СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13.04.07                                                                                 Справа № 10/12н-ад.

Суддя господарського суду Луганської області Мінська Т.М., при секретарі Бахарєвій І.Є.,  по справі № 10/12н-ад за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Макарт", м. Луганськ

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська

про визнання недійсним податкового повідомлення –рішення

Представники  сторін:

Прокурор - Максимова Ю.В.;

від позивача - Осичнюк Є.В., довіреність № б/н від 20.11.06.;

від відповідача - Кіянко Д.В. - ст.держ.подат.інспектор, довіреність № 7710/10 від 13.06.06.,  Маштакова Є.С. - гол.держ.подат.інспектор, довіреність № 1756/10 від 12.12.06., Рибалко Л.В. - гол.держ.подат.рев.-інспектор, довіреність № 4208/10 від 14.03.07.

Згідно ст.  41  Кодексу адміністративного судочинства  України  здійснювалась звукова фіксація судового процесу.

Суть спору: позивачем заявлена вимога про визнання недійсним та скасувати податкове повідомлення - рішення ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська № /0 від 12.07.2006р. у сумі 329245 грн. 50 коп.

Відповідач відзивом на позов від 15.03.2007р. № 4240/10 проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані документи, вислухавши представників сторін, суд

в с т а н о в и в:

Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі  м. Луганська (відповідачем у справі)   12.07.2006р.  прийнято податкове повідомлення –рішення  №   /0,   яким згідно  з  підпунктом ”б”  підпункту   4.2.2.  пункту  4.2.  статті  4  Закону  України  “Про  порядок  погашення  зобов'язань  платників  податків  перед  бюджетами та державними цільовими фондами”  від 21.12.2000.  № 2181-ІІІ  (надалі –Закон 2181) на підставі  акту  перевірки  №  236/23-33241869  від  22.06.2006р.   відповідно  до п.п. 7.2.1., п.п.  7.2.4   п. 7.2.,  п.п. 7.4.1.   п. 7.4.   ст. 7,   ст. 9   Закону   України від 03.04.1997 р. № 168/97–ВР “Про податок на додану вартість” ( далі за текстом Закон про ПДВ)  та підпункту   17.1.3.  пункту  17.1.  статті  17  Закону  2181   визначена  Товариству з обмеженою відповідальністю  «Компанії «Макарт» (позивачу  у  справі)    сума   податкового зобов’язання   з податку на додану вартість в сумі   329 245  грн.  50 коп.,  з них:  основний  платіж  -  219 497 грн. 00 коп.   та  штрафні  (фінансові санкції)   в сумі    109 748  грн.  50  коп.

Спірне податкове повідомлення –рішення прийнято на підставі акту Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Луганську –ІІ відповідача, від 19.04.2004р. № 186/26-1/31053691 про результати позапланової документальної перевірки правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету податку на прибуток та ПДВ ТОВ «НВП «Луганськемаль»за період з 01.01.2003р. по 31.12.2003р.

В акті перевірки, на підставі якого  прийнято спірне податкове повідомлення –рішення,  з приводу допущених порушень  вказано наступне:

В порушення п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону  про ПДВ до складу  податкового кредиту віднесено  ПДВ в сумі  1005903 грн. по маркетинговим послугам  по податковим  накладним, отриманим  від  ПП  «Сервіспостачання»,:

лютий  2005р. –податкова  накладна  № 41 від 28.02.2005р. в  сумі  190978 грн.,

березень  2005р. –податкова  накладна  № 65 від 31.03.2005р. в  сумі  23621 грн.,

квітень  2005р. –податкова  накладна  № 84 від 30.04.2005р. в  сумі  4899 грн.

У  підприємства  немає  підстав  для  включення вищевказаних сум  ПДВ  до  складу  податкового  кредиту, оскільки  не  підтверджується  зв’язок винагороди  з  господарською діяльністю підприємства.

Для  підтвердження  маркетингових  послуг до  перевірки надані  акти  виконаних  маркетингових послуг,  які  відображені  в  бухгалтерському обліку  по рахунку  92  і  включені  до  декларацій  про прибуток  по періодах:

лютий  2005р. - акт виконаних робіт від 28.02.2005р. № ОУ –000041 в сумі 954893 грн. 36 коп.,  в т.ч.  ПДВ -  190978 грн. 67 коп.,

березень  2005р. - акт виконаних робіт від 31.03.2005р. № ОУ –0000065 в сумі 118104,0 грн., в т.ч.  ПДВ -  23620 грн. 80 коп.,

квітень 2005р.  - акт виконаних робіт від 30.04.2005р. № ОУ –000084 в сумі 24495 грн. 30 коп.,  в т.ч.  ПДВ - 4899 грн. 06 коп.

Згідно  умов  договору  позивача  з  ПП  «Сервіспостачання»,  наданого до перевірки,  виконавець  зобов’язаний:  забезпечити якісне надання інформації  замовнику,  надати перевірені,   економічно обґрунтовані  дані,  вивчити ступінь розвитку  інфраструктури,  вивчити прогноз  стану  кон’юнктури ринку,  визначити  дійсних та потенційних конкурентів,  вивчити попит на продукцію  та  перспективи його розвитку.  Тобто, виконавець  в додаток  до  актів   приймання –здачі наданих послуг,  зобов’язаний  надати  письмовий  звіт,  письмову  консультацію з практичними рекомендаціями про результати  дослідження кон’юнктури ринку.  Підприємством до перевірки  надані  лише  договір,  кошторис витрат на маркетингові дослідження, акти  виконання   маркетингових послуг.

Представлені  на виконання  договору  акти  виконаних робіт і кошториси  не  дають можливості  встановити,  яка  саме  робота  проведена (місце, дата  проведених послуг, конкретний  перелік  наданих підприємству  послуг,  результати  робіт),  не  має   конкретних цифрових даних, які підтверджують  проведені  дослідження,  відсутні посилання  на  які-небудь  інформаційні  джерела,  на  має  висновків  виконавців  про результати  проведених робіт, які  замовник може використати  в  діяльності, що приносить дохід.  Винагорода,  яку  позивач  сплачує виконавцям  маркетингових послуг,  не відповідає  фактично понесеним витратам, які може здійснити один  працівник підприємства.

Підприємство  виконавець  відповідно до  довідки  з ЄДРПОУ  здійснює  вид діяльності  - посередництво  і оптова  торгівля  різними товарами.  Усі  ці  факти  не дають можливості  підприємству  підтвердити  зв’язок  наданих послуг  із  господарською діяльністю.

Доводи  позивача  ґрунтуються  в  основному  на  тому,  що  ні одним  законом  не  передбачено обов’язок  господарюючого суб’єкта  будь-яким  чином  обґрунтовувати  для  цілей  оподаткування  зв’язок  здійснених  угод  з  господарською діяльністю.   Таким  чином,  підприємство  має  право  включати  до  складу  валових витрат  всі  витрати,  крім  тих, що прямо   вказані  в  законі, як такі,  що не підлягають  включенню до складу валових витрат.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не  підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону про  ПДВ  (в  редакції,  що діяв  на  момент здійснення  спірних операцій)   податковий  кредит звітного періоду складається із сум податків,  сплачених (нарахованих) платником  податку  у  звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт,  послуг),  вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва  (обігу)  та основних   фондів   чи   нематеріальних   активів,  що  підлягають амортизації.

Підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону про ПДВ  передбачено,  що у разі,  коли платник податків придбаває товари (роботи, послуги),  вартість яких не відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації,   податки, що сплачені в зв’язку з таким придбанням,  відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу  податкового кредиту не включаються.

Згідно  підпункту  5.2.1. пункту  5.2.   статті  5 Закону  України  “Про  оподаткування  прибутку  підприємств”  до складу валових витрат  включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих)  протягом звітного періоду  у зв’язку з підготовкою,  організацією,  веденням виробництва,  продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.  Поняття валових витрат визначено  пунктом  5.1.  статті 5  Закону  України  “Про  оподаткування  прибутку  підприємств“: валові витрати виробництва та обігу –сума  будь-яких витрат  платника податку  у грошовій,  матеріальній  або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів  (робіт, послуг),  які придбаваються (виготовляються таким платником податку  для їх подальшого використання  у власній господарській діяльності.

Згідно п. 1.32.  ст.  1.  Закону  України  “Про  оподаткування  прибутку  підприємств”  господарська діяльність –будь-яка   діяльність  особи, направлена  на  отримання  доходу  в  грошовій,  матеріальній  або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації   такої   діяльності   є  регулярною,  постійною  та суттєвою.

Тобто,  необхідною  умовою  віднесення  до  складу   податкового кредиту  лютого –квітня  2005 року  сум  ПДВ  нарахованих  позивачем  в  зв’язку  з  придбанням   маркетингових  послуг   від  ПП  «Сервіспостачання»  є  використання  цих  послуг   у  власній  господарській  діяльності,  а відтак    і  можливість  віднесення  їх вартості  до  валових  втрат.

Позивач  на  вимогу суду не надав  ніяких доказів стосовно  характеру  маркетингових  послуг,  а  відтак і  не  підтвердив   зв’язку  між цими  маркетинговими  послугами  і  веденням власної господарської діяльності,  доказів фактичного використання  у власній господарській діяльності маркетингових послуг.   Позивач  вважає,   що  не  зобов’язаний  підтверджувати  які  саме  маркетингові  послуги  виконані  і  як  вони  використовуються    у його  власній господарській діяльності .  Позивач  вважає,  що  наданих  документів достатньо  для  підтвердження  правомірності  віднесення  до  скалу  податкового кредиту  сум   ПВД    в  зв’язку  з  придбанням   маркетингових  послуг   від  ПП  «Сервіспостачання».

Згідно  п. 2  ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України   в адміністративних справах про протиправність рішень   суб’єкту владних повноважень обов’язок доказування  правомірності  свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Але  вимоги  цієї  статті не  звільняють  позивача  обов’язку  підтверджувати  належними  документами  правомірність  формування  податкового  кредиту.   Дійсно,  діюче  законодавство  не  встановлює  певних вимог  до  документів,  що  підтверджують  факт  виконання  маркетингових  послуг  і  використання їх у власній  господарській діяльності.  Але  в  усякому  разі  первинні документи  повинні  бути  такими,  що  дають  змогу  взагалі  якось  ідентифікувати  ці  послуги  (в  наданих  позивачем  документах  ці  послуги  навіть  не  визначені  в  загальних  рисах )  і   досліджувати можливість   їх  використання  у  власній господарській діяльності.

Оцінивши  всі  вищевикладені  обставини,   суд  закінчив розгляд справи в судовому засіданні  13.04.2007р.  і  постановив   відмовити   в задоволені позову.

Згідно  ст.   160 ч. 3  Кодексу адміністративного судочинства  України  в судовому засіданні  13.04.2007р. проголошено вступну і резолютивну частини постанови. Судові витрати  покладаються  на   позивача.

На  підставі  викладеного та,    керуючись ст.ст.  18,  158 –163,  Кодексу адміністративного судочинства  України,  суд

п о с т а н о в и в:

1.          В задоволенні  позову  відмовити.

2.          Судові  витрати  покласти  на  позивача.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.  Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк встановлений КАС України,  постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.  У разі подання  апеляційної скарги постанова набирає законної сили,  якщо її не скасовано, після закінчення апеляційного розгляду скарги.

Про апеляційне оскарження постанови спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга  подаються  до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції,  який ухвалив оскаржувану  постанову. Копії апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови подається протягом десяти  днів  з дня складення  постанови в повному обсязі.   Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Згідно  ст.   160 ч. 3  Кодексу адміністративного судочинства  України постанова в повному обсязі складена 18.04.2007р.

Суддя                                                                                Т.М.Мінська