ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.04.2007                                                             Справа  № 10/270

За позовом  Державного  підприємства „Енергоринок”, м. Київ

до відповідача Відкритого акціонерного товариства Енергопостачальної компанії „Закарпаттяобленерго”,   м. Ужгород-Оноківці

про стягнення суми  58101152,60 грн.,  в т.ч. 36625632,46 грн. основного боргу за придбану електроенергію, 6641782,50 грн. пені, 2563794,27 грн. штрафу, 2591753,79 грн. 3% річних, 9678189,58 грн. інфляційних

Суддя   І.В.Івашкович

Представники:

від позивача: Бойко М.О. –юрисконсульт ІІ категорії, довіреність від 13.01.06

від відповідача:  Габор О.М. - помічник генерального директора з юридичних питань, начальник юридичного відділу, довіреність № 157 від 15.01.07; Козак В.А. –в.о. заст. начальника юрвідділу, довіреність № 1097 від 09.03.06

У судовому засіданні 19.03.07 оголошувалась перерва до 03.04.07 10 годин.

СУТЬ СПОРУ: Державне підпроиємство „Енергоринок”, м. Київ звернулось  з позовом до відкритого акціонерного товариства „Енергопостачальної                компанії „Закарпаттяобленерго”,  м. Ужгород-Оноківці  про стягнення суми            58101152,60 грн., в т.ч. 36625632,46 грн. основного боргу за придбану електроенергію, 6641782,50 грн. пені, 2563794,27 грн. штрафу, 2591753,79 грн. 3% річних, 9678189,58 грн. інфляційних.

Позов мотивує тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов’язань за договором купівлі-продажу електричної енергії від 22.04.02                № 1050/01 не оплатив в повному обсязі вартість придбаної в період з 01.10.03 по 31.12.04 (за винятком періоду з січня по квітень 2004 р.) електричної енергії, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в розмірі, що станом на 01.10.06 склала 36625632,46 грн.

За порушення обумовлених договором строків проведення розрахунків відповідачу на підставі п. 6.3.2 договору нараховано пеню в розмірі                      6641782,50 грн. (згідно наведеного у позовній заяві розрахунку).

Окрім того, на підставі норм ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України відповідачу нараховано 7% штрафу від простроченої суми у розмірі                   2563794,27 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України відповідачу із простроченого боргу нараховано 3% річних в розмірі 2591753,79 грн. та інфляційні в розмірі 9678189,58 грн. (розрахунок наведено у позовній заяві).

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Посилається на обгрунтування та підтвердження підстав позовних вимог доданими документальними доказами.

Представниками  відповідача позов визнано  частково. Стосовно позовних вимог про стягнення 36625632,46 грн. основного боргу заявлено, що в цій частині відповідач позов визнає. Подано заяву № 6-5-13 від 19.01.07 із запереченнями на позов в частині нарахувань 6641782,50 грн. пені. 2563794,27 грн. штрафу, 2591753,79 грн. 3% річних, 9678189,58 грн. інфляційних.

Зазначено, зокрема, що нарахування пені проведено без врахування вимог п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та вимоги в цій частині заявлено з пропуском спеціальної позовної давності, врегульованої ст. 258 Цивільного кодексу України.

Вимоги в частині стягнення суми 2563794,27 грн. 7% штрафу із простроченої суми відповідач вважає заявленими неправомірно, оскільки відповідно до ч. 2  ст. 231 Господарського кодексу України такий штраф може бути застосовано, якщо інше не передбачено законом чи договором.                             У даному випадку договором № 1050/01 за порушення строків оплати передбачено застосування пені в розмірі 0,2% від простроченої суми, що є штрафною санкцією в розумінні ГК України.

Посилаючись на положення Закону України „Про внесення зміни до             ст. 214 Цивільного кодексу Української РСР” № 1136-ХІУ від 08.10.1999 р. (Прикінцеві положення), ст. 1 Закону України „Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне  внесення плати за житлово-комунальні послуги” від 13.11.1996 р., відповідач стверджує, що у позивача відсутні підстави для нарахування інфляційних та річних відповідно до Цивільного кодексу Української РСР на заборгованість, яка виникла у 2003 р., оскільки перед відповідачем існує значна дебіторська заборгованість за спожиту електроенергію житлово-комунальних підприємств, населення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Між  державним підприємством „Енергоринок”. м. Київ (ДПЕ) та ВАТ ЕК „Закарпаттяобленерго”, м. Ужгород-Оноківці (ЕК) укладено договір                              № 1050/01 від 22.04.2002 р., предмет якого передбачає, що ДПЕ зобов’язується продавати, а ЕК –купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

За загальними умовами договору сторонами визнано свої зобов’язання за Договором між членами Оптового ринку електроенергії України (ДЧОРЕ), укладеним 15.11.1996 р. з наступними змінами і доповненнями до нього, разом з додатками до цього Договору, що є його невід’ємною частиною. Зокрема, додатком до ДЧОРЕ є Інструкція про порядок використання коштів Оптового ринку електричної енергії України, яка регулює розрахунки за продану та куплену електроенергію на ОРЕ, рух коштів по ОРЕ та інше.

Умовами ст. 5 договору № 1050/01 від 22.04.02 про порядок розрахунків передбачено, що оплату за куплену електроенергію ЕК здійснює  грошовими коштами, що перераховуються на поточні рахунки із спеціальним режимом використання ДПЕ з поточних рахунків із спеціальним режимом використання ЕК, відкритих відповідно до чинних нормативно-правових актів України, які регулюють  порядок розрахунків за електроенергію, а також з інших рахунків ЕК. Перерахування коштів ЕК за куплену у ДПЕ електроенергію здійснюється кожного банківського дня розрахункового місяця і зараховується сторонами як оплата за електричну  енергію, куплену ЕК у ДПЕ у цьому місяці з урахуванням умов п. 5.4 та п. 5.5. цього договору. Встановлено, що остаточний рахунок за куплену ЕК в ДПЕ електроенергію в розрахунковому місяці здійснюється ЕК до 14–го (включно)  числа місяця, наступного за розрахунковим, з поточних або інших (крім поточного із спеціальним режимом використання) рахунків ЕК. У цьому випадку ЕК зобов’язана обов’язково вказати призначення платежу.

Із фактичних матеріалів та обставин справи вбачається, що за період з жовтня по грудень 2003 р., з травня по грудень 2004 р. на підставі укладеного договору № 1050/01 від 22.04.02 відповідач придбав у позивача електроенергію в обсязі 1758535,706 тис. КВТ./ГОД. на загальну суму 202421806,07 грн., що підтверджено доданими до справи позивачем копіями щомісячних двосторонніх актів  купівлі-продажу електроенергії, рахунків-фактур з відображеними у них даними про обсяг і вартість  купованої за відповідний розрахунковий місяць електроенергії.

За куповану в межах вищезазначеного періоду електроенергію відповідачем здійснено часткові розрахунки. А саме, за період з жовтня по грудень 2003 р. проведено оплат на суму 46449221,94 грн., за період з травня по грудень 2005 р. оплачено 119346951,67 грн., що підтверджується довідками позивача про стан взаєморозрахунків за підписом головного бухгалтера. Внаслідок неповної оплати за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 36625632,46 грн.

Позовні вимоги в частині 36625632,46 грн. основного боргу підтверджено та обґрунтовано позивачем документально, не спростовано  відповідачем в установленому порядку.

Відповідно до положень ст. 161Цивільного кодексу Української РСР (чинного протягом спірного періоду з жовтня по грудень 2003 р.),                          ст. 526 Цивільного кодексу України ( чинного з 01.01.04 ), аналогічної до неї              ст. 193 Господарського кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідачем зобов’язання щодо оплати купленої електроенергії в обумовлені договором строки не виконано, борг в розмірі 36625632,46 грн. підлягає стягненню за вимогою позивача в судовому порядку. Таким чином позов в частині стягнення 36625632,46 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо  інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із розрахунку позивача вбачається, що на підставі ст.625 Цивільного кодексу України позивачем нарахування інфляційних та 3% річних проведено із простроченого боргу за період прострочки з 15.11.03 по 14.11.06.

Відповідно до п. 4 „Прикінцевих  та перехідних  положень” Цивільного кодексу Україну положення цього  кодексу  застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Виходячи із змісту наведених вище правових норм, суд вважає безпідставним нарахування інфляційних та 3% річних на заборгованість, що виникла у 2003 р. (з жовтня по грудень 2003 р.) та за період прострочки з 15.11.03 по 31.12.03.

Проведеним судом перерахунком встановлено, що неправомірними слід вважати нарахування 3% річних в розмірі 22035,04 грн. та інформаційних в розмірі 203048,13 грн. із простроченого боргу,  що виник у 2003 р. та за період прострочки з 15.11.03 по 31.12.03.

Отже, вимоги в частині 22035,04 грн. 3% річних та 203048,13 грн. інфляційних суд відхиляє.

Стягненню підлягають 3% річних в розмірі 2569718,75 грн. та інфляційні в розмірі 9475141,45 грн.

Заперечення відповідача стосовно того, що на заборгованість, яка виникла у 2003 р., не можуть нараховуватись інфляційні та  річні відповідно до Цивільного кодексу Української РСР, суд відхиляє, оскільки заборгованість відповідача, яка виникла у 2003 р. ( з жовтня по грудень), продовжує існувати з 01.01.04 ( після набрання чинності Цивільним кодексом України), а отже, як зазначено вище, до таких правовідносин слід застосувати положення Цивільного кодексу України.

При аналізі і оцінці позовних вимог в частині стягнення                 6641782,50 грн. пені, суд прийшов до висновку про те, що такі вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як зазначено вище, оплату пені передбачено п. 6.3.2 договору                     № 1050/01 від 22.04.03, умовами якого, зокрема, встановлено, що у разі несплати ЕК за куплену в ДПЕ електроенергію відповідно до термінів, встановлених п. 5.4 договору, з останнього числа місяця, наступного за розрахунковим нараховується пеня в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу (але не більше подвійної облікової ставки НБУ на день прострочення) за кожний день прострочення.

В даному випадку сторони, як учасники відносин у сфері господарювання, є суб’єктами права застосування пені, як одного з видів штрафних санкцій, передбачених ст. 230 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Нормами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України  встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Виходячи з врегульованих договором сторін кінцевих термінів розрахунків за куплену у відповідному розрахунковому місяці електроенергію, та беручи до уваги, що останнім розрахунковим місяцем спірного періоду є грудень 2004 р., а отже оплата за куплену в цьому місяці електроенергію мала бути здійснена до 14.01.05, суд констатує, що кінцевою датою періоду нарахування пені із спірної заборгованості є 15.07.05 (за прострочку оплати електроенергії за грудень 2004 р.).

Статтею 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлено спеціальну позовну давність в один рік. Таким чином, в даному випадку позовна вимога про стягнення пені мала бути заявлена не пізніше 16.07.06. Позов по даній справі заявлено позивачем 14.11.06 (згідно відтиску штампу поштової установи на поштовому конверті), а отже вимоги про стягнення пені заявлено після спливу спеціальної позовної давності. У відповідності до ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Про застосування позовної давності згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України заявлено позивачем у позовній заяві при обґрунтуванні вимог в частині пені та відповідачем у поданих письмових запереченнях на позов.

Виходячи з наведених  вище мотивів, суд вимоги про стягнення суми                      6641782,50 грн. пені відхиляє у зв’язку  із спливом позовної давності.

Окрім того, аналізуючи вимоги в частині стягнення  7% штрафу від простроченого боргу,  нарахованого згідно з п.2 ст. 231 Господарського кодексу України,  суд  констатує такі висновки.

Нормами п.2 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено розміри штрафних санкцій, що підлягають застосуванню, зокрема,  у разі порушення господарського зобов’язання, в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо інше не передбачено законом  чи  договором. За порушення строків виконання зобов’язання передбачено стягнення пені в розмірі 0,1 відсотка  вартості товарів ( робіт послуг ), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

В даному випадку штраф  у розмірі 7 %  від простроченої суми застосовано неправомірно, оскільки договором сторін передбачено іншу відповідальність за прострочку оплати, а саме оплату пені у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ на день прострочення, яку позивач і просить стягнути згідно з даним позовом. Окрім того, відповідно до п.2 ст. 231 ГК України штраф у розмірі 7 %  за  наявності відповідних підстав може бути стягнуто додатково до передбаченої цими ж нормами пені, а  не пені, встановленої у договорі. Отже, нарахування                  7 % штрафу в даному випадку є безпідставним.

Таким чином, за результатами вирішення спору по суті суд визнає позов таким, що підлягає задоволенню частково. Стягується сума 48670492,66 грн.,  в т.ч. 36625632,46 грн. основного боргу, 2569718,75 грн. 3% річних та            9475141,45 грн. інфляційних.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

За правилами ст. 49 ГПК України  суд покладає на відповідача відшкодування витрат по оплаті держмита в розмірі 21361,35 грн. та                  98,85 грн. по оплаті інформаційно-технічних послуг.

Беручи до уваги заяву позивача щодо зазначення номерів рахунків в банківській установі, на які підлягають зарахуванню стягнуті за рішенням суду суми, суд при прийнятті рішення  встановлює порядок його виконання  згідно з поданою з позивачем заявою.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82, 84, 85  Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з ВАТ ЕК „Закарпаттяобленерго” (м. Ужгород-Оноківці,                  вул. Головна, 57, І.К. 00131529) на користь Державного підприємства  „Енергоринок” (м. Київ, вул. Комінтерну, 27, І.К. 215152,66 грн.,           в т. ч. 36625632,46 грн. основного боргу за куплену електроенергію ( із зарахуванням на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання в національній валюті № 1 в ГОУ ВАТ „Ощадний банк України”, МФО 300465), 2569718,75 грн. 3% річних, 9475141,45 грн. інфляційних та 21460,20 грн. відшкодування  судових витрат  ( із зарахуванням на поточний рахунок в національній валюті № 1 ГОУ ВАТ „Ощадний банк України”, МФО 300465).

Видати наказ.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому ГПК України.

Суддя                                                                                          І.В.Івашкович