Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2007 р.                                                           Справа № 3/600-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Безлепкіній І.П.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача -  Дікарєвої Д.В. (дов. №1 від 20.10.06р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Арсенал-К", м. Суми (вх. № 4469 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 16.11.06 р. по справі № 3/600-06

за позовом Акціонерного товариства "Арсенал-К", м. Суми

до Сумської міської клінічної лікарні № 1, м. Суми

про стягнення 14664 грн. 62 коп., -

встановила:

У жовтні 2006 року Акціонерне товариство "Арсенал-К" звернулось до господарського суду Сумської області з позовом до Сумської міської клінічної лікарні № 1 про стягнення 14664,62 грн. боргу.

Рішенням господарського суду Сумської області від 16.11.2006р. по справі № 3/600-06 (суддя Левченко П.І.) в позові відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що дане рішення прийняте судом з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права,  при невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а тому просить рішенням господарського суду Сумської області від 16.11.2006р. по справі № 3/600-06 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач пояснень або заперечень по апеляційній скарзі не надав.

Представник позивача у судове засідання 16.01.2007р. не з’явився, хоча  належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення за №2372626 (в матеріалах справи), про причини неявки свого представника позивач  суд апеляційної інстанції не повідомив.

Враховуючи ст. 43 ГПК України, якою встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також беручи до уваги те, що позивач  належним чином був повідомлений про час, день і місце розгляду справи, тому мав можливість скористатись своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України. За таких обставин, колегія суддів вважає, що у матеріалах справи достатньо документів, щоб розглянути апеляційну скаргу по суті без участі представника Акціонерного товариства "Арсенал-К", оскільки позивач також не був позбавлений права надати суду апеляційної інстанції додаткові письмові докази в обґрунтування своїх вимог і заперечень та мав на це достатньо часу.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши уповноваженого представника відповідача, який просить рішення суду першої інстанції залишити без змін,    колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Сумської області виходив з результатів встановлення та дослідження документально підтверджених  матеріалами справи обставин спору за якими встановив, що 30 грудня 1996 року  між сторонами у даній справі укладений договір за № 1 на проведення технічного обслуговування і планово-попереджувальних робіт (далі - Договір). Даний Договір   укладений строком з 1 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року.

Відповідно до умов Договору позивач ("Підрядник") прийняв на себе виконання робіт по планово-попереджувальному ремонту і технічному обслуговуванню приміщень, споруд та інженерних комунікацій відповідача ("Замовника").

Повна кошторисна вартість по даному Договору складає 5600,00 грн. на місяць і відповідач зобов'язувався по мірі фінансування виплачувати вартість робіт згідно довідок, представлених позивачем помісячно.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, роботи з ремонту та технічного обслуговування згідно з умовами Договору здійснювалися відповідачем протягом 1997-1998 року, але не пізніше, про що позивач не заперечує. Доказів виконання робіт в інші періоди позивач господарському суду не надав.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що  заборгованість відповідача перед позивачем сформувалася в 1997-1998 роках.

Із матеріалів справи вбачається, що вперше позивач звернувся до відповідача 10 грудня 1998 року з претензією про оплату боргу згідно акту звірки розрахунків від 10 грудня 1998 року (копії аркушів з журналу вхідної кореспонденції долучені до матеріалів даної справи).

Згідно ст. 165 ЦК УРСР (ред. 1963 р.) відповідач мав сплатити борг за виконані позивачем в 1997-1998 роках роботи в семиденний термін з дня отримання претензії, тобто в строк до 19 грудня 1998 року.

Таким чином, господарським судом встановлено, що з 20 грудня 1998 року згідно ст. ст. 76, 165 ЦК УРСР (ред. 1963р.) у позивача виникло право на позов.

З урахуванням ст. 71 ЦК УРСР (ред. 1963 р.) загальний строк позовної давності по боргу, який є предметом спору у даній справі, сплинув у позивача ще 20 грудня 2001 року.

Суд першої інстанції з огляду на надані відповідачем документи (докази) також встановив, що після закінчення строку позовної давності, а саме 24 січня 2002 року позивач вдруге звернувся до відповідача з вимогою про оплату вартості виконаних підрядних робіт в порядку ст. 165 ЦК УРСР про погашення заборгованості, яку слід вважати вимогою по тому ж самому боргу, котрий виник у відповідача у 1997-1998 роках, так як іншого боргу пізніше у відповідача перед позивачем не виникало. Однак, вказана вимога заявлена до відповідача поза межами строку позовної давності, що сплинув 20 грудня 2001 року, а тому не впливає на перебіг строку позовної давності, який  вже сплинув.

Після складання між сторонами у справі 01 серпня 2002 року акту звірки заборгованості, борг відповідача перед позивачем зменшився, однак суд першої  інстанції встановив, що це не впливає на строк позовної давності, який сплинув 20.12.2001 року. Разом з цим, не впливає на перебіг строку позовної давності, який сплинув, також і третя вимога позивача від 14.09.2006 року.

Таким чином, господарський суд дійшов до висновку про відмову  у  задоволенні  позовних вимог.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки дані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка. А відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення порушив вимоги ст. 151 ЦК УРСР, згідно з якими зобов'язання виникають на підставі договору, так як договір №1 був укладений строком дії до 31.12.1997 року, однак суд зробив висновок, що надані позивачем послуги з ремонту та технічному обслуговуванню приміщень відповідача були надані на виконання договору № 1 і в період 1998 року. Крім того, заявник апеляційної скарги визначає помилковими висновки суду про те, що у зв'язку із надсиланням ним претензії відповідачу 10 грудня 1998 року строк позовної давності  сплинув відповідно до ст. ст. 71, 76, 165 ЦК УРСР  20 грудня 2001 року, оскільки позивач звернувся до відповідача стосовно сплати боргу, який є об'єктом даного спору, лише одного разу - 14.09.2006 року (лист №18). За таких обставин, позивач вважає, що перебіг строку позовної давності починається з 22 вересня 2006 року.

Однак з вказаними посиланнями не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції і в спростування доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, вважає необхідним зауважити наступне.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом  УРСР, який набрав чинності з 1 січня 1964 року, та діяв в період укладення спірного Договору до спливу строку позовної давності.

Пунктом 4. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу  України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що норми цього Кодексу  застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, його правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання ним чинності, тобто до 1 січня 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦК УРСР (ред. 1963 р.) захист цивільних прав  здійснюється  в  установленому  порядку  судом,  а статтями 72 і 73 цього  Кодексу  встановлені  строки  для  захисту права  за  позовом  особи,  право  якої  порушено.  У спорах між юридичними особами вчинення зобов'язаною особою дій, що  свідчать про визнання боргу, не  перериває  перебігу  строку  позовної давності.

Положеннями ст.  71 ЦК УРСР  (ред. 1963 р.) встановлено загальний строк в три роки для захисту права за позовом  особи,  право  якої порушено.

У відповідності з вимогами ст. 76 ЦК УРСР (ред. 1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення  права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Відповідно до ст.  80 ЦК УРСР (ред. 1963 р.) закінчення  строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові,  якщо суд  не  визнає  причину  пропуску  строку  позовної давності поважною.

Відповідно до вимог чинного законодавства поважними визнаються лише  ті  обставини,   які   є   об'єктивно непереборними,  не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для  своєчасного вчинення сторонами по справі процесуальних дій.

Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази поважності причин пропуску строку  позовної  давності  і  в процесі розгляду справи позивач на такі обставини не посилався, судом першої інстанції правильно застосовано положення  про позовну давність.

Відповідно до ст. ст.  33,  34 Господарського процесуального кодексу України,  кожна сторона повинна довести ті обставини,  на які вона посилається  як на  підставу  своїх  вимог  і  заперечень,  обставини справи,  які відповідно до  законодавства  повинні  бути  підтверджені  певними засобами  доказування,  не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, позивачем не надано суду жодних доказів у підтвердження повноважних причин та істотних перешкод для своєчасного звернення до суду з  позовом за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ст. 165 ЦК УРСР (ред. 1963 р.) якщо  строк  виконання  зобов'язання  не  встановлений або визначений  моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає  із закону, договору  або із змісту зобов'язання.

Господарським судом правомірно встановлено, що оскільки строк виконання  зобов'язання  по  оплаті  виконаних робіт позивачем за спірним Договором не був визначений, то, відповідно до вищевказаної норми, перебіг строку позовної  давності починався з дня коли роботи були виконані позивачем і позивач пред'явив вимогу про їх оплату 10.12.1998 року в порядку ст. 165 ЦК УРСР (ред. 1963р.), а відповідач повинен був провести відповідні розрахунки. Слід зазначити, що позивач  не спростував дані відповідача, що лист-вимогу про оплату вартості виконаних робіт від 10.12.1998р. на адресу Сумської міської клінічної лікарні № 1  він не надсилав.

Разом з цим, колегія суддів вважає необхідним також зауважити, що станом на 01.01.2002р. позивач та відповідач склали акт звірки розрахунків, відповідно до якого заборгованість відповідача складала 19679,73 грн. В подальшому відповідач розрахувався з позивачем за виконані роботи на суму 5015,11 грн., про що відповідач не заперечує, однак решта боргу залишилась відповідачем несплаченою та є предметом спору у даній справі.

Таким чином, з урахуванням часткового погашення боргу відповідачем,  колегія суддів вважає, що строк виконання  зобов'язання  по  оплаті  виконаних робіт позивачем за спірним Договором вже настав.

Водночас, визнання боргу та складання акту звірки не  перериває  для  юридичної  особи перебігу строку позовної давності. Право на захист у судовому порядку для АТ "Арсенал-К"  відліковується з моменту порушення цього права, тобто з моменту настання встановленого строку оплати.

Складений між сторонами у даній справі акт звірки взаємних розрахунків від 10.07.2006 року, який підтверджує наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 14664,62 грн., та лист-вимога  № 18 від 14.09.2006р., заявлена в порядку ст. 530 ЦК України (ред. 2003р.),  не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вищенаведеним підтверджується, що строк оплати за виконані підрядні роботи вже настав. Із наведеного випливає, що претензія позивача від 14.09.2006р. про оплату виконаних робіт була заявлена відповідачу після сливу трирічного строку позовної давності щодо підрядних робіт, виконаних позивачем.

За таких обставин, висновок господарського суду Сумської області про те, що позов, заявлений поза межами строку позовної давності з урахуванням норм ст. ст. 71, 76, 80, 165 ЦК УРСР (ред. 1963р.), на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є правильним.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак позивач в обґрунтування своїх вимог  не надав суду належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга позивача позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, рішення господарського суду Сумської області від 16.11.2006р. по справі № 3/600-06 прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи позивача з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 43, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

постановила:

Рішення господарського суду Сумської області від 16.11.2006р. по справі № 3/600-06 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Арсенал-К", м. Суми  залишити без задоволення.

Головуючий суддя

Судді