Харківський апеляційний господарський суд
Ухвала

Іменем України

Адміністративна справа                              Головуючий по 1-й інстанції                                                                № АС-42/501-06                                                Суддя –Яризько В.О.

Доповідач по 2-й інстанції

Суддя –Бабакова Л.М.

14 лютого 2007 р.                                                    м. Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду у складі:        головуючого судді Карбань І.С., суддів Бабакової Л.М., Шутенко І.А.

При секретарі  Міракові Г.А.

За участю представників сторін:

позивача – Несміян В.Є. –дов. № 11978/10/10-017 від 09.01.2007р.

1-го відповідача –Рєпнін Є.Ю. –дов. б/н від 18.01.2007р.

2-го відповідача –Діденко В.А. –дов. № 3/81 від 02.01.2007р.

прокурора –Міргород І.І. –посвідчення № 28 від 22.03.1999р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційного суду заяву про апеляційне оскарження та апеляційну скаргу (вх. 4641Х/2-4) позивача, ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова, та заяву про апеляційне оскарження та апеляційну скаргу (вх. 285Х/2-4) прокуратури Харківської області на Постанову господарського суду Харківської області від 22.11.2006 року по справі № АС-42/501-06

за позовом ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова

до  1) ТОВ "Україна Лінк", м. Харків;

2) ВАТ Північний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг

За участю прокурора Харківської області

про визнання недійсними господарських зобов’язань

Встановила:

Постановою господарського суду Харківської області від 22.11.2006р. (суддя  Яризько В.О.) в задоволенні позову було відмовлено.

Позивач, ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова, з Постановою господарського суду не згодний, подав заяву про апеляційне оскарження та апеляційну скаргу, в яких просить апеляційний суд скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм чинного законодавства.

Прокурор Харківської області з Постановою господарського суду також не погодився, подав заяву про апеляційне оскарження та апеляційну скаргу, в яких просить апеляційний суд скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

1-й відповідач, ТОВ "Україна Лінк", у запереченнях на апеляційні скарги позивача та прокурора просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, постанову господарського суду Харківської області від 22.11.2006р. без змін, вважає, що постанова суду першої інстанції обґрунтована та прийнята у відповідності до чинного законодавства.

2-й відповідач, ВАТ Північний гірничо-збагачувальний комбінат", у запереченні на апеляційну скаргу позивача також просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а постанову господарського суду Харківської області від 22.11.2006р. без змін, вважає, що постанова суду першої інстанції обґрунтована та прийнята у відповідності до чинного законодавства.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, заслухавши представників сторін, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсними господарські зобов'язання 1-відповідача - ТОВ „Україна Лінк" та 2-відповідача -ВАТ „Північний гірничо-збагачувальний комбінат", які виникли на підставі вчиненого між ними 17.09.2002р. укладеного договору №К131 купівлі-продажу 160 векселів та укладеної 27.12.2004р. додаткової угоди до договору №К131, які виконані сторонами на загальну суму 10783774,00 грн., як таких, що суперечать інтересам держави та суспільства, застосувати наслідки визнання господарських зобов'язань відповідачів недійсними, які передбачено ст. 207, 208 Господарського Кодексу України, та вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та кошти відповідачів у сумі 354967914,47 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході проведення позивачем планової комплексної документальної перевірки ТОВ "Україна Лінк" з питань дотримання підприємством норм податкового та валютного законодавства при проведенні фінансово-господарської діяльності, за результатом якої складено акт №571/23-20/32951120 від 08.02.05р., встановлено, що 17.09.2002р. між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу цінних паперів №К131. На підставі договору доручення № К130 від 16.09.2002р. вказаний договір купівлі-продажу укладено від імені Товариства з обмеженою відповідальністю „Україна Лінк" ТОВ фірмою „Незалежність", яке мало ліцензію Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку серії АА №318613 від 21.12.2001р. на здійснення операцій з цінними паперами.

За умовами договору купівлі-продажу цінних паперів №К131 від 17.09.2002р. ТОВ „Україна Лінк" передало у власність ВАТ „Північний ГЗК" 160 простих векселів (векселедавець -ВАТ „Північний ГЗК") загальною вартістю 35 496 791,47 грн., продаж здійснено за номінальною вартістю. Передача векселів продавцем покупцю підтверджена актом приймання-передавання від 17.09.2002р.

П. 3 договору купівлі-продажу цінних паперів №К131 від 17.09.2002р. передбачав грошову форму оплати за цінні папери у сумі 35 496 791,47 грн. у безготівковому порядку протягом двох банківських днів з моменту підписання договору.

ВАТ „Північний ГЗК" не виконав свої зобов'язання по оплаті цінних паперів. За позовом ТОВ „Україна Лінк" рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2002р. заборгованість у сумі 35 496 791,47 грн. було стягнуто з ВАТ „Північний ГЗК" на користь ТОВ „Україна Лінк".

Але, вищевказане рішення суду виконане не було у зв'язку з порушенням господарським судом Дніпропетровської області у відношенні ВАТ „Північний ГЗК" справи про банкрутство №Б15/107/03. Після припинення справи про банкрутство ухвалою від 27.12.2004р. заява з кредиторськими вимогами ТОВ „Україна Лінк" до ВАТ „Північний ГЗК" господарським судом Дніпропетровської області повернута без розгляду.

27.12.2004р. між ТОВ „Україна Лінк" та ВАТ „Північний ГЗК" укладено додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу цінних паперів №К131 від 17.09.2002р., згідно з якою сторонами змінено форму і порядок розрахунків, а саме: передбачена часткова оплата грошовими коштами у сумі 24 713 017,47 грн. та часткова оплата простим векселем на суму 10 783 774,00 грн.

На виконання вищевказаної додаткової угоди ВАТ „Північний ГЗК" платіжним дорученням №786 від 28.12.2004р. перерахувало ТОВ „Україна Лінк" 24713017,47 грн. Згідно з актом приймання-передавання №6/12 від 27.12.2004р. ВАТ „Північний ГЗК" видав (емітував) ТОВ „Україна Лінк" простий вексель №0086 від 27.12.2004р. на суму 10783774,00 грн.

Позивач у позовній заяві помилково зазначив, що ТОВ „Україна Лінк" та ВАТ „Північний ГЗК" при здійсненні розрахунків за договором купівлі-продажу цінних паперів №К131 від 17.09.2002р. та додатковою угодою №1 від 27.12.2004р. порушили ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні", яка передбачає право видавати векселі лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, роботи, послуги, так як додаткова угода від 27.12.2004р. була укладена на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2002р. Даним рішенням оскаржувана угода була визнана дійсною та було стягнуто з ВАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ТОВ "Україна Лінк" 35496791,47 грн. заборгованості по спірній угоді. Наведене підтверджується листом № 5989/7/08-06-228 від 23.05.2006р. на адресу начальника ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова, в якому вказано, що згідно рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2002р. ВАТ "Північний ГЗК" свою заборгованість перед ТОВ "Україна Лінк" за отримані векселі погасило. Тому, при подачі позову до суду позивачу було відомо, що вексель на суму 10 783 774,00 грн. був виданий на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2002р.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (2003 р.), цей кодекс набирає чинності з 01.01.2004р.

Пунктом 4 цього розділу також передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Крім того,  з 01.01.2004р. набрав чинності Господарський кодекс України.

Приписами пункту 4 розділу IX "Прикінцеві положення" цього кодексу також визначено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Відносини між сторонами по оскаржуваній угоді виникли 17.09.2002р. і закінчилися після вступу в законну силу рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2002р., тому відносини по господарським зобов’язанням між сторонами не існували після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року. Викладене також є підставою для відмови у позові про визнання угоди недійсною за ч. 1, 2, 5 ст. 203, ст. 215, ст. 224 ЦК України (в редакції 2003р.), ст. ст. 207, 208 ГК України, так як на момент існування спірних господарських зобов’язань діяв ЦК УРСР в редакції 1963р.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, предметом судового спору не можуть бути, зокрема, вимоги органів державної податкової служби про визнання недійсними установчих документів; податкових накладних; скасування (анулювання) свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта господарювання та свідоцтва про реєстрацію платником податку на додану вартість; визнання недійсними з моменту державної реєстрації чи з іншого моменту всієї комерційної (господарської) діяльності згаданих осіб, усіх вчинених юридично значимих дій та вчинених правочинів; виданих, підписаних документів тощо, оскільки такі способи реалізації їх повноважень не встановлено законом.

Крім того, законодавство України містить наступні положення, згідно з якими 1-й відповідач здійснив операцію з продажу векселів 2-му відповідачу на законних підставах.

Так, законодавством передбачено, що вексель може виступати як окремий об’єкт цивільного обігу: його можна продати, обміняти, подарувати як будь-який інший товар.

Ч. 1 ст.165 Господарського кодексу України передбачає, що суб'єкти господарювання можуть придбавати цінні папери за рахунок коштів, що надходять у їх розпорядження.

Відповідно до ч. 3 ст. 165 ГК України операції з купівлі-продажу цінних паперів здійснюють їх емітенти, власники, а також торгівці цінними паперами - посередники у сфері випуску та обігу цінних паперів.

Згідно з ч. 4 ст. 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Згідно з п. 1.6. ст. 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994р. № 334/94-ВР у редакції Закону України від 22.05.1997р. №283/97-ВР (із змінами та доповненнями) товари - матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про цінні папери і фондову біржу" від 18.06.1991р. №1201-ХІІ (яким сторони керувалися на момент вчинення правочину) векселі є видом цінних паперів. Таким чином, векселя можуть використовуватися у господарських операціях як товар.

За договором купівлі - продажу цінних паперів №К131 від 17.09.2002р. між ТОВ „Україна Лінк" та ВАТ „Північний ГЗК" прості векселі у кількості 160 шт. на суму 35496791,47 грн. є товаром, що також підтверджується проведеною зустрічною перевіркою № 5989/7/08-06-228 від 23.05.2006р. і рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2002р.

Крім того, ТОВ „Україна Лінк" підтвердило суду наявність у нього права власності на відчужені ВАТ „Північний ГЗК" векселі на момент їх відчуження, а саме, надало копії наступних документів: договору купівлі-продажу цінних паперів №Т99 від 13.09.2002р. щодо придбання 153 векселів за їх номінальної вартістю у сумі 34724284,80 грн. (продавець -ТОВ Фірма „Незалежність" у відповідності до ліцензії на право здійснення операцій с цінними паперами серії АА №318613 від 21.12.2001р.); договору купівлі - продажу цінних паперів №Т 73-02 від 25.06.2002р. щодо придбання 7-ми векселів за їх номінальною вартістю у сумі 772506,67 грн. (продавець - ТОВ Фірма „Незалежність"). За вказаними договорами векселі придбавалися ТОВ „Україна Лінк" як товар.

Враховуючи вищевикладене, предмет купівлі - продажу за договором №К131 від 17.09.2002р. відповідає вимогам законодавства.

Цивільний кодекс України (435-15), який набрав чинності з 01.01.2004р., не містить такі публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 ЦК УРСР (1540-06). За змістом ч. 2 ст. 5 ЦК України Кодекс має зворотню дію у часі у випадках, коли він пом’якшує або скасовує відповідальність особи.

Положення ст. ст.207 та 208 ГК застосовуються з ура хуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідо мо суперечною інтересам дер жави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і ви знання такого правочину не дійсним судом не вимагаєть ся. Органи державної подат кової служби, вказані в аб заці першому ст.10 закону “Про державну податкову службу в Україні”, можуть на підставі п. 11 цієї статті звер татись до судів із позовами про стягнення в доход держа ви коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інте ресам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задово лення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в резолютивній частині су дового рішення.

Наявність умислу по угоді, стосовно дійсності якої виник спір, входять до предмету доказування в судовому процесі. Без встановлення в судовому процесі обставин щодо стану не виконання підприємством конституційного обов'язку сплачувати податки, встановлені законом, за результатами господарської діяльності в цілому та конкретної цивільно-правової угоди (правочину), зокрема, не може бути підставою для визнання такої угоди недійсною.

Доказом наявності вини сторін у формі умислу може бути лише вирок суду по кримінальній справі, що набрав законної сили, з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

По оскаржуваній угоді відповідачами були нараховані і сплачені податки, що підтверджується деклараціями, актом перевірки № 6110/2200/30989372 від 25.11.2005р. про результати планової документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ТОВ "Україна Лінк" (арк. справи 94 том 1). Отже, позивачем не надані докази наявності вини відповідачів у формі умислу.

На підставі викладеного, ДПІ у Дзержинському районі необґрунтовано подав до суду позов про визнання договору між ТОВ "Україна Лінк" та ВАТ "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" недійсним та таким, що укладений з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в позові про застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України, і стягнення 10 783 774,00 грн. в доход бюджету.

Частиною 1 ст. 208 ГК пе редбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст. 238 ГК. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК –протягом шести місяців з дня виявлення  порушення, але не пізніше як через один рік  з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційних скарг не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Постанова суду обґрунтована, відповідає матеріалам справи та діючому законодавству, а тому підстав для скасування немає.

Керуючись ст. ст. 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 205, 206, 209, 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія -

ухвалила:

Апеляційні скарги позивача та прокурора залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Харківської області від 22.11.2006 року по справі № АС-42/501-06 залишити без змін.

Дана ухвала набирає чинності з дня її проголошення.

Роз'яснити сторонам, що вони мають право на дану ухвалу подати касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Справу направити до суду першої інстанції.

Головуючий суддя          Карбань І.С.

Судді                                                     Бабакова Л.М.

Шутенко І.А.