ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

25.01.07                                                                                           Справа  № 2/193-14/300

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого –судді                                     Дух Я.В.

суддів                                                              Краєвська М.В.

Марко Р.І.

розглянув апеляційну скаргу Комунального підприємства “Надвірнаміськтепло”, м. Надвірна

на рішення           Господарського   суду Івано-Франківської області

від                           21.11.2006 року

у справі                  №2/193-14/300

за   позовом  Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м.Київ

до відповідача     Комунального підприємства “Надвірнаміськтепло”, м. Надвірна

про                         стягнення  24 465,27грн. боргу

За участю представників:

від Позивача:  Працьовитий Ю.В. –головний ю/к, довіреність в матеріалах справи;

від Відповідача: Тріфонов Б.М.–ю/к, довіреність в матеріалах справи .

ВСТАНОВИВ:

Представникам сторін роз’яснено права та обов’язки передбачені ст.22 ГПК України.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2007р. в склад колегії суддів замість судді Якімець Г.Г. введено суддю Марка Р.І.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 21.11.2006р. у справі №2/193-14/300 задоволено позовні вимоги Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м.Київ та стягнуто з Комунального підприємства “Надвірнаміськтепло”, м. Надвірна –24 465,27 грн. заборгованрості (з яких: - 13 317,37 грн. сума основного боргу, -1 175,96 грн. пеня, -7 647,21 грн. інфляційні збитки; - 2 324,73 грн. 3% річних), 244,65 грн. витрат по сплаті державного мита та 77,80 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, КП “Надвірнаміськтепло” (відповідач у справі) - надалі Скаржник, подало апеляційну скаргу від 29.11.2006року за №673, в якій  просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.11.2006р. у справі №2/193-14/300 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні стягнення  1 175,96 грн. пені, 7 647,21 грн. інфляційних та 2 324,73 грн. 3% річних,   виходячи з того, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального і процесуального права, зокрема:

-  протоколом розбіжностей до укладеного між сторонами договору №06/04-2831-ТЕ-15, пункт 7.2 договору, яким встановлена відповідальність у вигляді індексу інфляції та трьох процентів річних, - вилучений, а тому позивач не мав права вимагати  їх стягнення;

-  місцевий господарський суд безпідставно не застосував положення Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію”.

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” (позивач у справі) проти вимог скаржника заперечує з підстав, викладених у своєму відзиві від 22.01.2007р. №31/10-472 на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з нижчевказаного:

- заборгованість відповідача по укладеному між сторонами Договору №06/04-2831 ТЕ—15 становила 13 317,37 грн., а тому останній згідно п.7.2 цього договору повинен сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення;

- посилання скаржника, що при задоволенні стягнення пені судом не прийнято до уваги Закон України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію” є безпідставними, так як згідно прикінцевих положень цього Закону він набирав чинність з 01.07.2003р., тобто відповідно до норм Закону пеня не нараховувалася на суму реструктуризованої заборгованості, яка склалася станом на 01.07.2003р., а предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за поставлений природний газ протягом 2005 року;

- судом першої інстанції вірно встановлено, що в договорі не зазначено про сплату інфляційних збитків та 3% річних, як і не зазначено про звільнення боржника від їх сплати, та не встановлено інший  розмір процентів.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення  представників сторін в судовому засіданні,  дослідивши правильність застосування  місцевим господарським судом при винесенні  оскаржуваного рішення  норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з такого :

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, між сторонами укладено Договір №06/04-2831- ТЕ –15 від 31.12.2004р. на постачання природного газу для вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ та організацій (а.с. 20-24) з протоколом розбіжностей від 31.12.2004р., протоколом погодження розбіжностей від 05.01.2005р.та Додатковою угодою №1 від 04.01.2005р. до нього (а.с.25-30)

Згідно п.1.1 договору, постачальник (позивач у справі) зобов'язався передати у власність покупцю (відповідач у справі) в 2005 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Пунктом 6.1 договору   сторони встановили  порядок проведення розрахунків, а саме  оплата за газ проводиться покупцем грошовими коштами щодекадно до 10, 20, та 30 числа місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично спожиті та протранспортовані обсяги газу здійснюються на підставі акту приймання-передачі газу  до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п.7.2 договору, в разі неоплати або несвоєчасної оплати за спожитий газ у строки, зазначені в п.6.1 даного договору, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення плате, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня. При цьому, згідно п.7.4 договору, пеня нараховується постачальником протягом 6 місяців, що передує моменту звернення з позовом.

Із наявних у справі матеріалів вбачається, що на виконання укладеного між сторонами договору  позивач поставив відповідачу протягом січня-березня 2005р. природний газ для вироблення теплової енергії для потреб  населення, бюджетних установ та організацій в об'ємі 1535,840 тис. м.куб. на загальну суму 378 150,37 грн., що підтверджено актами прийому-передачі природного газу (а.с. 17-19), за який останній розрахувався частково в сумі 364 833,00 грн. і його заборгованість станом на день подання позову становила, як правильно встановив суд першої інстанції, 13 317,37 грн., що не заперечується і не оспорюється скаржником.

Водночас як вбачається з апеляційної скарги, скаржник не погоджується з рішенням місцевого господарського суду в частині задоволення стягнення пені в сумі 1 175,96 грн. за період з 19.04.2006р. по 19.10.2006р., інфляційних нарахувань в сумі 7 647,21 грн. за період з лютого 2005 року по вересень 2006р. та трьох процентів річних в сумі 2 324,73 грн. за період з 11.02.2005р. по 19.10.2006р.

У статті 509 Цивільного кодексу України  визначено поняття зобов’язання —це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог —відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 Кодексу).

Крім цього, статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму основного боргу та  три  відсотки  річних,  передбачені  статтею 625 ЦК України,  стягуються лише при  простроченні виконання  грошового зобов'язання, незалежно від вини боржника, так як вказана норма статті Кодексу передбачає спеціальну відповідальність,  яка  не  ототожнюється  з   неустойкою   і   не відноситься   до   передбачених  ст.  546  ЦК України  видів  забезпечення виконання зобов'язань, що давало б підстави звільнення від відповідальності у разі  відсутності вини в діях боржника, виходячи зі змісту ч.1 ст. 614 ЦК України, а так само не поширюються вимоги щодо письмової форми про визначення такого виду відповідальності.

Отже, у разі, якщо договором не визначено застосування інфляційних та трьох процентів річних за порушення виконання грошових зобов'язань, а так само якщо не встановлено інший розмір процентів, в такому випадку застосовуються загальні вимоги, встановлені ст. 625 ЦК України.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення основної суми боргу з врахуванням інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, місцевий господарський суд правильно застосував положення ст. 614 ЦК України, в зв'язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Що стосується стягнення пені, колегія суддів зазначає, що стягнення неустойки є самостійним  способом захисту цивільних прав,  передбаченим  статтею 16  ЦК України, і відповідно  до  статті 546  ЦК України  є одним  з  видів забезпечення виконання зобов'язань.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України   штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Як вказано в статті  549 ЦК України, неустойкою (пенею, штрафом)  визнається  визначена  законом  або  договором грошова сума або інше майно,  які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Аналогічне визначення неустойки як господарської санкції наведено в ст. 230 ГК України.

Законом неустойка визначена у формах штрафу та пені. При цьому нарахування санкцій триває протягом 6 місяців, якщо інше не встановлено законом або договором (п.6 ст. 232 ГК України).

Стягнення неустойки передбачено п. 7.2 Договору, а пунктом 7.4 Договору строни встановили, що пеня нараховується постачальником протягом 6 місяців, що передує моменту звернення з вимогою, претензією, позовом.

Позивачем заявлена вимога про стягнення пені в сумі 1175,96 грн. за період з 19.04.2006р. по 19.10.2006р., обчисленої від розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування та в межах строку, встановленого п.7.4 Договору (позов подано до місцевого господарського суду 20.10.2006р.)

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підставність стягнення судом першої інстанції пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання,  оскільки такі вимоги грунтуються на договорі (п.п.6.1, 7.2 та 7.4 договору) та законі, а обставини, які пов'язують  підстави для  застосування до відповідача майнової відповідальність за неналежне виконання ним своїх зобов'язань за договором, підтверджені наявними у справі матеріалами та не спростовані відповідачем.

При цьому твердження скаржника про застосування до спірних правовідносин положень Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" є помилковим, виходячи з такого.

01.07.2003р. набрав чинності  Закон України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію", відповідно до ст. 1 якого заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот)  наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (далі —громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації.

Згідно ст. 5 Закону на суму реструктуризованої заборгованості не нараховується пеня житлово-комунальним підприємствам на їх заборгованість перед постачальниками енергоносіїв, інших матеріальних цінностей, що використовуються для надання послуг.

За загальним правилом дія нормативно-правового акту пов'язує його застосування в просторі та часі.

Аналіз вказаного Закону дає підстави дійти висновку, що останній пов'язує його застосування до правовідносин, які виникли до набрання чинності цим Законом, а саме передбачає реструктуризацію заборгованості населення за поставлений йому, зокрема, природний газ, електроенергію та теплову енергію, яка виникла станом на 01.07.2003р., а відтак застосування наслідків в зв'язку з реструктуризацією населенням заборгованості по цьому Закону, зокрема звільнення населення, житлово-комунальних підприємств, енергогенеруючих компаній та підприємств Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України" від сплати пені, передбаченими ст.ст. 3, 5 Закону, поширює свою дію за умови, якщо такий борг виник до 01.07.2003р. та у встановленому порядку був реструктуризований, і за умови своєчасного здійснення населенням, відповідно до умов укладених ним договорів про реструктуризацію платежів,   погашення такої заборгованості і оплату поточних платежів.

Спірні правовідносини між сторони виникли та існували протягом січня-березня 2005 року, а тому в жодному випадку заборгованість за поставлений в 2005 році природний не могла бути реструктуризована відповідно до ст. 1 вказаного Закону, а відтак не підлягає застосуванню  диспозиція правової норми, встанволеної ст. 5 вказаного Закону.

Відповідно до  роз'яснень  Пленуму  Верховного  Суду України, викладених у  пункті  1  Постанови  від   29.12.1976   р.   N   11  "Про  судове  рішення",  рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги   процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності —на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обгрунтованим визнається рішення,  в якому повно відображені обставини,  що мають  значення для  даної  справи,  висновки  суду  про  встановлені  обставини і правові  наслідки   є   вичерпними,   відповідають   дійсності   і підтверджуються  достовірними  доказами,  дослідженими  в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать про те,  що місцевий господарський суд  в  порядку  ст.  43 ГПК  України  всебічно,  повно  і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, і як  наслідок,  прийняте судом  рішення відповідає вимогам,  що викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від  29.12.76  р.  N  11 "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого господарського суду, в зв'язку із чим в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести на скаржника.

Керуючись ст. 99, 101 –103, 105 Господарського процесуального кодексу України,-

Львівський апеляційний господарський суд  ПОСТАНОВИВ :

1.          Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.11.2006р. у справі №2/193-14/300 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.          Судові витрати за розгляд справи апеляційної скарги віднести на скаржника.

3.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.          Справу №2/193-14/300 повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Головуючий -суддя                                                     Дух Я.В.

Суддя                                                                              Краєвська М.В.

Суддя                                                                              Марко Р.І.