ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

16.01.2007
Справа №2-19/17334-2006А

За позовом – Советської районної державної лікарні ветеринарної медицини, смт. Советське.

До відповідача – Державна податкова інспекція в Советському районі, смт. Советське.

Про визнання недійним податкового повідомлень – рішень.

Суддя Мокрушин В.І.

Секретар Сидельова І.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

Від позивача – Перій О.С., директор; Сілушкіна Г.О., представник, довіреність № 1 від 16.01.2007 р.; Журавльов О.М., начальник управління.

Від відповідача – Трегуб В.О., зав.юрид.сектором, довіреність № 16/Т/10-0 від б/д.

Суть спору:

Позивач звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим із адміністративним позовом про визнання недійсним податкових повідомлень-рішень державної податкової інспекції в м.Советсьому районі № 0/0 від 19.12.2003р. Також позивач просив переглянути висновкі за результатами фінансової перевірки, які викладені у акті № 1495/23-0/15-0-17/13/00700660. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем направомірно винесено рішення № 0/0 від 19.12.2003 року.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає що у довідці ЄДРПОУ вказана організаційно-правова форма: «державне  комунальне підприємство».

Справа слухалася у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями).

Представникі сторін відмовилися від послуг перекладача.

Відповідно до ст.9, 10 Конституції України, ст.9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003 року № 802), ст.3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 року № 1771), ст.10 Закону України «Про судоустрій» (від 07.02.2002 року № 3018), ст.18 Закону України «Про мови» (від 28.10.1989 року № 8312), ст.10, 12 Конституції Автономної Республіки Крим (Закон України від 23.12.1998 року № 350), ст.15 Кодексу адміністративного судочинства України та клопотанням представників сторін вони давали пояснення по справі на російській мові.

Відповідно до ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), п.2-1 Прикінцевих положень  Кодексу адміністративного судочинства України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Відповідно до ст.130 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) перед початком слухання справи представникам сторін була вручена пам’ятка про права та обов’язки сторін.

Розглянув матеріали справи,  суд –

В С Т А Н О В И В :

Совєтська районна державна лікарня ветеринарної медицини зареєстровано у якості юридичної особи, що підтверджується довідкою з ЄДРПОУ (а.с.58) та єдержавною установою ветеринарної медицини, що підтверджується Положенням про Совєтську районну державну лікарню ветеринарної медицини (а.с.21-26).

Згідно із ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до п.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача – орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до п.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України (від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи  зобов'язані діяти лише на підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.4 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (від 04.12.1990 року № 509 із змінами та доповненнями) органи податкової служби є органами виконавчої влади.

Таким чином, органи податкової служби та їх посадові особи повинні діяти лише на підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18.12.2003 року Державною податковою інспекцією в Совєтському районі складений акт № 1495/23-0 по результатах документальної перевірки дотримання Совєтською районною державною лікарнею ветеринарної медицини вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.10.2000 року до 30.09.2003 року (а.с.40-53).

Відповідно до складеного акту відповідачем встановлено порушення з боку позивача вимог Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) та донараховано позивачу 11102,20 грн. податку на додану вартість.

Відповідно до п.1.2 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) особа - будь-яка з наведених нижче осіб,  незалежно від того, чи є така особа резидентом чи ні: суб'єкт підприємницької діяльності, в тому числі підприємство з іноземними інвестиціями, незалежно від форми та часу внесення цих  інвестицій; інша юридична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності; фізична особа (громадянин, іноземний громадянин та особа без громадянства), яка здійснює діяльність, віднесену до підприємницької згідно із законодавством, або ввозить (пересилає) товари на митну територію України.

Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Відповідно до п.п.2.1 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) платником податку є будь-яка особа, яка здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку; імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Відповідно до п.п.2.1 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями, яка діяла на момент перевірки позивача) платником податку є особа, обсяг оподатковуваних операцій з продажу товарів (робіт, послуг) якої протягом будь-якого періоду з останніх дванадцяти календарних місяців перевищував 3600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких находиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю).

Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями, яка діяла на момент перевірки позивача) об'єктом оподаткування є операції платників податку з продажу товарів (робіт, послуг) на митній території України, в тому числі операції з оплати вартості послуг за договорами оренди (лізингу) та операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення кредиторської заборгованості заставодавця.

Відповідно до довідки Кіровської МДПІ АР Крим від 24.06.1999 року № 28-0/1564 Совєтське підприємство держветмедицини зареєстроване як неприбуткове з 17.04.1998 року (а.с.36).

Відповідно до довідки Кіровської МДПІ АР Крим від 13.12.1999 року № 2310/28-0 Совєтське підприємство держветмедицини з 01.11.1999 року не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість (а.с.37).

Відповідно до наданих позивачем документів позивач є бюджетною установою та фінансується з державного бюджету (а.с.57, 13-20, 27, 59-60).

Відповідач надав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає що у довідці ЄДРПОУ вказана організаційно-правова форма: «державне  комунальне підприємство».

Відповідно до п.п.3.2.6 п.3.2 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) не є обєктом оподаткування оплати   вартості державних платних послуг, які надаються фізичним або юридичним особам органами виконавчої влади і місцевого самоврядування та обов'язковість отримання (поставки) яких встановлюється законодавством, включаючи плату за реєстрацію, отримання  ліцензії  (дозволу),  сертифікатів  у  вигляді  зборів, державного мита тощо.

Позивач не є органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.14 Указу Президента України від 07.08.1998 року № 857/98 «Про деякі зміни в оподаткуванні» встановлено, що особа, яка визначається платником податку на додану вартість за обсягами оподатковуваних операцій з продажу товарів (робіт, послуг), є платником податку на додану вартість, якщо  обсяг здійснюваних нею оподатковуваних операцій з продажу товарів (робіт,  послуг) досягнув протягом будь-якого  періоду  за останні  дванадцять  календарних  місяців  1200  неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку.

Перелік ветерінарно-санітарних заходів, що проводяться органами державної ветеринарної медицини за рахунок коштів третіх осіб визначений Постановою Кабінету міністрів України від 15 серпня 1992 року N 478.

Законом України «Про ветеринарну медицину» (від 15.11.2001 року № 2775-III із змінами та доповненнями) не встановлені особливості оподаткування платних послуг, які надаються органами державної ветеринарної медицини за рахунок третіх осіб.

Статею 5 Закону України «Про податок на додану вартість» (від 03.04.1997 року № 168 із змінами та доповненнями) встановлений перелік операцій, які звільнені від оподаткування податком на додану вартість. Серед таких операцій також не вказані послуги, які надаються органами державної ветеринарної медицини за рахунок третіх осіб.

Оскільки суду не надано доказів, які б свідчили про те, що діючим законодавством встановлені особливості оподаткування послуг, які надаються органами державної ветеринарної медицини за рахунок третіх осіб, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги про перегляд висновків по результатах фінансової перевірки, які викладені в акті № 1495/23-0/15-0-17/13/00700660 не підлягають задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Юридичною формою рішень цих органів, є, зокрема, офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин. Залежно від компетенції органу який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, рішення поділяються на нормативні акти загальної дії та індивідуальні.

Акт перевірки № 1495/23-0/15-0-17/13/00700660 від 18.12.2003 року не є формою рішення, він не породжує певні правові наслідки, а тому його неможливо визнати недійсним.

З урахуванням викладеного суд у задоволенні адміністративного позову у цій частині відмовляє.

На підставі викладеного та керуючись ст.17,  18, 70, 76, 86, 162 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), суд

П О С Т А Н О В И В :

·          У задоволенні адміністративного позову відмовити.

·          Постанову направити сторонам замовленою кореспонденцією.

Постанова може бути оскаржена у апеляційному порядку відповідно до ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова проголошена у судовому засіданні 16.01.2007 року у 14 год. 45 хв.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Мокрушин В.І.