ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.03.07
Справа № 3/752-06.

За позовом: Спільного автопідприємства Конотопської райспоживспілки, м. Конотоп

до відповідача:  Дочірнього підприємства „Автомобіліст” Конотопської районної спілки споживчих товариств, м. Конотоп

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Конотопська райспоживспілка, м. Конотоп

про визнання угоди недійсною

СуддЯ   ЛЕВЧЕНКО П. І.

Секретар Литвиненко Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: Жулавський С. А.

від відповідача – не з’явився

від третьої особи – не з’явився

Суть спору: позивач  просить суд визнати недійсною угоду, укладену шляхом вчинення певних дій між сторонами у даній справі, про передання у власність відповідача майна, зазначеного в Акті про безкоштовну передачу основних засобів з балансу позивача на баланс відповідача від 30.04.1999 року.

Звертаючись з позовною заявою, позивач керується п. 1 ст. 10 Закону України „Про споживчу кооперацію”, ст. 9 Закону України „Про підприємства „ та ст. 48 ЦК УРСР (1963 року), тобто, нормативними актами, які діяли на час складення сторонами вищезгаданого Акту про безкоштовну передачу основних засобів з балансу позивача на баланс відповідача від 30.04.1999 року.

Відповідач проти позову заперечує, вважаючи, що спірне  майно є власністю Конотопської райспоживспілки (третьої особи).

Третя особа також проти позову заперечує, посилаючись на те, що майно перебувало у спільному володінні райспоживспілки, споживчих товариств. Вищим органом управління спільного підприємства є Рада засновників. Саме Рада засновників спільних підприємств Конотопської райспоживспілки на зборах Ради засновників 10.03.1999 року прийняла рішення про створення ДП „Автомобіліст” та про передачу майна з балансу позивача на баланс відповідача.

Крім того, третя особа заявила про застосування позовної давності, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР (1963 року).

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив:

Позивач 06.12.2006 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсною угоди, укладеної шляхом вчинення певних дій між позивачем і відповідачем, про передання у власність відповідача майна по Акту про безкоштовну передачу основних засобів з балансу позивача на баланс відповідача від 30.04.1999 року, тобто, позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого права через 7 років і 7 місяців після початку перебігу строку позовної давності, який згідно ст. 76 ЦК УРСР (1963 року) почався 30.04.1999 року, а згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963 року) закінчився 30.04.2002 року.

До спірних правовідносин у даній справі має застосовуватися саме ЦК УРСР (1963 року), оскільки оспорювана позивачем угода була укладена в період дії ЦК УРСР (1963 року), перебіг строку  позовної давності почався в період дії ЦК УРСР (1963 року) і закінчився також в період дії ЦК УРСР (1963 року).

Тому в даному разі судом мають бути обов’язково застосовані наслідки закінчення строку позовної давності, передбачені статтями 75 та 80 ЦК УРСР (1963 року).

Згідно ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а згідно ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

Оскільки строк позовної давності закінчився під час дії ЦК УРСР (1963 року), то наслідки закінчення строку позовної давності мають застосовуватися обов’язково (ст. 75 ЦК УРСР 1963 року).

З 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України (2003 року), який містить інші правила про позовну давність, однак, згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України (2003 року) застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

В даному разі строк пред’явлення позову (строк позовної давності) за ЦК  УРСР (1963 року), який діяв раніше, сплив у позивача до набрання  чинності цим Кодексом, а тому правила ЦК України (2003 року) до позову позивача у цій справі не застосовуються.

Позивач у своїх письмових поясненнях від 08.02.2007р. № 9 (а.с. 57) просить суд відновити строк позовної давності, посилаючись на те, що керівництво позивача приховувало факт  неправомірного відчуження майна і позивачеві в особі його ліквідатора стало про це відомо лише 10.11.2006 року від відповідача.

Суд не вважає вищевикладену причину пропуску строку позовної давності, який пропущений позивачем на 4 роки і 7 місяців, поважною.

Вищим органом управління спільного підприємства (позивача) є Рада засновників (п. 7 статуту спільного підприємства). Саме збори Ради засновників спільних підприємств Конотопської райспоживспілки 10.03.1999 року прийняли рішення про передачу з балансу позивача на баланс відповідача основних засобів, а вже після цього була прийнята постанова правління Конотопської райспоживспілки № 30 від 30.04.1999 року і був складений акт про безкоштовну передачу основних засобів з балансу позивача на баланс відповідача від 30.04.1999 року, який підписали керівники позивача й відповідача, які діяли від імені своїх підприємств, керуючись статутами підприємств.

Зокрема, згідно п. п. 10.1, 10.2 Статуту позивача, керівництво підприємством здійснює директор, який призначається на посаду Радою засновників або уповноваженим ним органом. Директор підприємства забезпечує виконання рішень Ради засновників та правління спілки, якій передано право управління спільним підприємством. Директор підприємства без доручення діє від імені підприємства (тобто, від імені позивача), представляє його інтереси, укладає договори тощо.

Таким чином, оскільки підприємство (позивач) саме в особі керівника (директора) укладає від свого імені угоди, набуває майнові права та обов’язки, може бути позивачем і відповідачем в судових органах (п. 1.2 Статуту), то з моменту підписання угоди (акту від 30.04.1999 року) підприємству (позивачу) було відомо про укладення угоди (підписання акту) і якщо підприємство (позивач) вважає його неправомірним, то саме з 30.04.1999 року воно мало право звернутися до суду з позовом про захист своїх прав.

Зміна керівника чи особи, яка здійснює повноваження керівника підприємства, не впливає на перебіг строку позовної давності для підприємства.

Тому в даному разі відсутні поважні причини пропуску позивачем (підприємством) строку позовної давності.

В задоволенні позову позивачеві має бути відмовлено згідно ст. ст. 71, 75 ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР ( 1963 року).

Слід також зазначити, що позивач не довів суду, що спірне майно належало йому на праві власності і було передано ним відповідачеві у власність. Посилання позивача в обґрунтування наявності у нього права власності на спірне майно на те, що майно було на балансі позивача є необґрунтованим і безпідставним. Знаходження майна на балансі підприємства не є доказом наявності у нього права власності на це майно, водночас як і передача майна з балансу  позивача на баланс відповідача не свідчить про отримання відповідачем майна у власність. Згідно п. 5.1 Статуту позивача джерелами формування майна підприємства  є, зокрема, грошові та матеріальні внески Засновників. Пунктом 5.3 Статуту позивача передбачено, зокрема, що підприємство з дозволу власників в особі Раді Засновників або уповноваженого нею органу має право здавати в оренду, надавати за плату в тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби тощо.

Все вищезгадане свідчить про те, що позивач не є  власником основних засобів, оскільки навіть в оренду, в тимчасове користування може надавати майно (основні засоби) лише з дозволу власників в особі Ради Засновників або уповноваженого нею органу. Зокрема, право власності на будівлі автопідприємства за адресою м. Конотоп, 4-й провулок вул. Успенсько-Троїцької, 1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.04.2002р. (а.с. 48) належить Конотопській райспоживспілці.

Таким чином позивач не довів суду правомірності своїх позовних вимог та їх обґрунтованість, як того вимагає стаття 33 ГПК України.

Згідно ст. ст. 44, 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі всього вищевикладеного, керуючись ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року) , п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року), ст. 33, 43, 44, 49,  82-8  Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          В задоволені позову відмовити повністю.

2.          Копію рішення надіслати сторонам у справі.

Повний текст рішення підписаний 02.03.07р.

СУДДЯ                                                                      П. І. ЛЕВЧЕНКО