ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2007 р.                Справа № АС-38/42-07

вх. № 1489/6-38

Суддя господарського суду Харківської області Жельне С.Ч.

за участю секретаря судового засідання Мельнік Р.В.

представників сторін :

позивача - Мірошніченко О.М. за дов. № 1.14-3/1/1 від 25.01.2007 року ( після перерви у судове засідання не з"явилась)

відповідача - Семенових О.С. за дов. № 228-27/07 від 05.01.2007 року

по справі за позовом  Товаристваз обмеженою відповідальністю "Аероміст-Харків", м. Харків

до  Управління пенсійного фонду України в Київському районі, м. Харків

про визнання недійсним акту

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю “Аероміст - Харків”звернулося з до господарського суду з позовом про скасування рішення про застосування фінансових санкцій та нарахування пені.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на положення частини 6 статті 20 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.03 №1058-IV, згідно якої перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу) у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг).

Відповідач у відзиві на позов та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що згідно п.6 ст.19 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.03 №1058-IV страхові внески страхувальниками нараховуються на суми фактичних витрат на оплату праці працівників незалежно  від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати.

Оскільки позивачем страхові внески, нараховані за вересень - жовтень  2005 року та лютий  – липень 2006 року сплачені відповідно 21.09.05, 26.09.05, 28.09.05, 06.10.05, 11.10.05, 21.10.05, 25.10.05, 03.11.05, 04.11.05, 21.02.06, 27.02.06, 03.03.06, 27.03.06, 27.03.06, 03.04.06, 13.04.06, 19.03.06, 21.04.06, 27.04.06, 27.04.03, 28.04.06, 04.05.06, 15.05.06, 17.05.06, 01.06.06, 01.01.06, 21.06.06, 12.07.06, 12.07.06, 13.07.06, 28.07.06 та 08.08.06 чим порушило вимоги чинного законодавства. У зв’язку з цим, начальником управління було винесене рішення №344 від 06.10.06 про застосування до ТОВ “Аероміст - Харків” фінансових санкцій в розмірі 49683,88 грн. та нарахування пені за несвоєчасну сплату страхових внесків на суму 1494,54  грн.

Виходячи з вище викладеного, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, вважає, що фінансові санкції до ТОВ “Аероміст - Харків” було застосовано з додержанням вимог чинного законодавства.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

Позивач вважає, що застосовані до нього норми, а саме: абзац 1 підпункту 5.1.4 та абзац 4 підпункту 5.1.6 пункту 5.1 розділу 5 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України №21-1 від 19,12.2003 року, суперечать {не відповідають) змісту та суті аналогічних норм нормативного акту вищої юридичної сили - частинам 6, 9 та 12 статті 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до абзацу 1 підпункту 5.1.4 пункту 5.1 Інструкції нараховані за відповідний базовий звітний період страхові внески сплачуються платниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду незалежно від виплати заробітної плати (доходу), на суми яких нараховуються страхові внески.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.1.6 пункту 5.1 Інструкції остаточний розрахунок за базовий звітний період здійснюється платником страхових внесків не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду незалежно від виплат заробітної плати (доходу), на суми яких нараховуються страхові внески.

Однак, відповідно до частин 6 статті 20 Закону страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральнім формі або з виручки від реалізації товарів (послуг).

Тобто, на думку позивача, даною нормою встановлено пряму залежність між перерахуванням внесків та отримання коштів на заробітну плату з метою її подальшої виплати.

Така позиція підтверджується положеннями абзацу 3 частини 12 статті 20 Закону, відповідно до якої у  разі наявності в платника страхових внесків одночасно із зобов’язаннями із сплати податків, інших обов’язкових платежів, передбачених законом, або зобов’язань перед іншими кредиторами зобов’язання із сплати страхових внесків, виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов’язаннями, крім зобов’язань щодо виплати заробітної плати (доходу).

Крім того, на думку позивача вищезазначені норми Інструкції, всупереч вимогам Закону, також обмежують право позивача вибору способу сплати страхових внесків, оскільки частиною 9 статті 20 Закону передбачено два способи сплати страхових внесків: у безготівковій формі та готівкою.

Таким чином, на думку позивача, абзац 1 підпункту 5.1.4 пункту 5.1 Інструкції не відповідає вимогам статті 20 Закону в частині обмеження способу сплати страхових внесків та в частині встановлення незалежності між сплатою страхових внесків і виплатою заробітної плати, а абзац 4 підпункту 5.1.6 пункту 5.1 Інструкції повністю.

Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” за №1058-IV був прийнятий 9 липня 2003 року.

Згідно пункту 1 Прикінцевих положень даного Закону, він набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Підпунктом 4 пункту 14 Прикінцевих положень Закону Кабінет Міністрів України зобов’язано у шестимісячний термін із дня опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти і забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їхніх нормативно-правових актів і відповідність із цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, іх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 1 березня 2001 року № 121/2001 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади.

Інструкція про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затверджена постановою правління Пенсійного фонду України №21-1 від 01.12.2003 року, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 року за № 64/8663.

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 Інструкції, вона розроблена відповідно до Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що зміст прийнятих нових законодавчих та нормативно-правових актів повинен відповідати вимогам та змісту норм чинного законодавства України, не суперечить їм та не звужувати змісту і обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з вимогами абзацу 1 підпункту 5.1.4 пункту 5 Інструкції нараховані за відповідний базовий звітний період страхові внески сплачуються платниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду незалежно від виплати заробітної плати (доходу), на суми яких нараховуються страхові внески.

Порівнюючи зазначені положення інструкції з положеннями ст.20 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” встановлено факт наявності суперечностей та зазначив що відповідно до частини 6 статті 20 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” страхувальники зобов’язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Тобто, Закон не передбачає обов’язку сплати страхових внесків незалежно від факту виплати заробітної плати,  а навпаки згідно з абзацом восьмим частини 6 статті 20 Закону перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань.

Крім того, порядок визначення розміру страхових внесків, встановлений статтею 19 Закону та пунктом 4 Інструкції, відповідно до якого розмір страхових внесків розраховується виходячи із суми фактичних витрат на оплату праці (грошове забезпечення) працівників.

Таким чином, на думку позивача Законом визначено порядок сплати зобов'язань, а саме: заробітна плата - страхові внески, розмір яких визначається виходячи з розміру заробітної плати - зобов'язання із сплати податків, інших обов'язкових платежів.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, позовні вимоги ґрунтуються на помилковому висновку про те, що Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачає обов’язку сплати страхових внесків незалежно від факту виплати заробітної плати (доходу).

Вимоги позивача ґрунтуються на аналізі вибіркових положень, ст.20 Закону, в якій зазначені строки та порядок сплати нарахованих страхових внесків. Однак не враховані положення частини 6 статті 19 цього ж Закону, яка визначає порядок їх нарахування.

Відповідно до ч. б ст.19 Закону страхові внески нараховуються на суми, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати.

В ч.1 та 2 ст.19 Закону визначено суми, на які нараховуються страхові внески. До них насамперед відносяться витрати роботодавця на виплату заробітної плати найманим працівникам. Отже, в статті 19 Закону прямо зазначено, що страхові внески нараховуються на суму заробітної плати незалежно від того, чи були вони виплачені працівникам після її нарахування.

Згідно із Законом страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду (абз.1 ч. б ст.20 Закону). Статтею 20 Закону встановлено граничний (кінцевий) термін сплати страхових внесків. Базовим звітним періодом для страхувальників-роботодавців є календарний місяць.

Разом з тим Законом передбачено, що у разі здійснення протягом базового звітного періоду виплат, на які нараховуються страхові внески, платники одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати авансові платежу у вигляді сум страхових внесків, що нараховуються на ці виплати (дохід) (абз.5 ч. б ст.20). При недостатності коштів у страхувальника для здійснення в повному обсязі виплати заробітної плати (доходу) та одночасної сплати авансових платежів, виплата зазначених сум {коштів на оплату праці) та сплата страхових внесків (авансових платежів) здійснюється в пропорційних розмірах у порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду (абз. б ч. б ст.20).

Таким чином, абзаци 5 та 6 ч. б ст.20 Закону регулюють сплату саме авансових платежів, які справляються страхувальником - роботодавцем у разі виплати заробітної плати (доходу) протягом базового звітного періоду, за який нарахована така заробітна плата.

Виходячи з наведеного, у разі виплати протягом звітного місяця заробітної плати, нарахованої за звітний місяць, одночасно із виплатою цих сум у пропорційних розмірах роботодавцем сплачуються авансові платежі зі страхових внесків. Решта несплачених сум страхових внесків, нарахованих за звітний місяць, має бути перерахована роботодавцем на рахунок органу Пенсійного фонду до 20 числа місяця, наступною за звітним, що можна назвати остаточним розрахунком.

В той же час посилаючись на ч.ч.6,12 ст.20 Закону, позивач прирівняв обов'язок страхувальника сплачувати авансові платежі до іншого обов'язку - остаточно розрахуватися із Пенсійним фондом до закінчення граничного терміну сплати внесків. Тобто позивач змішує ці поняття та помилково вважає, що Закон передбачає лише один порядок сплати внесків - одночасно з виплатою заробітної плати.

Помилковість цієї позиції підтверджується також іншими нормами Закону: несплата або несвоєчасна сплата страхових внесків {п.2 ч.9 с.106) та несплата, неповна або несвоєчасна сплата авансових платежів із страхових внесків (п.7 ч.9 ст.106) є окремими видами порушень, які тягнуть застосування до страхувальників різних фінансових санкцій.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 19, 20 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” страхувальники зобов’язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду, незалежно від факту виплати заробітної плати (доходу).

За таких обставин, позовні вимоги на підставах, зазначених в позові, не дістали свого підтвердження в ході судового розгляду.

Керуючись ст. 4, 7, 8, 86, 94, 160- 163  Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанову може бути оскаржено в порядку ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України до Харківського апеляційного господарського суду шляхом подання заяви через суд першої інстанції, на протязі десяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. Апеляційна скарга подається через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги одночасно направляється до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо такої заяви не було подано.

Постанову підписано судом 15.03.2007 року.

Суддя                                                                                            Жельне С.Ч.