ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2007                                                                                             Справа № А23/317

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:   Павловський П.П.. –доповідач

суддів: Логвиненко А.О, Чус О.В

Секретар судового засідання Мацекос І.М.

Представники сторін:

від позивача:  Гармаш Л.М. представник, довіреність №31722/10/08-09-15  від 13.12.06;

від позивача:  Твердоступ І.І. представник, довіреність №31816/10/08-09-15  від 14.12.06;

від позивача:  Старостенко Д.С. представник, довіреність №9107/10/08-10/1-15  від 28.03.07;

від позивача:  Дядик К.О. представник, довіреність №325/10/10-029  від 11.01.07;

від відповідача-2:  Кірєєв С.В. представник, довіреність №727  від 28.12.06;

від відповідача-1: представник не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську на постанову господарського суду Дніпропетровської області від  04.12.06р.  у справі №  А 23/317

за позовом   Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську

до відповідача –1: товариства з обмеженою відповідальністю НПКП “ Мегатон”, м. Дніпропетровськ

відповідача –2: товариства з обмеженою відповідальністю “ Оптіма –Телеком”, м. Дніпропетровськ

про  визнання господарського зобов’язання від 10.06.05 № 06-10/2005 недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 72300000,00 грн., отриманих за вищезазначеним господарським зобов’язанням.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2006 року Спеціалізована державна податкова інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську (далі –позивач) звернулась  до господарського суду Дніпропетровської області з позовом  до товариства з обмеженою відповідальністю НПКП “ Мегатон”, м. Дніпропетровськ ( далі –відповідач -1) та до товариства з обмеженою відповідальністю “ Оптіма –Телеком”, м. Дніпропетровськ( далі –відповідач -2) про  визнання господарського зобов’язання від 10.06.05 № 06-10/2005 недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 72300000,00 грн., отриманих за вищезазначеним господарським зобов’язанням.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області  від 04.12.2006 року               у справі   № А 23/317  (суддя –Добродняк І.Ю.)  в позові відмовлено.

Не погодившись з вказаною постановою , позивач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій   просить постанову господарського суду Дніпропетровській області від 04.12.2006 року по справі № А 23/317 скасувати повністю. При цьому особа, що подала апеляційну скаргу посилається на те, що постанову винесено з порушенням ст.207 Господарського кодексу України та ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України та вважає, що при винесенні постанови від 04.12.06 не надано належної оцінки й не взято до уваги те, що різниця між ціною придбання і ціною продажу товару негативно відображається на поповненні бюджету, а саме призводить до не отримання сум податку на прибуток.

Від відповідача –2 надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську залишити без задоволення, а постанову господарського суду Дніпропетровської області від 04.12.06 по справі  А 23/317 залишити без змін посилаючись на те, що обов’язок  щодо сплати податків та подання податкової звітності не зазначається в угодах між сторонами, оскільки цього не вимагає цивільне законодавство.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна  скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Як вбачаться з матеріалів справи, між відповідачем –1 та відповідачем –2 було укладено договір № 06-10/2005 від 10.06.05р продажу авторського права на програму “MEGASET”, відповідно до умов якого відповідачем – ( продавець) зобов’язувався продати, а відповідач –2 купити авторське право на програму  “MEGASET” вартістю 72300000,00 грн. у тому, числі ПДВ –12050000 грн.

Актом прийому –передачі  від 17.06.06 підтверджено факт виконання договору від 10.06.05р № 06-10/2005.

Умовами договору від 15.06.05р № 06-15/2005 передбачено, що відповідач –2 зобов’язувався продати ТОВ “Інституту інформаційних технологій та систем “ купити авторське право на програму “MEGASET” вартістю 18000000, 00 грн., в т.ч ПДВ у розмірі 3000000,00грн.

Виконання договору в повному обсязі свідчить акт приймання –передачі авторського права разом з програмою від 21.06.05р.

Відповідно до ст.ст.207, 208 ГК України, необхідними умовами визнання угоди (господарського  зобов'язання)   недійсною  є   не  тільки  доведення  факту  наявної  за- відомо суперечної інтересам держави та суспільства мети укладення угоди сторонами, а і наявність вини у формі умислу хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

На момент укладення договору №06-15/2005 у відповідача –2 вже  існували договірні відносини з продавцем програми “MEGASET”.

Мета реалізувати в подальшому товар, не суперечить інтересам держави чи суспільства та підпадає під законодавчо визначене як підприємництво.

Відповідно до ст.42   Господарського    кодексу   України    підприємництво   -   це   самостійна, ініціативна,   систематична,   на   власний   ризик   господарська   діяльність,   що   здійснюється  суб'єктами  господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання  прибутку, який  в розумінні  Господарського кодексу України  є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових  витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Відповідно до ч. 3 ст.43 ГК України перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік  видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу авторського права не є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства, тому, що зазначений товар не виключений законом із цивільного обігу, торгівля ним не передбачає наявність спеціального дозволу (ліцензії), відсутні будь-які законодавчо встановлені обмеження стосовно його купівлі-продажу.

Обов'язок щодо сплати податків та подання податкової звітності не зазначається в угодах між сторонами, оскільки цього не вимагає цивільне законодавство.

п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів, які придбаються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно  з пунктом 1.32. статті 1  зазначеного Закону, господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як видно з матеріалів справи відповідач –2 здійснив всі необхідні розрахунки за спірною угодою з відповідачем  -1, про що зазначається у податковій накладній, всі зобов'язання, які виникли у нього за наслідками виконання спірного господарського зобов'язання.

Відповідно до чинного  законодавства перерахування податку до бюджету - це суто податкове зобов'язання кожного окремого платника податків, яке не стосується договірних відносин між суб'єктами господарювання.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що вказані в справі обставини не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, зокрема, як укладеного з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства.

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що позивач не довів належним чином доказів  для задоволення апеляційної скарги.

На підставі наведеного суд, вважає відсутніми підстави передбачені ст.201-202 КАС України для скасування чи зміни постанови місцевого суду.

Керуючись ст.196,198,200 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Постанову господарського суду Дніпропетровської області від  04.12.2006 року по справі № А 23/317 залишити без змін, а апеляційну скаргу  Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську –без задоволення.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя                                                                              П.П. Павловський

Суддя                                                                                                     А.О.Логвиненко

Суддя                                                                                                     О.В. Чус