донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

17.04.2007 р.
справа №10/198пд

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від прокуратури:
від позивача:

Кунда Л.І. - прокурор, посв. №
2708 Бурлаченко О.В. - юрисконсульт, довір. б/н від 02.04.2007р.,

від відповідача-1:  від відповідача-2:  від третьої особи-1: від третьої
особи-2: від третьої особи-3:

Лебідь Н.О. - головний
спеціалист-юрисконсульт, довір. № 207 від 13.11.2006р. Захарова Є.В. - довір.
№ 3 від 03.01.2007р. Шкіря Л.М. - директор, протокол № 1 від 19.07.1995р. не
з'явився, ОСОБА_2, ОСОБА_2 - довір. НОМЕР_2 від 02.04.2007р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю
"Оріль", м. Маріуполь Донецької області

на рішення  господарського суду

Донецької області

від

12.02.2007 року

по справі

№ 10/198пд (суддя О.А.Марченко)

за позовом

прокурора Орджонікідзевського
району м. Маріуполя в інтересах державив особі Управління міського майна
Маріупольської міської ради, м. Маріуполь Донецької області

до   треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

1) Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Донецькій області, м. Донецьк 2) товариства з
обмеженою відповідальністю "Оріль", м. Маріуполь Донецької області
1) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Маріуполь
Донецької області 2) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_2, м. Маріуполь Донецької області 3) суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, м. Маріуполь Донецької області

про

визнання недійсним договору
купівлі-продажу НОМЕР_1 від 21.12.1995р. вчастині площі приміщення

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням господарського суду
Донецької області від 12.02.2007р. по справі
№ 10/198пд задоволено позов
прокурора Орджонікідзевського району м. Маріуполя в інтересах держави
особі Управління міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь (далі
-позивач) до відповідачів, Регіонального відділення Фонду Державного майна
України по Донецькій області (далі -відповідач -1) та товариства з обмеженою
відповідальністю „Оріль" (далі- відповідач-2) (за  участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 та суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_3) про визнання недійсним договору купівлі-продажу НОМЕР_1
від 21.12.1995р. в частині 74.10 м" від загальної площі 388,27 м
приміщення, що розташоване по вул. Пашковського. 21 в м. Маріуполі.

Визнано частково недійсним договір
купівлі-продажу НОМЕР_1 від 21.12.1995р. в частині 74,10 м від загальної площі
388,27м приміщення, що розташоване по вул.. Пашковського, 21 у м. Маріуполі,
укладений  між Регіональним відділенням
Фонду державного    майна   України
у  Донецькій   області,
м. Донецьк  та  Товариством
з обмеженою відповідальністю „Оріль", м. Маріуполь (встановивши її
314,17 м , у тому числі перший поверх площею 177,04 м2, підвал лит 14. 15
площею 137,13 м2).

Не погоджуючись з прийнятим
рішенням,  відповідач-2 по справі,
товариство з обмеженою відповідальністю „Оріль", звернувся до Донецького
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд  скасувати рішення суду  першої інстанції та відмовити в задоволенні
позову. В обґрунтування  своїх вимог
посилається на те, що внаслідок порушення
судом першої інстанції  норми
процесуального права стосовно строку розгляду справи, фактичне неприйняття  судового рішення 12.02.2007р., тобто в день,
до якого було оголошено перерву та не направлення  судового рішення заявнику скарги, останній
позбавлений можливості  звернутися з
апеляційною скаргою  у повній
відповідності  вимог ст. 94
Господарського процесуального кодексу України. Оскаржуючи рішення місцевого
господарського суду, відповідач-2, вказує, що
прокурором  в позовній заяві
скористався тим, що в договорі купівлі-продажу НОМЕР_1 відсутній перелік
конкретних приміщень та не вірно зробив висновок про те, що була здійснена  приватизація тих приміщень, які були внесені
до експлікації БТІ 1992 року. Оскільки, зазначає заявник скарги, на момент
приватизації інвентаризація приміщень БТІ не була заказана, то інвентаризаційна
комісія  здійснила  інвентаризацію об'єктів, які приватизувались
шляхом встановлення площі  натуральними
вимірами в розмірі 388,27 кв.м. та з урахуванням Методики оцінки вартості
об'єктів приватизації встановила її оціночну вартість. Вважає, що площа та
технічне призначення  спірних приміщень
вірно були відображені в акті інвентаризації приватизованих об'єктів.

В доповненнях до апеляційної
скарги, наданої скаржником в ході апеляційного провадження (03.04.2007р.),
останній вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи
та їх викривлення. Посилається також на рішення господарського суду  Донецької області по справі № 12/671пд. Крім
того, вказує, що спірне підвальне
приміщення під Лит. 16 не відноситься до житлового фонду та не могло
бути передано у комунальну власність. Крім того, зазначає, що прокурором не
доведено, яким чином угода, укладена відносно державної власності  в 1995 році порушує інтереси управління
міського майна, до відання якого не віднесена державна власність. Заявник
скарги стверджує, що комунальна власність не входить до складу державної
власності та є самостійним об'???єктом права власності.  Заявник скарги звертає увагу суду на те, що
місцевим господарським судом не розглянуто клопотання  товариства з обмеженою відповідальністю
„Оріль", які надавались суду в ході розгляду справи, як-то: залишити позов
без розгляду на підставі п.5 ст. 81 Господарського процесуального кодексу
України, п. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України. Просить
надати оцінку  доказам, які б свідчили,
що спірне приміщення передано у комунальну власність.

У письмових поясненнях до
апеляційної скарги, наданих суду  в
судовому засіданні 17.04.2007р., заявник апеляційної скарги  вказує на порушення судом вимог ст. 12
Господарського процесуального кодексу України.
Вказує на те, що ним не здійснювалась приватизація підвальних приміщень.
Вказує також на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки
документу  «Свідоцтву  на право власності»№210 на  Лит.16, виданому 30.09.1999р. Маріупольській
територіальній громаді Маріупольським БТІ на підставі листа  управління
міського майна.

В судовому засіданні товариство з
обмеженою відповідальністю „Оріль" заявило клопотання про зупинення
провадження по справі. В обгрунтування заявленого клопотання скаржник
посилається на те, що на розгляді знаходиться справа про визнання
недійсним  договору купівлі -продажу № 70
від 15.10.1999р. укладеного між управлінням
міського майна та ОСОБА_1 в частині продажу 70,36 кв.м. нежилого
приміщення під № 16, розташованого за адресою: м. Маріуполь, вул. Пашковського,
21 а також договору купівлі -продау б/н та договору дарування ,  на підставі яких прокурор Орджонікідзевського
району  вважає, що порушені права
управління міського майна та третіх осіб. Клопотання судом розглянуто та
відхилено як не обгрунтоване та таке, що не є підставою для зупинення
провадження по справі в розумінні ст. 79 Господарського процесуального кодексу
України.

Позивач та треті особи на стороні
позивача у відзивах на апеляційну скаргу вимоги скаржника не визнали. Просять
суд залишити рішення місцевого господарського суду без  змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Відповідно  до положень
ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України  здійснювалась
фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

Вивчивши матеріали справи, доводи
заявника скарги, вислухавши представників сторін, суд  встановив наступне:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Оріль" (далі - Товариство) зареєстровано Розпорядженням
виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 673 р від  10.08.1995р. Вказане Товариство створено на
базі викупленого товариством покупців майна ліквідованого державного
підприємства "Магазин "Ноктюрн" на підставі договору
.купівлі-продажу № 233 від 21.07.1995р. і є правонаступником державного
підприємства „Магазину „Ноктюрн”.

Згідно договору № 233 від
21.07.1995р. товариство покупців придбало у Представництва Фонду державного
майна України у м. Маріуполі (далі Фонд) майно ліквідованого державного  підприємства „Магазин „Ноктюрн”, що
знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул.
Пашковського, 21 (без приміщення).

27.10.1995р. Товариство, керуючись
п. 5 Указу Президента України „Про заходи щодо прискорення процесів малої
приватизації в Україні” від 30.12.1994р. № 827/94, згідно якого  власник приватизованого об'єкта малої приватизації
має право на приватизацію приміщення в якому це підприємство знаходилося до
приватизації  та  п. 4 ст. 6 Закону України „Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", відповідно до якого
покупці подають до органу приватизації заяву про включення до переліків
об'єктів, що підлягають приватизації, звернулось до Регіонального відділення
Фонду державного майна України у Донецькій області з заявою про приватизацію
нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул.  Пашковського, 21 (т.1, а.с. 25)

Відповідно до п.5 ст.6 Закону
України „Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)" орган приватизації розглядає заяву і у разі відсутності
підстав для відмови у приватизації включає підприємство до переліку на приватизацію.

Відповідно до ст. 9 Закону за
рішенням органу приватизації проводиться інвентаризація майна об'єкта малої
приватизації та здійснюється оцінка його вартості. І тільки тоді на підставі
ст. 23 Закону укладається договір купівлі-продажу.

На підставі наказу 10.11.1995р.
Регіональне відділення Фонду Державного майна України у Донецькій області, м.
Донецьк відповідно до наказу № 6105 прийняло рішення про приватизацію
приміщення, орендованого Товариством, розташованого по вул. Пашковського,  21 в м. Маріуполі

Відповідно до наказу Фонду № 6692
від 27.11.1995р. для оцінки вартості приміщення по вул. Пашковського, 21 було
створено комісію по оцінці вартості об'єкту (т.1 а.с. 43) та зобов'язано
Товариство надати необхідні документи.

Оцінка технічного стану об'єкту
здійснювалась приватною фірмою „Веда -консалтінг”. До акту оцінки увійшли
приміщення : перший поверх магазину площею 177,04 кв. м. та підвальні
приміщення загальною площею 211,23 кв.м. без уточнення приміщень (т.2 а. с.
26).

Наказом Регіонального відділення
Фонду державного майна України від 18.12.1995р.   № 7165 затверджено   акт
оцінки   вартості   інвентарного об'єкту по вул.  Пашковського,
21 в м. Маріуполі та визначено вартість об'єкту  в розмірі 1260510 тис. крб. з посиланням на
акт оцінки вартості  приміщення від
18.12.1995р.

Разом з тим, вказаний акт не
містить площі  спірного об'єкту (т.1,
а.с28-30).

Наказом Фонду від 19.12.1995р. №
7201 зобов'язано укласти договір купівлі-продажу з Товариством на спірне
приміщення, яке ним орендується, в якому також не вказано площу приміщення, яке
підлягає продажу.

21.12.1995р. між Регіональним
відділенням Фонду Державного майна України по
Донецькій області та товариством з обмеженою відповідальністю
„Оріль", м. Маріуполь укладено договір купівлі-продажу приміщення НОМЕР_1
(далі -Договір), згідно якого Продавець (відповідач 1) передав у власність
Покупця (відповідача 2) приміщення загальною площею 388,27 кв. м., що
знаходяться на першому поверсі та у підвальному приміщенні трьохповерхового
житлового будинку № 21 по вул. Пашковського у м. Маріуполі. Предмет угоди не
конкретизовано. Проте, у п.1.2 Договору
сторони дійшли згоди про те, що
право власності на приміщення переходить до покупця з моменту підписання
акту - приймання передачі. При цьому, сторони також визначили, що
характеристика приміщення надається у технічному паспорті , який видається Бюро
технічної інвентаризації.

Згідно листа приватної фірми „Веда
-консалтінг” № 11/5-м від 16.05.1999р., доданого до матеріалів справи (т.2 а.с.
22) була здійснена  оцінка тільки вільних
приміщень, перелік яких повинен
бути  зроблений в переоформленому
паспорті Бюро технічної інвентаризації та акті приймання -передачі об'єкту
відповідно до договору купівлі-продажу.

Матеріали справи містять листи Бюро
технічної інвентаризації (далі -БТІ)
(т.1, а.с. 127 та т.2, а.с. 86), з яких вбачається, що БТІ ніяких
документів, пов'язаних з укладенням договору купівлі-продажу приміщення НОМЕР_1
від 21.12.1995р.  не готувало та не
видавало.

Як стверджує Фонд Товариством  був наданий Фонду технічний паспорт,
виданий  МКП „Маріупольське бюро
технічної інвентаризації” м. Маріуполя 23.11.1992р. Згідно цього паспорту
експертом ОСОБА_4, директором приватної фірми „Веда -консалтінг” була проведена
експертна оцінка об'єкту. У відповідності з експлуатацією були оцінені
експертом, а Товариством придбані підвальні приміщення загальною площею 211,23
кв. м. ( з урахуванням технічної помилки).

Як зазначалось раніше,  товариство з обмеженою відповідальністю
„Оріль", м. Маріуполь створено на базі купленого товариством покупців
майна державного підприємства „Магазину „Ноктюрн” згідно договору
купівлі-продажу № 233 від 21.07.1995р. і є правонаступником державного
підприємства „Магазину „Ноктюрн”.

На виконання Указу  Президента України „Про заходи щодо
прискорення процесів малої приватизації в Україні” від 30.12.1994р. № 827/94,
Фонд у своєму наказі від 19.12.1995р. № 7201 визначив укласти договір купівлі
-продажу  з Товариством на приміщення,
яке ним орендується.  Разом з тим такий
договір оренди в матеріалах справи відсутній.

Площу, яку займало державне
підприємство  „Магазину „Ноктюрн”  також визначити не можливо, оскільки
матеріали справи містять декілька варіантів договору купівлі-продажу № 233 від
21.07.1995р. (т.1, а.с.19, т.2, а. с. 75, т.2 , а. с. 184, та т.2, а. с. 187).

В жодному  із вищевказаних наказів Фонду не зазначена
площа приміщення, яка підлягає продажу. Матеріали справи містять суперечливі
пояснення та документи.

Відповідно до с. 41 Господарського
процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський
суд призначає судову експертизу.

Згідно п.5 Указу Президента України
„Про заходи щодо прискорення процесів малої приватизації в Україні” від
30.12.1994 року за № 827/94  власник
приватизованого об'єкта малої приватизації має право на приватизацію
приміщення в якому це підприємство знаходилося до приватизації.

Матеріали справи (т.4, а.с. 13-22)
містять висновок будівельно-технічної експертизи за № 4578/22 від 18.10.2004р.,
з якого вбачається, що державне підприємство
„Магазин „Ноктюрн”, що розташоване на першому поверсі в приміщенні
трьохповерхового житлового будинку № 21 по вул. Пашковського у м. Маріуполі  площею 177,04 кв.м. могло використовувати
приміщення підвалу  лише  загальною площею 137,13 кв.м., що розташоване
по центру підвалу.

Стосовно площі першого поверху
приміщення, яка складає 177,04 кв.м між сторонами спору не виникало.

Відповідно до того ж висновку
експертизи, загальна площа підвалу з урахуванням помилки, припущеної у
підрахуванні площі  підвального
приміщення складає 201,34 кв.м.  Тобто,
крім центральної частини підвалу площею 137,13 кв., що розташована під  першим поверхом магазину та має з нього
окремий вхід, на час приватизації об'єкту
помилково було інвентаризовано лівий блок підвалу площею 15,59 кв.м.
-частина бомбосховища (літ.16-1, 16-2 лит111), які не могли бути включені до
об'єктів приватизації та  правий блок
площею 48,62 кв.м. -сараї мешканців будинку (літ. №13).

При цьому, Регіональним відділенням
Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Донецьк суду не
доведено, що  за договором
купівлі-продажу НОМЕР_1 від 21.12.1995р. Фонд брав на себе обов'язок  продати та передати Товариству саме сараї
мешканців будинку.

Як зазначено вище, Товариством
придбана ще одна частина спірного приміщення, яка  була вільна, та сходова клітка за
інвентаризаційною справою № 29018 спірного будинку (т.8, а.с.10) площею 48,62
кв.м за (літ 13) яка в подальшому була включена до спірного договору.

На дату укладення договору НОМЕР_1
від 21.12.1995р. в предмет угоди всупереч умовам Наказу Президента також
увійшла частина підвалу лит. 16 площею 15,59 кв.м , яка не могла бути предметом
договору, оскільки ТОВ „Оріль" у цьому приміщенні ніколи не знаходилося.

Крім того, приміщення № 16
Товариству з обмеженою відповідальністю „Оріль" за актом прийому-передачі
відповідно до п. 3.2. договору не передавалось, що свідчить про те, що право
власності на дане приміщення у відповідача-2 ніколи не виникало.

Той факт, що предметом договору
НОМЕР_1 від 21.12.1995р. було приміщення № 16 площею 15,59 кв.м., а не
будь-якої іншої площі, свідчать:

- матеріали приватизаційної справи,
представленої РВ ФДМУ, згідно якої за планом підвалу та експлікації до нього,
приміщення №16 складалось зі сходової клітки, приміщення № 16-1, № 16-2,
загальною площею 15,59 кв.м ;

- реєстрація МКП «Маріупольське
бюро технічної інвентаризації»за договором НОМЕР_1 від 21.12.1995р. приміщення
№ 16 площею 15,59 кв.м. у складів зазначених вище приміщень;

-
рішення господарського суду по справі № 1/221пд, яким
визнано частково недійсним  договір  купівлі-продажу  приміщення № 16  площею
85,90  кв.м,  укладений між Управлінням міського майна та
Єфремовою (Лафазан) Т.В., в частині продажу їй приміщення № 16 площею 15,59
кв.м.

Необґрунтованість включення до
предмету договору НОМЕР_1 від 21.12.1995р. приміщення № 16 площею 15,59 кв.м.,
окрім зазначеного вище, підтверджується листами відділу з питанням Надзвичайних
ситуацій та цивільного захисту населення Орджонікідзевського району м.
Маріуполя.

Згідно до експлікації внутрішніх
площ до плану будівлі „А-підвал" по вул. Пашковського, 21а, сума площ,
вказаних у літ 13, літ 14, лит 15, лит 16 складає 201,34 кв.м. (за
інвентаризаційною справою № 29018 спірного будинку (т. 8,  а.с. 10)).

Відповідно до даних  БТІ від 23.11.1992р. представлених у
матеріалах справи та інвентарної справи № 29018 від 17.03.1959р. на житловий
будинок № 21/46 по вул. Пашковського. що зберігається у МКП «Маріупольське бюро
технічної інвентаризації»м. Маріуполя, зміни в поверхові плани  підвалу
будинку  та   плану
першого   поверху  будинку
до   січня   1998 року не носились.

Станом на 1995р. площа приміщень
підвалу житлового будинку складала:

№ І - сходова клітка - 4,5 кв. м ;

№ 13-1 - сараї та коридор -
44,12  кв.м;

№ II - сходова клітка -3,58 кв.м;

№14-1 - склад - 20,09 кв.м;

№ 14-2-склад-22,13 кв.м;

№ 14-3 - коридор - 17,4 кв.м;

№ 14-4-склад- 13,76 кв. м;

№ 14-5    склад
15.12 кв. м;

№ 14-6 - коридор   4.32
кв.м;

№ 14-7 - склад -- 17.0 кв.м;

№ 14-8  -склад - 13.84 кв. м;

№ 15-1 -сарай -9,89 кв.м.;

№
ІІІ -сходова клітка -3,16 кв.м.

№
16-1 -сарай -7,45 кв.м.

№
16-2 -сарай -4,98 кв.м.

Разом по всьому підвалу -201,34
кв.м., а за відомостями  МКП
Маріупольське бюро технічної інвентаризації - 211,23 кв.м.  А тому предметом даного спору є також
збільшення предмету угоди стосовно площі розміром 9,89 кв.м.  внаслідок арифметичної помилки, допущеної в
експлікації по підвалу будинку, яка спричинила завищення, внутрішньої загальної
площі  підвалу, та відповідно,   необгрунтоване   включення
до   звіту   про
експертну   оцінку   вартості приміщення та  акту оцінки вартості інвентарного об'єкту від
18.12.1995р., і як наслідок,  до предмету
спірного  договору.

Відповідач 1 - Регіональне
відділення Фонду Державного майна України у Донецькій області, м. Донецьк у
своїх письмових поясненнях підтвердив факт визначення предмету договору
купівлі-продажу НОМЕР_1 від 21.12.1995р. за технічним паспортом, який містив
результати інвентаризації станом на 1992р., в експлікації якого з підвалом була
арифметична помилка в сторону збільшення загальної площі підвалу на 9,89 кв.м.

Використання технічного паспорту з
наявною в експлікації помилкою підтверджується листами та поясненнями МКП
«Маріупольське бюро технічної інвентаризації»та наявним у матеріалах справи
висновком будівельно-технічної експертизи №4578/22 від 18.10.2004р.

Таким чином, місцевий господарський
суд обгрунтовано дійшов висновку про те, що факт збільшення предмету договору
за НОМЕР_1 від 21.12.1995р. в частині площі підвалу 9,89 кв.м. внаслідок
допущення арифметичної помилки безспірним та доведеним матеріалами справи.

За приписом п.п.4,9 Тимчасових та
перехідних положень Цивільного кодексу країни, що набув чинності з
01.01.2004р., законність договору, який оспорюється та був укладений до
набрання чинності цього кодексу, має вирішуватись відповідно до вимог
Цивільного кодексу, що діяв до 01.01.2004р., тобто згідно до ст.48 Цивільного
кодексу України (у редакції 1963р.).

Згідно до ст.48 Цивільного кодексу
України (у редакції 1963р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам
закону.

Якщо за рішенням суду угода
визнається недійсною на підставі ст.48 Цивільного кодексу України, то вона є
нікчемною, таким чином, судом встановлюється факт, що правовідношення між
сторонами по угоді не виникало.

Як випливає з роз'яснень президії
Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. № 02-5/111 „Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними",
недійсні угоди, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про
визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з викладеного, місцевий
господарський суд обгрунтовано дійшов висновку про те, що приватизації  підлягала площа 314,17 кв.м., а вимоги
стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині площі приміщення
доведені  та підлягають задоволенню.

Згідно рішення Маріупольського
міськвиконкому № 289/3 від 19.11.1997р. житловий фонд, у тому числі буд.21 по
вул. Пашковського, 21/46, було передано до комунальної власності Маріупольської
міської ради.

Ствердження  скаржника про те, що суд не вірно дійшов
висновку  про те, що Товариство є
правонаступником державного підприємства „Магазину „Ноктюрн” є  безпідставними, оскільки   в матеріалах справи є копія Статуту Товариства,
затвердженого 10.08.1995р., в п.1 якого вказано, що  товариство з обмеженою відповідальністю
„Оріль", м. Маріуполь створено на базі купленого товариством покупців
майна державного підприємства „Магазину „Ноктюрн” згідно договору
купівлі-продажу № 233 від 21.07.1995р. Товариство є правонаступником державного
підприємства „Магазину „Ноктюрн” (т. 2, а.с. 33).

Товариство в апеляційній скарзі
стверджує, що право власності у нього на приватизоване приміщення виникло в
1995 році і навіть в силу набувальної давності спірне приміщення не може бути
виведене зі складу власності  Товариства.
Суд апеляційної інстанції з таким твердженням не погоджується, оскільки
необхідними умовами для набуття права власності за ст. 344 Цивільного
кодексу  є тривалість, безперервність,
добросовісність та відкритість володіння.
У передбаченому ч.1 ст. 344 випадку, коли право власності на майно
виникає з моменту  державної реєстрації
права власності на майно, необхідно
встановити в суді  юридичний
факт  добросовісного,  відкритого, безперервного володіння
протягом  визначеного  строку володіння цим майном. Пунктом 8
Тимчасових та перехідних положень Цивільного кодексу України чинність правил
ст. 344 Цивільного кодексу України  про
набувальну давність поширюється на випадки, коли володіння почалося за три
роки, або пізніше до набрання чинності цим Кодексом, тобто вказаною нормою  інституту е набувальної давності надана
обмежена зворотна сила -на період до трьох років до набрання чинності Цивільного
кодексу України.

Оскаржуючи рішення місцевого
господарського суду, заявник вказує,  що
ним неодноразово надавались суду першої інстанції клопотання про  залишення позову без розгляду з посиланням на
те, що прокурором  не доведено, що ним
подана позовна  заява,   в якій
є державний орган і захисту підлягають саме інтереси держави.

Вимоги скаржника  судом розглянуто та відхилено виходячи з
наступного.

Згідно п.2 ст. 121 Конституції
України, до повноважень органів прокуратури відноситься представництво у судах
інтересів держави.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України та  п. 1
резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 08.04.1999р. №
З-рп/99 прокурор або його заступник самостійно визначає і обгрунтовує в
позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує
загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального
кодексу України, є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Стаття  ст. 31 Закону України "Про
власність" визначає, що до державної власності в Україні належать,
зокрема, власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна
власність).

Стаття 29 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" передбачає передачу повноважень щодо
управління комунальною власністю (що є складовою  державної власності) виконавчим органам
сільських, селищних, міських рад. А тому, відповідно п. 5 ст. 60 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»органи місцевого самоврядування від імені
і в інтересах територіальних громад здійснюють повноваження по володінню,
користуванню і розпорядженню об'єктами комунальної власності.

Рішенням Маріупольської міської
ради від 04.10.1997р. № 291 затверджено Положення про управління міського майна
Маріупольської міської ради,  згідно п.
2.1. якого  управління є виконавчим
органом міської ради, юридичною особою, що від імені та в інтересах
територіальної громади здійснює повноваження по володінню, користуванню і
розпорядженню комунальною власністю та самостійно веде справи у судах різної
юрисдикції, у тому числі в господарських судах, у суперечках, пов'язаних із
захистом права комунальної власності.

Відповідно до п.3.8 виступає
продавцем майна, що відчужується та є комунальною власністю міста.

Згідно п.3 рішенням Конституційного
суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999р. "для вирішення справи суттєвим
вбачається з'ясування поняття "інтереси держави". У процесі
дослідження встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами
Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави
відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі
перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України,
гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки,
охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права
власності та господарювання тощо ".

Внаслідок порушення порядку та умов
приватизації шляхом викупу, передбаченого діючим Наказом Президента України,
Регіональним відділенням Фонду державного майна України у Донецькій області за
договором купівлі-продажу НОМЕР_1 від 21.12.1995р. незаконно здійснено
відчуження 74,1 кв.м. нежитлової площі підвалу літер А (за інвентаризаційною
справою № 29018  (т. 8 а.с. 10))
житлового будинку № 21/46 по вул. Пашковського у м. Маріуполі, порушено і  право комунальної власності на зазначену
площу Маріупольської міської ради.

При передачі житлового будинку в
комунальну власність саме у територіальної громади  м. Маріуполя в силу закону виникло право
власності на вказане приміщення.

Право власності на сараї мешканців
за літ.13 площею 48,62 кв.м. також підлягає захисту в судовому порядку,
оскільки в складі житлових квартир, які знаходяться в спірному будинку квартира
№ 10 не приватизована та входить у державний житловий фонд.

Оскаржуючи рішення місцевого
господарського суду, Товариство  звертає
увагу суду апеляційної інстанції на те, що ним неодноразово заявлялось
клопотання  про виключення зі складу
учасників процесу приватних підприємців із числа третіх осіб, оскільки вказані
особи  ні квартир в будинку не мають та  сараї жителів будинку не купували.
Клопотання  заявника задоволенню не
підлягає, оскільки після передачі на баланс
міської ради бомбосховища цивільної оборони 5-го класу за №18159 в
складі житлового фонду,  в установленому
законом порядку вказане нежитлове приміщення було укладено договір оренди, а в
подальшому зазначене приміщення було викуплено та перепродувалось особами,
зазначеними в позові в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог
на предмет спору.  З урахуванням
викладеного  та відповідно до ст. 27
Господарського процесуального кодексу України, ці особи є зацікавленими у
вирішенні спору, який стосується їх майнових прав відносно приміщення літ.16.

Крім того, господарським
процесуальним кодексом України не передбачена така процедура як виключення
третіх осіб зі складу учасників.

Заявником у апеляційній скарзі
ставиться питання щодо підвідомчості спору господарському суду як
спеціалізованому, виходячи з критерію підвідомчості -предмету спору, оскільки
на думку скаржника мова йде про приватизацію житлового фонду.  Така думка є помилковою тому, що як  за суб'єктним складом, так  за підвідомчістю спору справу належить
розглядати в порядку господарського судочинства.  Позивачем оспорюється часткова недійсність
договору купівлі -продажу, укладеного між юридичними особами, суб'єктами
господарювання.

Ствердження заявника скарги
стосовно того, що  приміщення  літ.16 в комунальну власність не передавалась
є необґрунтованими з урахуванням наступного. Відповідно до вимог Положення,
затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 891 від 06.11.1995р. «Про
затвердження положення про порядок передачі в комунальну власність
загальнодержавного житлового фонду , що знаходиться в повному господарському
веденні або в оперативному керуванні підприємств, установ і організацій, при
зміні форми власності підприємства передають відомчий житловий фонд  тільки в комунальну власність та
згідно п.2 якого  передачі у комунальну
власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду.

Відповідно до ст.. 4 Житлового
кодексу України, на який посилається скаржник, житловий фонд містить  у собі житлові будинки, а також житлові
приміщення в інших будинках.

На підставі вказаної постанови
Кабінету Міністрів № 891 від 06.11.1995р. та Рішення Маріупольської міської
ради № 289/3 від 19.11.1997р. до складу міської комунальної власності  «Маріупольським комбінатом «Азовсталь»»було
передано житловий будинок за адресою: вул.. Пашковського, 21/46 в м.
Маріуполі.  Відповідно вищеназваного
Положення, разом із відомчим житловим фондом передаються відповідним
комунальним підприємствам зовнішні мережі, електро-, тепло-, газо-,
водопостачання і водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування
цього фонду (вбудовані і прибудовані приміщення, обладнання).

Аналогічне містить і  ст. 2 Закону України «Про передачу об'єктів
права державної та комунальної власності», згідно якої об'єктами передачі є
житловий фонд, житлові будинки (разом із вбудованими нежилими приміщеннями) та
гуртожитки.

На момент передачі  житлового будинку  по вул. Пашковського, 21  в м. Маріуполі знаходилось нежитлове
приміщення № 16 площею 85,9 кв.м.
Вказане нежитлове приміщення, згідно довідки-характеристики  БТІ,
належить на праві власності
територіальній громаді (свідоцтво на право власності  № 210 від 30.09.1999р.).

Стосовно стверджень заявника скарги
щодо неприйняття рішення по справі судом першої інстанції саме 12.02.2007р.
спростовано матеріалами справи (наявністю представників сторін та інших
учасників процесу, що відображено як в самому рішенні суду так і в протоколі
судового засідання, про своєчасність підготовки, підписання та направлення в
строк судового акту від 12.02.2007 року
свідчить штамп канцелярії про відправку
заказною кореспонденцією.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції законне та
обгрунтоване та не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду, -

П О С Т А Н О
В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Оріль", м. Маріуполь на рішення
господарського суду Донецької області від 12.02.2007р. по справі № 10/198пд -
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Донецької області від 12.02.2007р. по справі № 10/198пд за позовом прокурора
Орджонікідзевського району м. Маріуполя в інтересах держави в особі Управління
міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь до Регіонального
відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Донецьк та
товариства з обмеженою відповідальністю "Оріль", м. Маріуполь за
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні
позивача: суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, м. Маріуполь,
суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2, м. Маріуполь та
суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, м. Маріуполь про
визнання недійсним договору купівлі-продажу НОМЕР_1 від 21.12.1995р. в частині
площі приміщення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний
господарський суд.

Результати розгляду апеляційної
скарги оголошенні в судовому засіданні.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 8 прим.

1- прокурору

1- позивачу

2- відповідачу

3- третім особам

1-у справу

1-ДАГС