ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2007 р.
Справа № 31-11/379-06-10691А

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Л.В. Поліщук,

суддів Л.І. Бандури, В.Б. Туренко,

при секретарі судового засідання –О.О. Соломахіній,

за участю представників сторін

від позивача: Л.М. Одинцова

від відповідача: не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського обласного відділення ФСЗІ

на постанову господарського суду Одеської області

від 28.12.2006р.

у справі № 31-11/379-06-10691А

за позовом Одеського обласного відділення ФСЗІ

до ВАТ „Ударний”, смт. Тарутіно Тарутінського району Одеської області

про стягнення 7450,64грн.

встановив:

Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом про стягнення з ВАТ „Ударний” на користь Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рахунок Державного казначейства суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році в розмірі 7068,92грн. та пеню за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 381,72грн. на підставі статей 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХІІ із подальшими змінами та доповненнями (далі - Закон № 875).

Постановою господарського суду Одеської області від 28.12.2006р. (суддя В.М. Лєсогоров) в задоволенні позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що відповідачем виконаний встановлений Законом норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2005 році, оскільки товариством було працевлаштовані 3 інваліда.

Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, не погоджуючись з вказаною постановою суду, звернулося із апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати, позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а саме: ст.ст. 19, 20 Закону № 875. Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідності з нормативом робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2005 році відповідач повинен був створити 3 робочих місця. Відповідно до даних звіту за формою № 10-ПІ на підприємстві працював один інвалід протягом 12 місяців, а три інваліда працювали у 2005 році тільки по чотири місяця.

Заслухавши представника скаржника, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875-ХІІ від 21.03.1991 зобов'язує підприємства всіх форм власності створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної кількості робочих місць на підприємстві. У випадку невиконання ст. 19 вказаного Закону, відповідно до „Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів”, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001р. № 1767, підприємство зобов'язане сплачувати штрафні санкції до відділень Фонду соціального захисту інвалідів.

Відповідно до статті 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів і Україні”, в редакції, що діяла у спірний період, працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів (далі –органи працевлаштування інвалідів).

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини 2 статті 19 вказаного Закону покладається на керівників підприємств. В разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (ст. 20 вказаного Закону).

Аналіз зазначених положень Закону № 875 дає підстави для висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується і змістом абзацу 2 пункту 3 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затв. Постановою КМУ № 1434 від 26.09.2002р.), згідно з яким, завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також підпункту 3 пункту 4 та підпункту 3 пункту 5 цього Положення, якими Фонду надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затв. постановою КМУ від 03.05.1995 р. № 314, підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів (п. 14); розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів (п. 5); робоче місце вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів (п. 3).

Наказами Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998р.,                № 49 від 10.01.2002р. затверджені форми статистичної звітності № 3-ПН „Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)”, яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості, та № 10-ПІ „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів”.

З наведеного слід зробити висновок, що на підприємство хоч і не покладається обов'язок працевлаштовувати інвалідів, покладається обов'язок створювати та належним чином атестувати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно наданого підприємством звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ, середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві у 2005р. становила 74 особи, тому кількість робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до вимог ст. 19 Закону № 875, становить –3. Згідно списку працюючих на підприємстві у 2005 році інвалідів - штатних працівників на підприємстві були зайнято 4 інваліда (а.с. 4-5).

Протягом 2005 року ВАТ „Ударний” надавало до Тарутинського центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках (а.с. 30-40), що також вбачається з листа Тарутинського центру зайнятості № 556 від 26.07.2006р. (а.с.9). Управління праці та соціального захисту населення Тарутинської районної держадміністрації Одеської області листом № 1874 від 21.09.2005р. повідомило Одеське обласне відділення ФСЗІ, що на ВАТ „Ударний” були вакантні робочі місця для інвалідів, інформація про які надавалась до Тарутинського центру зайнятості.

Той факт, що працевлаштований товариством інвалід у 2005 році працював не повних 12 місяців, не впливає на висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки заперечення позивача в цій частині, по-перше, суперечить п. 3 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів; по-друге, згідно із ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” відповідальність настає лише у випадку не зайняття інвалідом робочого місця і не пов’язується з тривалістю його роботи на підприємстві; втретє, посилання позивача на п.п.3.3.1.- 3.3.3. Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих в народному господарстві спростовується вищенаведеним.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно відмовив у позові, у зв’язку з чим підстави для скасування постанови і задоволення апеляційної скарги відсутні.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову господарського суду Одеської області від 28.12.2006р. у справі № 31-11/379-06-10691А - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом місяця у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя                                                            Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                Л.І. Бандура

Суддя                                                                                В.Б. Туренко