ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2007 р.
№ 7/564

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,
Борденюк Є.М.

розглянувши  у відкритому
за участю представників

касаційну скаргу
судовому засіданні у м. Києві
відповідача –Онищенка І.П., Тютюнник С.В.
Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на постанову
від 20.12.2006

Київського апеляційного
господарського суду

у справі
№ 7/564

господарського суду
міста Києва

за позовом
Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз"

до
Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про
тлумачення п. 5.1 договору від 24.12.2004 № 06/04-132

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце слухання справи сторони були повідомлені належним чином.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2006 року відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" звернулося з позовом до дочірньої компанії "Газ України" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про тлумачення п. 5.1 договору про постачання природного газу населенню від 24.12.2004 № 06/04-1322 у конкретній, запропонованій позивачем, його редакції.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.10.2006 у справі № 7/564 позов задоволено. Розтлумачено пункт 5.1 договору від 24.12.2004 № 06/04-1322 на постачання природного газу, укладеного між ВАТ "Житомиргаз" та ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", як такий, що підлягає виконанню ВАТ "Житомиргаз" шляхом проведення розрахунків у відповідності до алгоритму розподілу коштів, який затверджений Постановою НКРЕ України № 759 від 12.07.2000 "Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК "Нафтогаз України" за поставлений природний газ" в межах коштів, отриманих на розподільчі (поточні рахунки зі спеціальним режимом використання) рахунки, від споживачів (населення) за поставлений природний газ.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2006, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову апеляційного суду від 20.12.2006, рішення суду першої інстанції від 10.10.2006 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, ст.ст. 1, 2, 47, 35, 43, 84 ГПК України, ст.ст. 213, 629, 638 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач до Вищого господарського суду України не надіслав.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення представників відповідача, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

До такого висновку суд дійшов на підставі наступного.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, 24.12.2004 між сторонами був укладений договір на постачання природного газу № 06/04-1322, умовами якого встановлено, що газ, який постачається за даним договором, використовується позивачем виключно для подальшої реалізації населенню. При цьому, пунктом 5.1 договору було встановлено, що оплата за газ здійснюється позивачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки, а остаточний розрахунок за фактично спожитий газ здійснюється до 10 числа, наступного за звітним.

Судами також було встановлено, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що він не має повноважень розпоряджатись коштами та здійснювати розрахунки у порядку, який визначений договором та просив розтлумачити порядок виконання п. 5.1 договору про постачання природного газу населенню від 24.12.2004 № 06/04-1322 як такого, що підлягає виконанню ВАТ "Житомиргаз" шляхом проведення розрахунків у відповідності до алгоритму розподілу коштів, який затверджений Постановою НКРЕ України № 759 від 12.07.2000 "Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК "Нафтогаз України" за поставлений природний газ" в межах коштів, отриманих на розподільчі (поточні рахунки зі спеціальним режимом використання) рахунки, від споживачів (населення) за поставлений природний газ.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач має виконувати умови спірного договору, а саме умови п. 5.1 відповідно до норм чинного законодавства, але на рівні сплати коштів за використаний газ кінцевими споживачами. Таким чином, розтлумачуючи оспорюваний пункт договору як такий, що підлягає виконанню позивачем шляхом проведення розрахунків у відповідності до алгоритму розподілу коштів, який затверджений Постановою НКРЕ України № 759 від 12.07.2000 "Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК "Нафтогаз України" за поставлений природний газ", а тобто в межах коштів, отриманих на розподільчі (поточні рахунки зі спеціальним режимом використання) рахунки, від споживачів (населення) за поставлений природний газ, суди виходили з того, що таке тлумачення змісту правочину не буде суперечити діючому законодавству.

З такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦК України, тлумачення змісту правочину має за мету визначити справжню волю його учасників, а отже не може лише зводитись до оцінки певних умов договору на предмет їх відповідності чи невідповідності діючому законодавству, що само по собі може бути предметом дослідження при зверненні зацікавленої особи з іншим позовом.

При цьому, згідно із ч. 3 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Таким чином, тлумачення змісту правочину, за своєю суттю, не може зводитись до тлумачення законодавства, а є пошуком змісту волі його учасників, який має відбуватись в межах того обсягу умов, що знайшли своє відображення у тексті самого правочину. При цьому можливість виходу за межі цього правила, що передбачена ч. 4 ст. 213 ЦК України, повинна мати під собою відповідні підстави, які ґрунтуються на певних обставинах, що, в свою чергу, повинні бути встановлені судом.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст.ст. 47, 43, 84, 105 ГПК України судами не встановлено обставин, які входять до предмету доказування у даній справі, а зокрема, не встановлена сама наявність чи відсутність підстав для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди. Не з`ясовано, і не зазначено про це у постановлених рішеннях, які саме суперечності або розмитість понять чи слів існують у договорі, а саме у тому його розділі, що регулює порядок проведення розрахунків, яке конкретне значення слів і понять за змістом договору взяв до уваги суд при тлумаченні оспорюваного пункту договору, і на що при укладенні договору було направлено волевиявлення сторін.

Зазначені дії суду за своєю суттю суперечать правилам тлумачення змісту правочину, встановлених п.п. 3, 4 ст. 213 ЦК України.

Наведене дає підстави вважати, що обставини справи були встановлені судами неповно, а отже прийняті ними по справі рішення не можна визнати такими, що ґрунтуються на законі.

З огляду на це, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

В ході такого суду належить врахувати вищенаведені недоліки, на підставі наданих, а при необхідності і додатково зібраних доказів повно встановити фактичні обставини справи та, в залежності від встановленого, прийняти відповідне рішення, виклавши його згідно з вимогами процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2006 та рішення господарського суду міста Києва від 10.10.2006 у справі № 7/564 скасувати, а справу направити до господарського суду міста Києва на новий розгляд в іншому складі суддів.

Головуючий                                                                             Остапенко М.І.

Суддя                                                                                         Харченко В.М.

Суддя                                                                                         Борденюк Є.М.