ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2007 р.
№ 8/337

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів :
Бакуліної С.В.,
Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги
Приватного підприємства “Лінда”

на постанову
від 17.11.2006 року Дніпропетровського
апеляційного господарського суду

у справі
№ 8/337

господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
Приватного підприємства “Лінда”

до
Колективного підприємства “Центральний ринок”

про
визнання договору недійсним, зобов’язання вчинити певні дії

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від позивача:
не з’явились

від відповідача:
Лященко В.В. (довіреність від 15.01.2007р. б/н)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Дубінін І.Ю.) від 07.07.2006 року у справі № 8/337 позов задоволено; визнано дії відповідача з розірвання в односторонньому порядку договору оренди від 01.04.2005 року № 7/0000131, на підставі п.6.3 цього договору, незаконними; визнано недійсним наказ № 34 від 07.07.2005 року, виданий відповідачем; визнано договір від 01.04.2005 року № 7/0000131 та додаткову угоду до нього від 24.12.2005 року, укладені між КП “Центральний ринок” та ПП “Лінда” дійсними; зобов’язано відповідача відновити становище, що існувало до порушення прав позивача, належним чином виконувати свої зобов’язання за договором та додатковою угодою; стягнуто з відповідача на користь позивача 85,00 грн. витрат по сплаті державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Виноградник О.М., судді –Коршун А.О., Прудніков В.В.) від 17.11.2006 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2006 року у справі № 8/337 скасовано; резолютивну частину рішення викладено в наступній редакції: “Провадження по справі в частині вимог про визнання недійсним наказу № 34 від 07.07.2005 року припинено (п.1 ч.1 ст.80 ГПК України). В решті – в задоволенні позову –відмовлено. Витрати по справі покладено на позивача.”; стягнуто з позивача на користь відповідача 42,50 грн. витрат по сплаті державного мита.

В касаційній скарзі ПП “Лінда” просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.11.2006 року, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: п.5 ст.48 Закону України “Про власність”, ст.ст.204, 526, 629, 762, 525, 766 ЦК України.

Відзиву на касаційну скаргу відповідач не надіслав.

Позивач не скористався наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши заперечення на касаційну скаргу представника відповідача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права в рішенні місцевого господарського суду та в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 01.04.2005 року між КП “Центральний ринок” (“орендодавець”, відповідач по справі, скаржник) та Приватним підприємством “Лінда” (“орендар”, позивач по справі) було укладено договір № 7/0000131, відповідно до предмету якого “ринок” надав в оренду приміщення на другому поверсі критого ринку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Шмідта, № 2, площею 63 кв.м. (р.1 договору (а.с.9-10, т.1)).

Як зазначено в договорі, об’єкт оренди передано в оренду, зокрема, для організації громадського харчування та інших послуг населенню, за що “орендар” зобов’язується своєчасно вносити орендну плату, плату за комунальні послуги, оренду земельної ділянки та інші послуги (р.1 договору).

Пунктом 2.2.2 договору передбачено, що позивач, як орендар, має право здійснювати діяльність по організації громадського харчування, в тому числі по виробництву та реалізації напівфабрикатів, кондитерських, кулінарних виробів; ті види діяльності, для яких необхідні спеціальні дозволи орендар має право здійснювати після отримання відповідних дозволів у встановленому законом порядку.

Зі змісту договору від 01.04.2005 року, зокрема, р.1 договору, предметом договору оренди була лише оренда площі 63 кв.м. на другому поверсі критого ринку, а не споруда кафе (бутербродної). Також із договору оренди, додатків до нього не вбачається, що сторони погодились про влаштування на орендованій площі споруди, саме яку позивач буде використовувати під кафе (бутербродну). Також не вбачається зі змісту договору оренди, що відповідач, як “орендодавець” зобов’язався надавати своїми мережами послуги водо-, електропостачання, каналізації або те, що спірна площа частини другого поверху критого ринку обладнана відповідною системою електро-, водопостачання, каналізації. Докази того, що сторони уклали до договору будь-які додатки стосовно цих послуг, будь-які прейскуранти тарифів (п.2.3.3 договору) в якості додатків до договору не оформлювались сторонами, докази цього відсутні в матеріалах справи, не надавались судам обох інстанцій. Також відсутні будь-які докази відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України узгодження між сторонами розміру орендної плати за об’єкт оренди по договору 01.04.2005 року. Як свідчать пояснення представників обох сторін в засіданні 17.11.2006 року розмір орендної плати не було визначено сторонами по договору від 01.04.2005 року, але позивач сплачував через касу ринку по касовим чекам грошові кошти щомісячно в різних сумах.

15.07.2005 року, як вбачається із постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.02.2006 року (а.с.134, т.2), в кафе було відключене електро-, водопостачання та каналіза ція, розібрано будівлю кафе, як зазначають представники позивача в своїх поясненнях.

Докази того, що у відповідності з п.2.4.7 договору від 01.04.2005 року позивач, як орендар, мав право встановлювати споруду на орендованій площі, погодив встановлення цієї будівлі з відповідачем, відсутні в матеріалах справи, також не надавались відповідно до ст.ст.32, 33, 36 ГПК України. Як відсутні будь-які докази в розумінні ст.ст.32, 33, 36 ГПК України, що підтверджують правові підстави забудови споруди кафе позивачем або доказів, які підтверджують, що саме по договору від 01.04.2005 року в оренду було передано споруду кафе.

Відповідно до п.6.2 договору від 01.04.2005 року сторони визначили перелік підстав, за яких “ринок”, як орендодавець, має право розірвати договір в односторонньому порядку, зокрема, у випадку порушення позивачем (орендарем) п.2.4 договору, п.2.4.1 договору, щодо дотримання правил пожежної безпеки, санітарного нагляду, а також у випадку, коли орендована площа буде необхідна самому “орендодавцеві” для власних потреб та у випадку здійснення реконструкції ринку, зносу приміщень ринку.

Статтею 783 ЦК України передбачено, випадки в яких можливо розірвання договору найму. Колегія суддів погоджується з тим, що наявність спеціальних правил, які формулюють підстави виникнення у сторін права вимагати розірвання договору найму, не виключає застосування до цих відносин загального правила, встановленого ст.651 ЦК України.

Частинами 1, 3 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з частинами 1, 2 ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Відповідно до ст.ст.3, 627 ЦК України однією із загальних засад Цивільного законодавства є свобода договору та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними, зокрема, у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Листом від 07.07.2005 року № 121 (до якого в якості додатку надано копію наказу № 34 від 07.07.2005р.) відповідач повідомив позивача про те, що договір в зв’язку з реконструкцією ринку є розірваним, надав час позивачеві для звільнення об’єкта оренди до 16.07.2005 року. Зазначений лист було отримано позивачем, оскільки на нього фактично було надано відповідь Приватним підприємством “Лінда” листом від 11.07.2005 року (а.с.155-156, т.2). Крім цього, 13.07.2005 року (а.с.2, т.1) позивач звернувся з зазначеним позовом, з якого вбачається, що позивач отримав наказ № 34 від 07.07.2005 року, тобто був повідомлений про розірвання договору, підстави розірвання, необхідність звільнення об’єкта оренди. Тому доводи позивача про те, що його не було повідомлено належним чином про розірвання договору не можуть бути прийняті.

Вірним є те, що форму повідомлення відповідно до частин 1, 2 ст.188 ГК України не регламентовано, тому таке повідомлення може бути зроблене будь-яким чином, тобто і шляхом вручення копії наказу керівника підприємства. Факт отримання наказу від 07.07.2005 року № 34 не спростовується позивачем, визнано в ході розгляду справи в судах обох інстанцій, що підтверджується матеріалами справи, а саме змістом позовної заяви (а.с.2, т.1). Крім цього, в наказі № 34 від 07.07.2005 року міститься не лише посилання на п.6.3 договору від 01.04.2005 року, але і посилання на п.6.2 зазначеного договору та необхідність реконструкції ринку.

Листом від 12.07.2005 року № 128 відповідач вдруге повідомив позивача про необхідність звільнення орендованої площі, зазначений лист було отримано представником позивача Дядіщевою (поштове повідомлення про вручення листа від 15.07.2006 року № 212930 (а.с.158, т.2), повноваження якої було підтверджено довіреністю позивача, яка міститься у справі (т.1, а.с.14; т.2, а.с.155-158).

Пунктом 2.1.4 договору від 01.04.2005 року передбачено, що “ринок” має право перевіряти дотримання “орендарем” санітарних та пожежних норм, про що складаються акти-приписи, недоліки, зазначені в яких, підлягають усуненню орендарем. Актами від 26.07.2005 року, 23.08.2005 року, складеними відповідачем, встановлено порушення орендарем норм пожежної безпеки (копії актів залучено до справи).

Постановою Державної санітарно-епідеміологічної служби від 17.08.2005 року № 410 було припинено експлуатацію туалету ПП “Лінда”, розташованого на орендованій площі (а.с.15, т.3).

Приписом Державного пожежного нагляду від 26.04.2006 року орендодавця зобов’язано вжити заходи по демонтажу приміщення кафе ПП “Лінда” (п.1 припису) до 28.05.2006 року (а.с.16-17,т.3).

Оцінивши наведені докази апеляційним судом встановлено, що з боку позивача, як орендаря, порушувались норми санітарних правил (постанова від 17.08.2005 року № 410), норми пожежної безпеки (припис від 26.04.2006 року, акти від 26.07.2006 року, від 23.08.2006 року, складені згідно з п.2.1. 4 договору). Факт реконструкції, у зв’язку з чим і було видано наказ № 34 від 07.07.2005 року, підтверджено локальним кошторисом будівельних робіт на червень 2006 року. Пунктом 6.2 договору від 01.04.2005 року сторони погодили можливість розірвання договору в односторонньому порядку у випадку безпосереднього використання торгових площ для потреб орендодавця.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Враховуючи викладене, матеріали, обставини справи, подані докази, зміст позовних вимог, викладених в позовній заяві, доповненнях до неї від 08.08.2005 року, 26.06.2005 року, апеляційний суд дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача, зобов’язання відповідача відновити становище, яке існувало до порушення права –відбудувати приміщення кафе, поновити водо-, електропостачання, каналізацію, усунути перешкоди в користуванні об’єктом оренди орендарю та його клієнтам, майном, яке належить позивачу.

Правильно відмовлено і в позові щодо визнання договору оренди та додаткової угоди до нього дійсними, оскільки позивач не обґрунтовує таку вимогу обставинами з яких би вбачалось те, що відповідач заперечує факт дійсності останніх; також позивач не посилається на правове обґрунтування таких вимог. Стаття 220 ЦК України дає підстави вимагати визнання договору дійсним лише у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Договір сторін та додаткова угода до нього не вимагали обов’язкового нотаріального посвідчення.

Щодо вимог в частині визнання недійсним наказу № 34, то в цій частині провадження по справі правомірно припинено на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України, оскільки наказ керівника підприємства, як форма дії певної посадової особи, не є актом в розумінні п.1 ч.1 ст.12 ГПК України.

Щодо факту підписання сторонами додаткової угоди від 24.12.2005 року до договору № 7/0000131 від 01.04.2005 року (а.с.15, т.2), про продовження дії договору до 31.12.2006 року, то суд апеляційної інстанції вірно відзначив, що між сторонами не існує орендних відносин в силу розірвання на вимогу відповідача основного договору в односторонньому порядку з 07.07.2005 року; додаткова угода за своєю формою змінює, доповнює основну угоду, але не може існувати самостійно від нього, оскільки тоді б вона мала статус не додаткової, а окремої угоди, з необхідністю викладення в ній всіх істотних умов для даного виду договору, чого не відбулось в даному випадку (т.1 а.с.145).

Колегія суддів погоджується і з тим, що предметом розгляду в даній справі не було вимог щодо витребування майна позивача із незаконного володіння відповідача, про відшкодування збитків (шкоди), завданих вилученням належного позивачу майна відповідачем.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст. 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства “Лінда” на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.11.2006 року у справі № 8/337 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.11.2006 року у справі № 8/337 –без змін.

Головуючий-суддя
К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос