СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

29 січня 2007 року

Справа № 2-15/16356-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Щепанської О.А.,

суддів                                                                      Плута В.М.,

Гонтаря В.І.,

за участю представників сторін:

позивача: Менжелєєвої Ганни Володимирівни, довіреність №  17/1-2-1890   від 18.07.2006, Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим;

відповідача: не з'явився, державного підприємства "Сакський державний хімічний завод";

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Іщенко І.А.) від 28.11.2006 року у справі № 2-15/16356-2006,

за позовом           Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим (вул. Міллєра, 4, Сімферополь, 95013)

до           державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" (вул. Заводська, 1, Саки, 96500)

про стягнення 31468,61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 28.11.2006 року у справі №2-15/16356-2006 (суддя Іщенко І.А.) було частково задоволено позов Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим до державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" про стягнення 31468,61грн.

Суд стягнув з державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" на користь Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим 6810,78грн. річних та 24657,83грн. інфляційних витрат, 314,69грн. держмита та 118,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позовних вимог, провадження у справі було припинено.

Відповідач, не погодившись з рішенням господарського суду, звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення місцевого господарського суду, у задоволенні позову відмовити.

Сторона посилається на те, що господарським судом при прийнятті рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права,  висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач вказує на те, що з 1999 року над відповідачем відкрита процедура банкрутства, і за станом на сьогоднішній день проходить стадія санації. Відповідно до частини 4 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” не застосовуються санкції за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань.

Збитки, що стягаються за статтею 625 Цивільного кодексу України, відносяться до розділу правових наслідків порушення зобов'язань, відповідальності за порушення зобов'язань і по своїй природі є санкціями. Таким чином, при порушенні справи про банкрутство не виникає нових додаткових зобов'язань до основного зобов'язання у зв'язку з порушенням основного зобов'язання. Також така правова позиція міститься і в Ухвалі Вищого господарського суду України від 22.06.2005 №33/27 і в роз'ясненнях президії Вищого арбітражного суду України №02-5/2223 із змінами і доповненнями від 2003 при девальвації грошової одиниці вимоги кредиторів за грошовими зобов'язаннями не підлягають індексації.

Таким чином, відповідач вважає, що судом не застосовано частину 4 статті  12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, згідно з якою не нараховуються санкції за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань, дані положення знаходитися і в ухвалі Вищого господарського суду України від 22.06.2005 №33/27, роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України №02-5/2223. Крім того, судом не застосовано статтю 614 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, що порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його провини, тому що вини відповідача, в тому, що він будучи в процедурі банкрутства, не може в добровільному порядку виконати рішення суду немає.

За клопотанням представника позивача, судочинство  здійснювалось на російській мові у відсутності представника відповідача, якого було належним чином повідомлено про час та місце розгляду апеляційної скарги, який не надав суду доказів поважних підстав своєї відсутності та не скористався своїм процесуальним правом участі в судовому засіданні.

Судова колегія, порадившись на місці, ухвалила можливим розглянути справу по суті у відсутності представника відповідача з представлених доказів в матеріалах справи, оскільки стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез’явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

На підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія повторно розглянувши матеріали справи, встановила нас тупне.

Управляння Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим звернулося до державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" про стягнення 31468, 61грн. за договором № ЕПС 09-0021 від 04.04.2003 у тому числі 24657,83грн. інфляційних витрат та 6810,78грн. річних та про спонукання відповідача виконати рішення господарського суду від 14.09.-01.10.04 про погашення заборгованості перед Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим в сумі 83397,46грн.

Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що 04.04.2003 між Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим та державним підприємством  "Сакський державний хімічний завод" було укладено договір №ЕПС 09-0021 на охорону об'єктів відповідача, розташованих за адресою: місто Саки, вул.. Заводська, 1. Згідно з умовами договору позивач виконував свої зобов'язання за договором, проте, відповідачем свої обов'язки за договором виконані не були.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 14.09-01.10.04 з державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" було стягнуто на користь позивача всю суму заборгованості за вказаним договором, виданий наказ.

Однак відповідачем наказ господарського суду про примусове виконання рішення не виконано, чим і спричинено позивачу додаткову матеріальну шкоду.

Крім того, у судовому засіданні представник позивача надав суду заяву про відмову від позову в частині зобов'язання державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" виконати рішення господарського суду від 14.09.-01.10.04 про погашення заборгованості перед Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим в сумі 83397,46грн.

Вказану заяву було прийнято судом першої інстанції до уваги.

Судова колегія розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача, дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2003 між Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим та державним підприємством "Сакський державний хімічний завод" було укладено договір №ЕПС 09-0021 на охорону об'єктів відповідача підрозділами державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України. (а. с. 14-20).

Згідно з пунктами 2, 4 розділу 2 договору Управляння Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим здійснює охорону об'єктів відповідача згідно Дислокації. Виконання робіт підтверджується актом виконаних робіт, підписаним сторонами. Оплата за охорону здійснюється за кожні 10 днів шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.

В частині 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Отже, рішенням господарського суду від 14.09.-01.10.04 у справі №2-9/9386-2004 встановлено, що позивачем свої зобов'язання за договором виконані належним чином, за період з квітня по жовтень 2003 року Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим надано послуг відповідачу на загальну суму 175937,86грн., що підтверджується актами виконаних робіт. Відповідачем розрахунки були проведені частково в розмірі 92540,40грн.

Зазначеним рішенням з Державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" стягнено заборгованість за договором в сумі 83397,46грн. за період з 01.05.2003 по 10.10.2003.

Дане рішення вступило в законну силу 14.10.2004, однак до теперішнього часу відповідачем не виконано, що і стало підставою для нарахування 24657, 83грн. інфляційних витрат за період з 11.10.2003 по 01.07.2006 та 6810,78грн. річних за той же період.

Державне підприємство "Сакський державний хімічний завод" у своїх запереченнях на позов посилається на те, що відносно боржника було відкрито судову процедуру банкрутства, та на сьогоднішній день боржник знаходиться в стадії санації.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частинами 1, 2 статті 625 боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до цієї статті, грошове зобов'язання складається також із грошової суми, яку боржник зобов'язаний сплатити кредитору і на інших, крім цивільно-правового договору, підставах, що передбачені цивільним законодавством, у зв'язку з чим грошовими зобов'язаннями боржника перед кредитором є грошова сума, що визначена з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, тобто індекс інфляції є компенсацією у зв'язку зі знеціненням грошових коштів, а річні - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником і вказані нарахування не можуть розцінюватися як відповідальність за порушення зобов'язань та у зв'язку з цим вимоги статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на нарахування індексу інфляції та річних не застосовуються.

Аналогічну думку було викладено в інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005.

Таким чином, посилання відповідача на Закон України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 29.11.2001 правомірно, на думку судової колегії, було визнано судом першої інстанції  також  безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з інформаційним листом Вищого господарського суду України "Про Закон України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" від 13.02.2002 № 01-8/152 мораторій не поширюється на випадки відчуження майна шляхом продажу у процедурі санації майна боржника як цілісного майнового комплексу або продажу у процедурі санації частини майна боржника, оскільки ці випадки відчуження не відносяться до категорії примусової реалізації майна, (частина 3 пункту 6 вказаного Листа).

Отже, вимоги позивача про стягнення з державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" 3% річних у розмірі 6810,78грн. та інфляційних витрат в розмірі 24657,83грн. за період з 11.10.2003 по 01.07.2006 суд першої інстанції обґрунтовано, на думку судової колегії, визнав правомірними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

У судовому засіданні позивачем було надано заяву про відмову від позову в частині зобов'язання державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" виконати рішення господарського суду від 14.09.-01.10.04 про погашення заборгованості перед Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим в сумі 83397,46грн.

В пункті 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у разі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Місцевим судом встановлено, що представник позивача Нечаєв В.Н., довіреність № 17/41-353 АИ від 16.02.2005  наділений всіма повноваженнями, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, в тому числі, і правом відмови від позову.

Таким чином, в частині зобов'язання державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" виконати рішення господарського суду від 14.09.-01.10.04 про погашення заборгованості перед Управлянням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим в сумі 83397,46грн. справа підлягає припиненню на підставі пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, судова колегія не може прийняти до уваги посилання відповідача, які було викладено в апеляційній скарзі, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства та спростовуються доказами наданими в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим  від 28.11.2006 року у справі № 2-15/16356-2006 залишити без змін.

2.Апеляційну скаргу державного підприємства "Сакський державний хімічний завод" залишити без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О.А. Щепанська

Судді                                                                                В.М. Плут

В.І. Гонтар