СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05.03.07                                                                                 Справа № 12/18н-ад.

Суддя  Палей О.С, розглянувши матеріали справи за позовом

Закритого акціонерного товариства "Сириус і К", м.Луганськ, с.Ювілейне

до Державної податкової інспекції в Артемівському районі м.Луганська

про скасування податкового повідомлення-рішення

В присутності представників сторін:

від позивача -  Готін О.М., довіреність № 2     від 04.01.07,  Рябоконь О.В. , дов. № 1 від

04.01.07.;

від відповідача- Ведмеденко Р.І., держ.подат.інсп., БахаєваК.П.– ст.держ.подат.ревізор-

інсп., дов. № 2843/9/10 від 01.03.07.

Суть спору: Заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ в Артемівському районі м.Луганська від 30.11.2006р. № 0/0.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

встановив:

Закрите акціонерне товариство "Сириус і К" зареєстроване як суб"єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом  Алчевської міської ради 24.04.1997р.; перебуває на податковому обліку в ДПІ у Артемівському районі м.Луганська, якою було проведено невиїзну документальну перевірку  дотримання вимог податкового законодавства ЗАТ "Сириус і К" по взаємовідносинах з ПП "Лугастарт" по податку на додану вартість за період з 01.08.04 по 30.09.04, результати якої оформлені актом від 22.11.06 № 759/2300/23479894.

На підставі акту перевірки податковим органом винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачеві  донараховане податкове зобов"язання з податку на додану вартість в сумі 71880 грн. основного платежу та 35940 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Підставою для винесення спірного рішення стало виключення з податкового кредиту ЗАТ "Сириус і К" сум ПДВ за податковими накладними № 5 від 31.08.2004 в розмірі 37926 грн. 28 коп. та № 10 від 30.09.2004р. в розмірі 33954,14 грн., отриманими від контрагента ПП "Лугастарт", чиї установчі документи визнані недійсними постановою Луганського апеляційного господарського суду від 23.01.2006р. та анульовано свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість ПП "Лугастарт".

На обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що  низка висновків, викладених в зазначеному акті, є необгрунтованими через їх суперечність положенням чинного податкового законодавства, якими визначаються правила складання податкової накладної, реєстрації платника податку на додану вартість, анулювання даної реєстрації тощо. До такого висновку дозволяє дійти аналіз таких фактів.

Підпунктом 7.2.4. Закону України „Про податок на додану вартість" визначено: „...Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону...".

Аналогічне правило міститься в п. 2. Порядку заповнення податкової накладної: „...Податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість".

Водночас в п. п. 9.8. Закону „Про податок на додану вартість" прямо йдеться про те, що „...Реєстрація діє до дати її анулювання...".

За висновком позивача приватне підприємство „Лугастарт", не зважаючи на скасування судом 23.01.2006 р. його державної реєстрації з дня внесення запису в журналі обліку реєстраційних справ, тобто з 24.05.2004 р., - до моменту анулювання 10 лютого 2006 р. його свідоцтва платника податку на додану вартість, де-юре мало право на нарахування податку на додану вартість та складання податкових накладних.

В п. 5 Порядку заповнення податкової накладної закріплюється наступне положення: „...Податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж вказаною у пункті 2 даного Порядку".

Підпунктом 1.2. Закону України „Про податок на додану вартість" термін "особа" визначається не як уповноважена або службова особа суб'єкта господарювання, що заповнює відповідну податкову накладну, але саме як особа - суб'єкт підприємницької діяльності, інша юридична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, або фізична особа, яка здійснює діяльність, віднесену до підприємницької згідно із законодавством...".

Разом з тим, в виданих ПП „Лугастарт"   податкових накладних усі відомості, котрі є необхідними згідно із п.7.2.1. Закону України "Про податок на додану вартість", містилися.

Відповідач відзивом б/н від 29.01.07 проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що:

-в акті від 10.02.2006р. № 1 МДПІ у Ленінському районі м.Луганська про анулювання сві-

доцтва про реєстрацію платника ПДВ та виключення ПП "Лугастарт" з реєстру платників  ПДВ вказані: дата прийняття рішення про акулювання реєстрації 10.02.2006р. та дата анулювання свідоцтва 08.06.04;

- з огляду на викладене, починаючи з 08.06.04 ПП "Лугастарт"  не мало права складати податкові накладні та, відповідно, ЗАТ "Сириус і К" не мало підстав включати суми ПДВ за податковими накладними серпня-вересня 2004 р. до податкового кредиту;

-постановою господарського суду Луганської області від 14.06.2006р. по справі № 8/298 пн-ад договір № 1-08/03 від 01.08.06 між ЗАТ "Сириус і К" та ПП "Лугастарт" визнаний таким, що укладений з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Аналізуючи предмет та підставу заявленого позову, суд виходить з наступного.

Відносини, пов"язані з реєстрацією та здійсненням підприємницької діяльності суб"єктами господарювання, є цивільно-правовими та регулюються нормами приватного (цивільного) та господарського права.

У підставу Постанови Луганського апеляційного господарського суду від 23.01.06 про ви

знання недійсними установчих документів ПП "Лугастарт", як і у підставу рішення суду від 14.06.2006р. по справі № 8/298 пд-ад, залишеним без змін постановою ЛАГС (щодо визнання угоди недійсною на підставі ст.ст. 207,208 ГК України), покладені перш –за все норми Цивільного та Господарського Кодексів України.

Відносини, по справлянню податків є публічно-правовими і регулюються нормами податкового законодавства, зокрема, Законом про ПДВ.

Предметом даного спору є саме відносини, які регулюються нормами публічного права, а відтак, поряд з такими засобами доказування як факти, встановлені рішенням суду у  справі, суд оцінює й інші засоби доказування, які відносяться до сфери регулювання податкових відносин, що, доречі, передбачено ст. 70 КАС України при визначенні належності і допустимості доказів.

Спірне податкове повідомлення-рішення винесені на підставі п.п. 7.2.5, 7.2.4 п. 7.2.     ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, та Закону України “Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000р. № 2181, тобто при цьому податковий орган керувався нормами податкового законодавства. Проте, висновки акту перевірки базуються на застосуванні до податкових відносин аналогії цивільного права та норм цивільного законодавства.

Але суд вважає такий підхід помилковим.

Податковим законодавством не визначені відповідні наслідки у сфері, що належить до регулювання публічно-правовими нормами, при визнанні недійсними установчих документів суб‘єкта господарювання, та при визнанні недійсною угоди за відсутності наміру у добросовісного контрагента-платника податку, корегування показників податкових зобов"язань якого ставиться в залежність від  певних цивільно-правових фактів, що, до речі, суперечить ст.  1 Закону України "Про систему оподаткування", якою встановлено, що механізм справляння податків ( в т.ч. корегування податкових зобов"язань та податкового кредиту) може встановлюватися або змінюватися виключно законами про оподаткування.

Згідно з Законом про ПДВ, обов'язок щодо визначення об'єкта оподаткування, нарахування податку та утримання його у покупця  товарів (робіт, послуг), правильності обчислення податку покладено на платника податку –продавця товару, на якого також покладений обов'язок виписати податкову накладну.

Відповідно до п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону про ПДВ.

-Платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

ж) ціну поставки без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Обов'язок сплатити нарахований продавцем ПДВ у складі ціни товару або послуг та отримати належним чином  оформлену податкову накладну, законом покладений на платника податку-покупця.

Відповідно до п.5 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом ДПА України від 30.05.97 № 165, зареєстрованого в Мінюсті України 23.06.1997 р. за № 233/2037(із змінами та доповненнями), податкова накладна вважається недійсною у разі  її заповнення іншою особою, ніж вказаною в п.2 даного Порядку (тобто, особою, яка зареєстрована як платник ПДВ і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість). Зазначене узгоджується з приписами п.п.7.2.4 Закону про ПДВ стосовно надання права на нарахування податку та складання податкових накладних  виключно особам, зареєстрованим як платники податку.

Таким чином, єдиною обставиною, з якою  законодавство пов'язує недійсність податкової накладної, є складання її особою, яка не зареєстрована як платник ПДВ у порядку, передбаченому ст.9 Закону про ПДВ.

Суд погоджується з доводами позивача, що діючим законодавством не передбачено право податкового органу скасовувати реєстрацію платника ПДВ з моменту видачі свідоцтва.

Згідно з п.9.8. ст.9 Закону про ПДВ, - реєстрація діє до дати її анулювання, що узгоджується з приписами п.25 Наказу ДПА України № 79 від 01.03.2000р. "Про затвердження положення про реєстрацію платників податку на додану вартість".

Відповідно до абз.4 п.25. 1 згаданого Наказу за наявності підстав для анулювання реєстрації податковий орган анулює реєстрацію платника податку на додану вартість. Дата анулювання реєстрації визначається згідно з підпунктом 25.3 цього пункту.

Підпунктом 25.3 Наказу визначено, що за наявності підстав для анулювання реєстрації платника податку на додану вартість орган державної податкової служби здійснює таке анулювання:

на дату подання заяви або затвердження акта про анулювання реєстрації, якщо не визначений граничний термін дії  Свідоцтва або дата втрати особою статусу платника податку на додану вартість, або коли є підстави для анулювання до закінчення терміну дії Свідоцтва;

на дату закінчення терміну дії Свідоцтва, за день до втрати особою статусу платника податку на додану вартість, на дату прийняття рішення чи події в інших випадках.

При анулюванні реєстрації останнім податковим періодом вважається період, який розпочинається від дня, наступного за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем такого анулювання.

Слід також зауважити, що постановою господарського суду Луганської області від 14.06.06 по справі № 8/298пд-ад з позивача в доход державного бюджету України вже стягнуто вартість стриманих за договором № 01-08/03 послуг в сумі 431282 грн. в т.ч. 71880 грн. ПДВ

( сума якого донарахована згідно оскаржуваного рішення).

Таким чином, за відсутністю вини у формі умислу (вказаний факт вже встановлений судом та є преюдіціальним), до позивача вже двічі застосовано відповідальність, що є порушенням встановлених ст.2 КАС України принципів, а саме: рівності перед законом та запобігання несправедливій дискримінації.

За результатами виконання угоди позивач має документи, що відповідають правилам бухгалтерського та податкового обліку та надають йому право на віднесення сум до валових витрат і податкового кредиту по операціям купівлі - продажу. Включення їх у відповідних податкових періодах до податкової звітності відповідає чинному законодавству.

Правову позицію у справах даної категорії викладено в Постанові судової плати  в адміністративних справах Верховного суду України від 26 вересня 2006р.

Зокрема, в Постанові зазначено, що визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Покупець не може нести відповідальність як за несплату податків продавцями так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої.

Верховний Суд України зазначив, що у даних випадках податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладання штрафних санкцій.

З огляду на викладене, позивачем правомірно до податкового кредиту було віднесено ПДВ за виписаними ПП "Лугастарт" податковими накладними: №5 від 31.08.04 та № 10 від 30.09.04.

У зв'язку з відсутністю порушень податкового законодавства відсутні й підстави для  застосування  до  позивача     штрафних  (фінансових)   санкцій     в   сумі  35940 грн., нарахованих на підставі п.п.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону № 2181.

На підставі вищевикладеного, суд визнає протиправним та скасовує оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.94 КАСУ понесені позивачем судові витрати в сумі 3 грн. 40 коп. судового збору присуджуються позивачеві з бюджету.

Зайве сплачене позивачем держмито в сумі 81,6 грн. може бути повернуто за заявою позивача в порядку, передбаченому ст. 89 КАСУ.

Помилково сплачені за адміністративним позовом витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 118 грн. підлягають поверненню на рахунок позивача.

На підставі ст. 118 КАС України суд скасовує вжиті заходи забезпечення позову.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 94,118,160,163,167,186,254 КАС України суд

постановив:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Артемів-

ському районі м.Луганська від 30.11.2006р. № /0 про визначення ЗАТ "Сириус і К" податкового зобов"язання з податку на додану вартість в сумі 107820 грн. в тому числі 35940 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

3.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Закритого акціонерного товарис-

тва "Сириус і К", 91493, м.Луганськ, с.Ювілейне, вул. Артема 10, , судовий збір в сумі 3 грн. 40 коп.

4.          ДП "Судовий інформаційний центр" повернути на рахунок ЗАТ "Сириус і К" сплачені

ним за платіжним дорученням  № 13 від 09 січня 2007р. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.

5.          Скасувати вжиті заходи забезпечення позову згідно з ухвалою суду від 29.01.2007р.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову складено в повному обсязі та підписано –12.03.07.

Суддя                                                                             О.С.Палей

Помічник судді                                                         Є.С. Бубен

Надр. 3 прим:

1-до справи

2-позивачу

3-відповідачу