗ, який був підпорядкований Міністерству зв’язку України. Міністерство зв’язку України у межах своїх повноважень видало розпорядження від 22.01.1996 року про передачу спірного майна Закритому акціонерному товариству комплектації “Тельком”.

Виходячи з того, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву не надало доказів про скасування або визнання недійсним розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.1996 про передачу спірного майна, судом не взято до уваги посилання на неправомірність передачі спірного майна.

Відповідно до ст.49 Закону України ”Про власність” володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Закрите акціонерне товариство комплектації “Тельком” правомірно отримало спірне майно у володіння, що підтверджується розпорядженням Міністерства зв’язку України від 22.01.1996 року та листом від 30.01.1996 №480, з якого вбачається, що спірне майно надається Закритому акціонерному товариству комплектації “Тельком” у зв’язку із виселенням його з нежитлового приміщення за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик,22 та переселення в спірну будівлю.

Як вбачається з технічної документації Кивського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна фактичною адресою спірного майна є м.Київ, вул.Солом’янська, 3-Б. Отже, Закрите акціонерне товариство комплектації “Тельком” добросовісно отримав спірне майно у володіння 12.03.1996 року та продовжує володіти спірним майном.

Як свідчать матеріали справи, впродовж цього строку Закрите акціонерне товариство комплектації “Тельком” володіло спірним майном. Цей факт підтверджується зазначенням у статутних документах, свідоцтві про реєстрацію відомостей, що місцем розташування останнього є приміщення за адресою м.Києві, вул.Солом’янська, 3-Б.

Крім того, позивач за  зустрічним позовом впродовж строку володіння спірним майном здійснив реконструкцію останнього, значно збільшивши його площу, що підтверджується актом від 12.03.1996 року та технічною документацією Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна від 26.08.2005 року.

Відповідно до п.1 ст.144 ГК України майнові права та обов’язки у суб’єктів господарювання можуть виникати з актів органів державної влади. Отже, Закрите акціонерне товариство комплектації “Тельком” отримав спірне майно на підставі розпорядження Міністерства зв’язку України.

Однак, колегія не може погодитися з висновками суду з огляду на таке.

З матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено знаходження спірного нерухомого майна протягом 1996-2006 рр. в процесі приватизації чи в користуванні відповідача на умовах оренди. РВ ФДМ України по м.Києва не було учасником відповідних правовідносин стосовно цього майна, в зв’язку з чим помилковим вважається висновок суду про те, що позивач зобов’язаний був дізнатися про порушення прав держави на спірне майно з моменту проведення в 2002 році перевірки органами контрольно-ревізійної служби, які є підпорядкованими  Мінфіну України (ст.43 Закону України “Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні”).  Передачу спірного майна з балансу ДП “УНДІЗ” на баланс організації орендарів підприємства комплектації “Тельком” здійснено на виконання розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.96, у підпорядкуванні якого власне і знаходилося ДП “УНДІЗ”, що встановлено судом. При цьому ДП “УНДІЗ” та Міністерство зв’язку України не повідомляли про здійснення такої  передачі державні органи приватизації. З огляду на це передчасним визнається висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності

В матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи (договір купівлі-продажу державного майна, договір оренди з правом викупу тощо), які б підтверджували право власності ЗАТ “Тельком” на спірне майно. В зв’язку з цим помилковими визнаються посилання суду першої інстанції в обгрунтування підстав для задоволення зустрічного позову на технічну документацію Київського МБТІ та реєстрацію за ЗАТ “Тельком” 26.08.2005р. права власності на об’єкти нерухомого майна, оскільки реєстраційне посвідчення та технічна документація БТІ не відносяться до правовстановлюючих документів.

Помилковим є також визнання судом проведеної відповідачем реконструкції спірної будівлі в якості підстави набуття права власності на неї, оскільки чинне законодавство не передбачає таких підстав набуття права власності на державне майно.

Судом не враховано, що за актом приймання –передачі від 12.03.96, підписаним керівниками ДП “УНДІЗ”  та орендного підприємства комплектації “Тельком” і затвердженим Міністерством зв’язку України, оформлено передачу виробничої будівлі та дворових споруд по вул.Солом’янська,3а виключно з балансу ДП “УНДІЗ” на баланс орендного підприємства комплектації “Тельком”, правонаступником якого є ЗАТ “Тельком”. Проте, баланс не визначає підстав знаходження майна у володінні підприємства, оскільки є лише формою бухгалтерського обліку.

Наведене свідчить про неповне з’ясування судами обставин справи та є підставою для її передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на вчинення передачі державного майна за вищезгаданим актом державним підприємством, касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи ретельно перевірити доводи скаржника щодо порушення цим державним підприємством імперативних вимог ст.5 Декрету КМ України “Про управління майном, що є  у загальнодержавній власності”  від 15.12.92 №8-92, якою встановлено заборону державним підприємствам на безоплатну передачу закріпленого за ними майна іншим підприємствам, організаціям і установам, а також в зв’язку з цим вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для застосування з врахуванням положень ч.2 ст.4 ГПК України до спірних відносин розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.96, яке в матеріалах справи відсутнє, попередньо витребувавши згадане розпорядження у третіх осіб. Слід також належним чином перевірити наявність чи відсутність входження спірного майна до статутного фонду ВАТ “Тельком”.

Помилковим вважається застосування судом першої інстанції до спірних відносин ст.344 ЦК України шляхом передчасного визнання за ЗАТ “Тельком” як добросовісним володільцем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки згідно п.8 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки  до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 1 січня 2011 року.

Наведеної правової позиції також дотримується Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах про визнання права власності на майно (постанова ВСУ від 16.08.2005 у справі №8/509).

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на викладене, касаційна інстанцій на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу РВ ФДМ України задовольнити частково.

Рішення господарського суду м.Києва від 05.05.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2006 у справі №3/156 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду м.Києва.

Головуючий, суддя                                                                             В.Овечкін

Судді:                                                                                                    Є.Чернов

В.Цвігун