ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007 р.
№ 24/406/06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді                                                           Кривди Д.С.,

суддів                                                      Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін:

від позивача:          Малюська Д.Л., Рабчинський С.А.

від відповідача:      не з’явився

від прокурора:        Прасов О.О.

розглянувши  касаційну скаргу Запорізького державного науково-виробничого підприємства "Система"

на постанову  Запорізького апеляційного господарського суду від 26.01.2007р.

у справі №  24/406/06  Господарського суду Запорізької області

за позовом  Запорізького державного науково-виробничого підприємства "Система"

до Комунального підприємства "Виробниче ремонтно-житлове об’єднання № 13"

за участю Прокуратури Запорізької області

про   тлумачення п. 7 договору,

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке державне науково-виробниче підприємство "Система" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Комунального підприємства "Виробниче ремонтно-житлове об’єднання №13" про тлумачення п. 7 в редакції узгодженого протоколу розбіжностей від 05.12.2000р. до договору від 01.12.2000р.  № 890 про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території та зазначити, що недосягнення сторонами згоди стосовно розподілу витрат на обслуговування та ремонт будинку і утримання прибудинкової території тягне за собою неукладеність названого договору.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.11.2006р. (суддя Т.А.Азізбекян) позовні вимоги задоволено частково, розтлумачено п. 7 договору № 890 про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території (з урахуванням протоколу розбіжностей від 05.12.2000р.): пункт 7 договору № 890 про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території (з урахуванням протоколу розбіжностей від 05.12.2000р.) передбачає підписання сторонами за договором розподілу витрат на обслуговування та ремонт будинку і утримання прибудинкової території, який є невід’ємною частиною договору; пункт 7 договору № 890 про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території (з урахуванням протоколу розбіжностей від 05.12.2000р.) передбачає узгодження розрахунку ставки експлуатаційних витрат на день укладання договору; пункт 7 в цій частині (з урахуванням редакції протоколу розбіжностей від 05.12.2000р.) не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки ставки експлуатаційних витрат затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування, а відтак КП "Виробниче ремонтно-житлове об’єднання №13" не зобов’язано узгоджувати із співвласником та підписувати розрахунок ставки експлуатаційних витрат.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.11.2006р., Комунальне підприємство "Виробниче ремонтно-житлове об’єднання № 13" подало апеляційну скаргу.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 26.01.2007р. (судді: Т.М.Шевченко, Т.В.Мойсеєнко, О.М.Яценко) апеляційну скаргу Комунального підприємства "Виробниче ремонтно-житлове об’єднання № 13" задоволено частково: рішення Господарського суду Запорізької області від 21.11.2006р. скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, Запорізьке державне науково-виробниче підприємство "Система" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 21.11.2006р. та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 26.01.2007р. та  направити справу на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу тим, що  господарським судом першої та апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Розглянувши касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга Запорізького державного науково-виробничого підприємства "Система" не підлягає задоволенню.

Господарським судом встановлено, що:

14.03.2000р. між Комунальним підприємством "ВРЕЖО № 14", правонаступником якого є відповідач, та позивачем був укладений договір №890 про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території, пункт 7 якого викладено в узгодженій редакції протоколу розбіжностей до договору: "Невід’ємною частиною цієї угоди є узгоджений із "Співвласником" розподіл витрат на обслуговування та ремонт будинку і утримання прибудинкової території між сторонами та розрахунки ставки експлуатаційних витрат на день укладання договору".

03.01.2005р. сторонами укладено додаткову угоду до договору №890 щодо узгодження строків та порядку внесення оплати за експлуатаційні витрати по встановленим для житлового фонду ставкам та визначено суму експлуатаційних витрат з розрахунку за 1 кв.м. на місяць.

Як вже було зазначено, позивач просить розтлумачити пункт 7 договору в редакції узгодженого протоколу розбіжностей від 05.12.2000р. до договору від 01.12.2000р.  № 890 про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території.

Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч.ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Крім того, відповідно до ст.213 ЦК України тлумаченню підлягає  саме зміст правочину, а не його конкретні терміни в окремих пунктах договору.

Господарським судом встановлено, що в обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що сторони за договором не дійшли згоди щодо розподілу витрат на обслуговування та ремонт будинку і утримання прибудинкової території. Крім того, відповідач жодного разу не надав позивачу хоча б будь-якого розрахунку ставки своїх експлуатаційних витрат.

Отже, слід погодитися з судом апеляційної інстанції, що  позивач фактично просить змінити пункт 7 договору  шляхом тлумачення останнього.

За викладених обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про те, що зміна п. 7 договору, що передбачає розподіл витрат на обслуговування та ремонт будинку і утримання прибудинкової території між сторонами та розрахунки ставки експлуатаційних витрат на день укладання договору, шляхом тлумачення, протирічить вимогам діючого законодавства, а тому господарський суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Крім того, згідно ст. 111-7 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Доводи заявника, викладені в касаційній скарзі, зазначеного вище висновку господарського суду апеляційної інстанції не спростували.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для скасування прийнятої господарським судом апеляційної інстанції постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, п. 1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Запорізького державного науково-виробничого підприємства "Система"  залишити без задоволення, постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 26.01.2007р. у справі № 24/406/06 –без змін.

Головуючий - суддя                                                       Кривда Д.С.

судді                                                                                Жаботина Г.В.

Уліцький А.М.