Харківський апеляційний господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2007 р.                                                           Справа № АС-10/527-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Безлепкіній І.П.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача -  Засоріна А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Редакції газети "Конотопський край", м. Конотоп, Сумська область (вх. № 4453 С/3) на постанову господарського суду Сумської області від 09.11.06 р. по справі № АС-10/527-06

за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Суми

до Редакції газети "Конотопський край", м. Конотоп, Сумська область

про стягнення 3615,00 грн., -

встановила:

У вересні 2006 року Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до Редакції газети "Конотопський край" про стягнення 3615,00 грн. адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць у 2005 році, призначених для працевлаштування інвалідів.

Постановою господарського суду Сумської області від 09.11.2006р. по справі № АС-10/527-06 (суддя Малафеєва І.В.) позов задоволено повністю.

Відповідач з постановою господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій вважає її необґрунтованою, просить апеляційний суд постанову  місцевого господарського суду скасувати та у позові відмовити.

Позивач надав заперечення на апеляційну скаргу, в якій вважає постанову законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов’язку щодо інформування центрів зайнятості, місцевих органів соціального захисту населення про потребу в працівниках –інвалідах, що в свою чергу, унеможливило виконання органами зазначеними в ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", свого обов’язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів, а тому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову –без змін.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши уповноваженого представника відповідача, який просив скасувати постанову суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану постанову, господарський суд Сумської області виходив з результатів встановлення та дослідження документально підтверджених матеріалами справи обставин спору за яким встановив, що відповідно до статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ (надалі –Закон) для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 20 Закону підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щорічно сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, незайняте інвалідом. Для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності та господарювання, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір штрафних санкцій за робоче місце, не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), у відповідній установі, організації.

Згідно зі ст. 18 вищевказаного Закону, працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів. Крім цього, обов’язок по працевлаштуванню інвалідів закріплений за державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів,  громадськими організаціями інвалідів, що передбачено “Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314.

Згідно пункту 3 цього Положення робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів.

Таким чином, створеним робочим місцем є те, яке введено в дію шляхом   працевлаштування на ньому інваліда.

Згідно з пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 вказаного Положення підприємства повинні інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів (звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках за формою 3-ПН з приміткою робочі місця для інвалідів), а працевлаштування інвалідів здійснюється органами, вказаними у ст. 18 Закону, з урахуванням повноважень, стану здоров’я, здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Тобто, на підприємство хоч і не покладається обов'язок працевлаштовувати інвалідів, але покладається обов'язок створювати та належним чином атестувати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Отже нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні конкретно визначений порядок працевлаштування інвалідів. В іншому випадку, як можуть центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення направляти інвалідів на підприємства, не знаючи, чи потрібні їм інваліди.

Крім того, Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", як і інші нормативні акти із соціального захисту інвалідів, не містить положень які б звільняли підприємство від обов'язку створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів. Разом з цим, статтею 43 Конституції України гарантовано кожному право на належні і здорові умови праці, а відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів згідно Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" покладається на підприємство у вигляді штрафних санкцій.

Наказом Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998 р., затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)", яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості, та передбачає у графі 4 (з графи 2) інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування громадян, котрі потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, зокрема інвалідів.

Однак, як свідчать матеріали справи та вказує позивач, відповідач на протязі 2005 року подавав звіти за формою № 3-ПН, однак наявність вільних місць та потребу в працівниках-інвалідах не вказував, через що службою зайнятості на підприємство відповідача не було направлено жодного інваліда. Вказані дані відповідачем не спростовані. Крім того, не надано відповідачем і доказів повідомлення інших компетентних органів, зазначених у статті 18 Закону, про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів.

Слід зазначити, що тільки на підставі наданих до центру зайнятості звітів про наявність вакансій можливе направлення на підприємство кандидатів на подану вакансію.

Разом з цим, відповідно до поданої державної звітності ”Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів” (форма №10-ПІ поштова-річна) за 2005 рік відповідач повинен був створити у вказаному році 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів (відповідно до середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу 10 осіб). Однак фактично, згідно даних, наданих відповідачем, на його підприємстві  місце для працевлаштування інваліда у 2005 році належним чином не було створене.

Отже, колегія суддів, погоджуючись із висновками господарського суду, також вважає, що відповідачем не був виконаний встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році. Тим самим відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а згідно статті 20 Закону, Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій  до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 р. № 1767, відповідач повинен перерахувати до Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій.

Підприємства,  установи, організації, де середньооблікова чисельність  працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту  інвалідів  адміністративно-господарські санкції  у  встановленому  частиною  першою статті 20 цього Закону розмірі.  Відповідно  до  покладених   на   нього   завдань   Фонд соціального  захисту  інвалідів  здійснює  контроль  за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ  і  організацій  за  недодержання  ними нормативів робочих місць для  забезпечення  працевлаштування  інвалідів  (підпункт  3 пункту 4  Положення). Пунктом 11 Порядку сплати штрафних санкцій  передбачено,  що у разі  несплати підприємствами,  установами  організаціями,  які  не  забезпечують нормативу робочих місць,  штрафних санкцій в  установлений  термін відділення  Фонду  соціального  захисту інвалідів вживають заходів щодо їх стягнення в судовому порядку.

Розмір відрахувань визначається середньорічною заробітною платою на підприємстві за кожне робоче місце. Як свідчать матеріали справи, фонд оплати праці штатних працівників на підприємстві відповідача у 2005 році становив 72,3  тис. грн., при середньообліковій чисельності штатних працівників 10 осіб, отже середньорічна заробітна плата на підприємстві на одного працівника у 2005 році становила 7230,00 грн. Сума штрафних санкцій за 1 незайняте інвалідом робоче  місце у 2005 році згідно з вимогами статті 20 Закону складає 3615,00 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 р. № 1767, адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітнім.

Однак, відповідач кошти у встановлений чинним законодавством термін не перерахував, а також не надав належних доказів створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році, а саме: наказу про затвердження заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на підприємстві,  затвердженого положення про робоче місце інваліда, наказу про створення спеціальної комісії по атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів, атестації робочого місця для інваліда, колективного договору на 2005 рік, а тому позовні вимоги на суму 3615,00 грн. за нестворене 1 робоче місце для працевлаштування інваліда у 2005 році, на думку колегії суддів, є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі, стосовно  того, що його підприємство не має статусу юридичної особи, оскільки із матеріалів справи вбачається, що Редакція газети "Конотопський край" внесена до єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 28.06.95р. як юридична особа комунальної форми власності і зареєстрована у Конотопській МДПІ, як суб'єкт малого підприємства - юридична особа.

Господарський суд цілком правомірно визначився, що Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 р. № 727/98 був прийнятий в період дії Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", згідно якого за нестворені робочі місця сплачувались внески до Фонду соціального захисту інвалідів, і вказаний Указ звільняв платників єдиного податку від сплати даних внесків. Однак, в Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" були внесені зміни, що набрали чинності з 01.08.2001 р., згідно яких до підприємств, установ та організацій застосовуються штрафні санкції в разі не створення відповідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Таким чином, Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва" не звільняє платників єдиного податку від сплати штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення. А відповідно до частини 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

На думку колегії суддів, позивач надав, а господарський суд Сумської  області належним чином дослідив та оцінив докази, які свідчать про те, що відповідач не виконав встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Редакції газети "Конотопський  край" позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, постанова господарського суду Сумської області від 09.11.2006 р. по справі № АС-10/527-06 прийнята без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи відповідача, з яких подана апеляційна скарга про скасування постанови, не можуть бути підставою для її зміни чи скасування, оскільки спростовуються вищевказаним.

Керуючись статтями 86, 195, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, статтею 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

ухвалила:

Постанову господарського суду Сумської області від 09.11.2006 р. по справі № АС-10/527-06 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Редакції газети "Конотопський край", м. Конотоп, Сумська область залишити без задоволення.

Головуючий суддя

Судді