ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"26" березня 2007 р.
справа № 20-7/011

За позовом:          Товариства з обмеженою відповідальністю “Ярд”

(99038 м. Севастополь, вул. А. Кесаєва, 9)

до відповідача:          Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма Брокер 2+К”

(99011 м. Севастополь, вул. Леніна, 33)

про          зобов’язання повернути дизельне паливо в кількості 6672,00 л. на підставі договору про відповідальне  збереження від 10.02.1998;

зобов’язання повернути дизельне паливо в кількості 4510,00 л. на підставі договору  про відповідальне  збереження від 04.06.1998;

Суддя Ілюхіна Г.П.

Представники сторін:

від позивача:          - Булигін Є.М., представник, довіреність № 44/11 від 23.11.2006;

від відповідача:          - не з'явився,

Суть спору:

23.01.2007 Товариство з обмеженою відповідальністю “Ярд” звернулось до господарського суду м. Севастополя з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма Брокер 2+К” про:

- зобов’язання повернути дизельне паливо в кількості 6672,00 л. на підставі договору про відповідальне  збереження від 10.02.1998;

- зобов’язання повернути дизельне паливо в кількості 4510,00 л. на підставі договору  про відповідальне  збереження від 04.06.1998, з посиланням на статті 525, 526, 611, 938, 949, 953 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України.

В якості доказів факту укладення договорів позивач надав Акти прийому –передачі від 10.02.1998 та від 04.06.1998.

Відповідач в клопотанні (вх. № 4508) просить провадження по справі припинити по пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, так як спір про той самий предмет, між тами самими сторонами вже був розглянутий господарським судом у справі № 20-9/173 і є рішення суду, що набрало законної сили (арк.с.32).

26.03.2007 (вх№9847) від позивача надійшла відмова від позову в повному обсязі за підписом директора Романової А.А., однак суд позбавлений можливості прийняти відмову від позову, так як в матеріалах справи відсутні повноваження особи, яка підписала відмову (наказ про призначення чи обрання директором). Крім того відмова від позову оформлена без дотримання ст. ст. 22, 78 Господарського процесуального кодексу України (а.с. 86).

Представник позивача по довіреності не має відомостей про цей факт.

Як встановлено частинами першою та другою ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Розгляд справи відкладався в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд визнав можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами, так як відсутність представника відповідача в судовому засіданні 20.03.2007 не перешкоджає розгляду справи по суті. Надані сторонами докази в достатній мірі характеризують правовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши представника Позивача, суд, -

в с т а н о в и в:

З`ясовані наступні обставини:

03.08.2006 позивач звертався (вх.№ 1709) до господарського суду м. Севастополя з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 75 269,39грн., факт наявності якої встановлений рішенням господарського суду м. Севастополя від 22-24.06.2005 по справі № 20-9/110 по позову між тими сторонами про визнання недійсним угоди про списання заборгованості відповідача перед позивачем, яке набрало законної сили 20.09.2005 (постанова Севастопольського апеляційного господарського суду) з посиланням на статтю 35 Господарського процесуального кодексу України, Акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.04.2004  і угоду від 15.04.2004.

В порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач змінив підстави та предмет позову, просив суд  зобов`язати відповідача повернути позивачу майно, передане за договорами відповідального зберігання від  04.02.1998 та від 04.06.1998, а саме зобов`язати відповідача повернути дизельне паливо в кількості 6672,00л на підставі договору відповідального зберігання від  04.02.1998 та акту прийому –передачі від 10.02.1998, а також зобов`язати відповідача повернути дизельне паливо в кількості 4510,00л на підставі договору відповідального зберігання від  04.06.1998 та акту прийому –передачі від 04.06.1998.

Рішенням господарського суду м. Севастополя від 22-24.06.2005 по справі № 20-9/110, залишеним без змін постановою САГС від 20.09.2005, між тими самими сторонами про визнання недійсною угоди про списання дебіторської заборгованості від 15.04.2004, зазначена угода визнана недійсною, так як укладена з порушенням діючого законодавства України: ст.ст.17, 18 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Документи, пов’язані з наявністю чи відсутністю заборгованості судові інстанції в справі № 20-9/110 не оцінювали (а.с. 62-67).

Рішенням господарського суду м. Севастополя від 05.11.2006 по справі №20-9/173 суд позовні вимоги задовольнив частково: стягнув заборгованість в сумі 30712,39 грн. та зобов’язав повернути дизельне паливо в кількості 5520 літрів, отримане за договором від 11.08.1998. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судами в справі №20-9/173 давалась оцінка таким підставам позову, як договори від 04.02.1998 та 04.06.1998 та Акти приймання – передачі від 10.02.1998 та 04.06.1998, які визнані неналежними та недопустимими доказами виконання договорів, так як вони не містять вказівки на них, а договорами (п. 2.2) не передбачено встановлення кількості та вартості товару за Актами приймання –передачі. Накладних позивач не надав.

В уточненні підстав позову в справі №20-9/173 позивач вже вказував Акти від 10.02.1998 та від 04.06.1998 в якості підстав позову в контексті їх складання на виконання умов договорів від  04.02.1998 та 04.06.1998.

Оцінка Актам надавалася судом апеляційної інстанції: „суд вважає безпідставним посилання позивача на Акт прийому –передачі як підставу виникнення зобов`язань за договором” (а.с. 43).

При розгляді справи №20-9/173 позивач вказував та стверджував, що вищезазначеними Актами від 10.02.1998 та від 04.02.1998 здійснювалась передача товару по договорам від 04.02.1998 та 04.06.1998 відповідно.

Позивач звернувся з позовними вимогами повторно, вказавши підставами виникнення зобов`язань тільки Акти приймання –передачі дизельного палива від 10.02.1998 та від 04.06.1998.

Зазначені Акти вже були підставами позову в справі №20-9/173, їм давалась оцінка судами, як додаткових неналежних доказів до договорів від 04.02.1998 та 04.06.1998, так як в них не було посилання на договори, і договорами не передбачена передача по Акту, а передбачена передача по накладним, які суду не були надані.

Однак, судами не надавалась оцінка зазначеним Актам прийому –передачі, як самостійним підставам виникнення зобов`язань та позову.

Підстав для задоволення позовних вимог на підставі Актів від 10.02.1998 та 04.06.1998 суд не вбачає, так як на цих Актах міститься по два підписи позивача і по одному підпису відповідача: в частині отримання товару міститься підпис невідомої особи без вказання прізвища, імені та по батькові, в розділі, де повинен міститься підпис юридичної особи в особі її керівника підпис взагалі відсутній.

При таких обставинах Акт не має доказового значення.

Крім того, заборгованість повинна підтверджуватись первинними бухгалтерськими документами, які фіксують факт здійснення господарської операції. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій.

Згідно „Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей“, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 N 99  (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 12.06.1996 за N 293/1318) відпуск цінностей здійснюється по довіреності типової форми N М-2 або N М-2б з підписом і печаткою юридичної особи, номер і дата якої  вказуються у первинних документах, якими підприємство оформлює відпуск цінностей (накладна-вимога, товарно-транспортна накладна).

Доводи, мотиви позивача спростовуються матеріалами справи, в якій відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують відпуск товарно-матеріальних цінностей позивачем відповідачу.

Ст. ст. 153, 154 ЦК УРСР передбачено, договір вважається укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за  законом або необхідні для договорів даного виду, а  також  всі  ті  умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Коли сторони домовились укласти договір у певній  формі,  він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би  за  законом  для  даного  виду  договорів  ця  форма   і    не потребувалась.

Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен  бути укладений в письмовій формі, він може  бути  укладений  як  шляхом складання одного документа, підписаного сторонами,  так  і  шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та  ін.,  підписаними стороною, яка їх надсилає.

В передбачених законом випадках договір може  бути  укладений шляхом прийняття до виконання замовлення.

Угода, яку вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріпляється печаткою. Угода, договір вважаються вчиненими, укладеними з моменту їх підписання сторонами.

Надані позивачем Акти таким вимогам не відповідають.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтвердили відпуск та прийом матеріальних цінностей на відповідальне зберігання.

Акти від 10.02.1998 та від 04.06.1998 такими доказами не можуть бути при відсутності первинних бухгалтерських документів, що підтверджують здійснення господарських операцій, і в зв`язку з тим, що не підписані уповноваженою особою відповідача, не скріплені печаткою юридичної особи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 153, 154 ЦК УРСР, ст. ст. 33, 34, 77, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                                             Г .П. Ілюхіна

Рішення оформлено і підписано

в порядку статті 84 ГПК України

28.03.2007