ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

11.01.2007
Справа №2-7/18713-2006

За позовом Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим (95013, м. Сімферополь, вул. Міллера, 4)

До відповідача – Підприємства „Еріка” (95023, м. Сімферополь, вул. М. Залки, 17-А)

Про стягнення 146531,48 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Колос Я. О., предст., дов. №17/1-2-2502 від 10.10.2006 р.

Від відповідача –  не з’явився.

Суть справи: Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим звернулось до Господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом, в якому просить стягнути з Підприємства „Еріка” інфляційні витрати у сумі 115056,89 грн. та 3% річних у розмірі 31474,59 грн., всього 146531,48 грн. Крім того, позивач просить витребувати з архіву та залучити до справи матеріали справи №2-15/1652-2001 та зобов’язати відповідача - Підприємство „Еріка” виконати рішення Арбітражного суду АР Крим від 29.01.2001 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Арбітражного суду Автономної Республіки Крим від 29.01.2001 р у справі №2-15/1652-2001 було звернуто стягнення на майно Підприємства „Еріка” у сумі 349717,35 грн. на користь Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим. Проте, до часу подачі позову до суду вказане рішення не було виконано відповідачем, через що позивач просить стягнути з Підприємства „Еріка” інфляційні витрати та 3% річних на загальну суму 146531,48 грн.

Відповідач у судове засідання двічі не з’явився, відзив на позов не надав, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Слухання справи відкладалось у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Арбітражного суду Автономної Республіки Крим від 29.01.2001 р. у справі №2-15/1652-2001 позовна заява Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим була задоволена, було звернуто стягнення на майно Підприємства „Еріка” у сумі 349717,35 грн. на користь позивача.

Як вбачається з листа Державної виконавчої служби в Київському район м. Сімферополя АР Крим №18/01-10 від 11.01.2007 р. за період з 23.04.2001 р. по 11.01.2007 р. погашення заборгованості за вищезазначеним наказом суду на користь Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим не відбувалось.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, позивачем припущені певні помилки при розрахунку суми інфляційних витрат. Так, позивачем не враховані індекси інфляції за серпень 2004 року, березень та квітень 2006 року, які складають відповідно 99,9%, 99,7% та 99,6%.  Суд зазначає, що фіксування дефляції в певні місяці відповідно зменшує індекс інфляції, що розраховується за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання, та тягне за собою зменшення суми, що стягується в порядку індексації заборгованості по грошовому зобов’язанню, а тому врахування дефляційних індексів є обов’язковим. Отже, заявленая до відшкодування сума інфляційних витрат підлягає зменшенню на 349,72 грн. за серпень 2004 року, на 1049,15 грн. за березень 2006 року та на 1398,87 грн. за квітень 2006 року. Таким чином, загальна сума інфляційних витрат складає 112259,15 грн. (115056,89 грн. – 349,72 грн. – 1049,15 грн. – 1398,87 грн.).

Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо встановлення обов’язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми суд вважає таким, що кореспондується зі ст. 536 ЦК України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти.

Судом встановлено, що заявлена позивачем до відшкодування сума 3% річних у розмірі 31474,59 грн. розрахована правомірно, а тому вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню.

Вимога позивача щодо витребування з архіву та залучення до справи матеріалів справи №2-15/1652-2001 визнається судом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 38 Господарського процесуального кодексу України витребування судом доказів здійснюється за умови, якщо подані сторонами докази є недостатніми для вирішення спору по суті. Оскільки предметом даного спору є притягення відповідача до відвідальності за несвоєчасне виконання обовязку, покладеного рішенням Арбітражного суду Автономної Республіки Крим від 29.01.2001 р. у справі №2-15/1652-2001, у той час як відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони, тобто є преюдиціальними, суд вважає, що наявні в матеріалах справи документи є достатніми для вирішення спору, а тому необхідність витребування вищевказаної справи відсутня.

Крім того, стосовно вимоги позивача зобов’язання відповідача - Підприємство „Еріка” виконати рішення Арбітражного суду АР Крим від 29.01.2001 р. суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім:

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Отже, вирішення спорів щодо зобов’язання боржників до виконання рішень органів судової влади не відноситься до компетенції господарських судів, а тому провадження у справі в цій частині підлягаю припиненню.

Більш того, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України „Про виконавче провадження” №606-ХІУ від 21.04.1990 р. (з наступними змінами та доповненнями).

Ст. 11 вказаного Закону передбачено, що учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб’єкти оціночної діяльності — суб’єкти господарювання. Сторонами виконавчого провадження, відповідно до ст. 11 Закону України №606-ХІУ, є стягувач і боржник.

Таким чином, в розумінні норм чинного законодавства України, господарський суд не є учасником виконавчого провадження, а тому позбавлений права примушувати боржника до виконання судового рішення.

За таких обставин, позовні вимоги Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим підлягають частковому задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Підприємства „Еріка” (95023, м. Сімферополь, вул. М. Залки, 17-А, код ЗКПО 20701242) на користь Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим (95013, м. Сімферополь, вул. Міллера, 4, код ЗКПО 08596943) 112259,15 грн. інфляційних витрат, 3% річних у розмірі 31474,59 грн., 1437,33 грн. державного мита та 115,75 грн.  витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Припинити провадження у справі в частині зобов’язання Підприємства „Еріка” виконати рішення Арбітражного суду АР Крим від 29.01.2001 р. у справі №2-15/1652-2001.

5.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.