ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

22.03.2007
Справа №2-23/13858-2006А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників

від позивача -  Смирнов В.А. –представник, дов. від  07.08.2006року №134,

від відповідача – Зуєва О.В. - державний податковий інспектор юридичного відділу, від  14.06.2006року №077067

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом Відкритого акціонерного товариства „Кар’єр Мармурний” (97571, АР Крим, Сімферопольський район, с. Мраморне),

до відповідача Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі АР Крим (97503, АР Крим, Сімферопольський район, с. Мирне,  вул. Белова, 2)

про скасування податкових  повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Відкрите акціонерне товариство „Кар’єр Мармурний” звернулося до господарського суду АР Крим з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень:

- №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з   податку з власників транспортних засобів в сумі 18620,50грн., у тому числі: основний платіж – 15610,00грн., штрафні санкції – 3010,50грн.

- №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 2450,00грн., у тому числі: основний платіж – 1750,00грн., штрафні санкції – 700,00грн.

- №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання  з податку  з доходів фізичних осіб в сумі  129,99грн., у тому числі: основний платіж – 43,33грн., штрафні санкції – 86,66грн.

12.10.2006 року у судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, просить скасувати спірні податкові повідомлення -рішення: №/3 від 24.07.2006 року про визначення податкового зобов’язання з   податку з власників транспортних засобів в сумі 18620,50грн., у тому числі: основний платіж – 15610,00грн., штрафні санкції – 3010,50грн., №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 2450,00грн., у тому числі: основний платіж – 1750,00грн., штрафні санкції – 700,00грн., №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання  з податку  з доходів фізичних осіб в сумі  129,99грн., у тому числі: основний платіж – 43,33грн., штрафні санкції – 86,66грн. (аркуш справи 64).

Відповідач з позовними вимогами не згоден за мотивами, викладеними у запереченнях на позов (аркуш справи 65-67).

Згідно пункту 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України” №2953-1У від  06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає що, позов  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України  передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не  забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право  на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з  метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Як свідчать матеріали справи, Державною податковою інспекцією в Сімферопольському районі з 10.11.2005року по 30.11.2005 року проведено виїзну планову документальну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Відкритого акціонерного товариства „Кар’єр Мармурний” за період з 01.10.2004року по 30.09.2005року, за результатами якої складено акт перевірки від 05.12.2005року за №140/23-02/05467636 (аркуш справи 10-40).

Перевіркою виявлені порушення: підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, в результаті чого занижений податок на прибуток у 4 кварталі 2004року  в розмірі 1750,00грн.; підпункт 4.2.15 пункту 4.2 статті 4 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”, в результаті чого донарахований податк з доходів фізичних осіб у 2004-2005 р.р. в сумі 308,62грн; статей 2,5,6 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів”, в результаті чого  донарахований податок з власників транспортних засобів в сумі 15610, 00грн., у тому числі: терміном 15.04.2005р. в сумі 4460,00грн., терміном 15.07.2005р. в сумі 5575,00грн., терміном 15.10.2005р. в сумі 5575,00грн.

За результатами апеляційного оскарження відповідачем були винесені податкові повідомлення-рішення:

- №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 18620,50грн., у тому числі: основний платіж – 15610,00грн., штрафні санкції – 3010,50грн.,

- №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 2450,00грн., у тому числі: основний платіж – 1750,00грн., штрафні санкції – 700,00грн.,

- №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання  з податку  з доходів фізичних осіб в сумі 129,99грн., у тому числі: основний платіж – 43,33грн., штрафні санкції – 86,66грн.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві  є будь-які фактичні  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки,  у якому  згідно з пунктом 1.7 розділу 1 та пунктом 2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами  підприємницької діяльності - юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 16.09.2002р. №429, зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень є підстави  для визначення платнику податкових зобов’язань.

Як свідчать матеріали справи, Відкрите акціонерне товариство „Кар’єр Мармурний” зареєстроване розпорядженням Сімферопольської районної державної адміністрації АР Крим 27.11.1996року.

Із акту перевірки слідує, що перевіркою встановлено заниження об’єкту оподаткування за 4 квартал 2004р. на суму 7,0 тис. грн. Позивачем завищені валові витрати у 4 кварталі 2004р. – 7000,00грн., включені до складу валових витрат суми по придбанню маркетингових послуг від суб’єкта  підприємницької діяльності Ісаєва А.В., акт виконаних робіт оформлений неналежним чином.

Відповідно до п.11.2 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий  період, протягом якого відбувається будь-яка із подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку – день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) – дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Пунктом 19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 „Витрати”, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. №318, передбачене, що  витрати на збут включають такі  витрати, які зв’язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), а саме, витрати на рекламу та дослідження  ринку (маркетинг).

Відповідно з пунктом 5.1. статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу - це сума  будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальної формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2  статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом з0вітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну),  з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3- 5.8 цієї статті.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач уклав  01.11.2004р. договір №01/11-04 про надання маркетингових послуг  з суб’єктом підприємницької діяльності Ісаєвим А.В. (аркуш справи 51-54).

Підпунктом 1.32 статті 1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” визначено, що господарська діяльність, це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній  або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи  в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно статтям 43, 44 Господарського кодексу України підприємство - це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб’єктами  господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів в одержання прибутку. Підприємство здійснюється на основі вільного вибору видів підприємницької діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Суб’єкти підприємницької діяльності мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать, що позивачем був наданий акт здачі – прийому  виконаних робіт від 09.12.2004року. Результат роботи оформлений звітом, який виконавець передав, а замовник прийняв.

Вартість виконаних послуг відповідно до пункту 6.1 договору про надання маркетингових послуг складає 7000,00грн., що повністю узгоджується з вимогами підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, згідно якого валові витрати повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов’язковість ведення  та  зберігання яких  передбачена правилами ведення податкового обліку. (аркуш справи 55).

Тобто, послуги, які передбачені договором №01/11-04 від 01.11.2004року про надання  маркетингових послуг, відносяться до складу  валових витрат підприємства.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи  бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надані суду докази, які підтверджують та встановлюють спеціальні вимоги по обов’язковій наявності  визначених документів та акту здачі – прийому виконаних робіт.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення №/3 від 24.07.2006р. винесене з порушенням діючого законодавства України, що  тягне його скасування.

Суд вважає, що податкове повідомлення-рішення №/3 від 24.07.2006р., яким позивачу визначена сума податкового зобов’язання за платежем – з податку з власників транспортних засобів в сумі 18620,50грн., у тому числі: основний платіж – 15610,00грн., штрафні санкції -3010,50грн., підлягає скасуванню через наступне.

Як слідує із акту документальної перевірки, згідно наданих документів на балансі позивача за станом на 01.01.2005р. значиться  17 транспортних засобів.

Об’єктом  оподаткування податком  з власників транспортних засобів є транспортні  засоби, які  віднесені до визначеної товарної позиції Гармонізованої системи описання та кодування товарів (стаття 2 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших  самохідних машин та механізмів”).

Розрахунок податку з  власників транспортних засобів надано на 13 транспортних засобів на суму 7835,00грн. Позивачем не включено в розрахунок 4 машини – самоскиди марки „БелАЗ”, які працюють у кар’єрі. Дані транспорті засоби позивач не включив у розрахунок згідно статті 2 „транспортні засоби, що не є об’єктом оподаткування по коду 8709 „транспортні засоби вантажні, самохідні, що використовуються на заводах, складах, у портах та аеропортах для перевезення  вантажів на короткі відстані”.

Відповідач прийшов до висновку, що самоскиди марки „БелАЗ” є об’єктом оподаткування згідно статті 2 Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів як  автомобілі вантажні з кодом 8704,  де ставка податку складає 20,00грн. у  1 кварталі 2005р. та 25,00грн. у 2 кварталі  з 100 куб. см.

Однак, Державною податковою інспекцією в Сімферопольському районі не прийнято до уваги, що  згідно підпункту «с» пункту 3 Правил тлумачення Гармонізованої системи у випадку,  якщо товари можуть підпадати під класифікацію по двох та більш позицій, вони класифікуються   за позицією, яка є останньою у цифровій послідовності. Тобто, у даному випадку повинна  застосовуватися товарна позиція 87.09, як остання  у цифровій послідовності, що спростовує застосування відповідачем  до автомобілям марки ”БелАЗ” товарної позиції 87.04.

Крім того, правильність віднесення позивачем автомобілів марки „БелАЗ” до товарної позиції 87.09 підтверджується також довідкою Кримського експертно - технічного центру Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 03.04.2000р. №262 та довідкою Територіального управління Держнаглядохоронпраці  України по АР Крим та м. Севастополю від 29.11.2005р. (аркуш справи 44,45).

Як свідчать матеріали справи, автомобілі марки „БелАЗ”, які належать позивачу, не зареєстровані в Державної автоінспекції МВС України в Криму, та знаходяться на обліку в Територіальному управлінні Держнаглядохоронпраці України в АР Крим і м. Севастополю і не підлягають експлуатації на вуличної – дорожньої  сеті загального користування.

Отже, транспортні засоби марки „БелАЗ”, які належать позивачу, не є об’єктом оподаткування згідно Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів”.

Крім того, як на основу незаконності прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень від 24.07.2006року: №/3, №/3  в частині визначення  штрафних санкцій з податку з власників транспортних засобів в сумі 3010,50грн. та штрафних санкцій з податку на прибуток приватних підприємств в сумі  700,00грн. суд  зазначає   наступне.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов’язання платника податку, нараховане контролюючим органом відповідно до пункту 4.2 і пункту 4.3 статті 4 Закону, вважається узгодженим у день отримання платником податку податкового повідомлення, за винятком випадків, визначених підпунктом 5.2.2, то фактично підпункт 17.1.3 встановлює необхідність погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції. На момент винесення рішення про застосування штрафних санкцій у зазначених сумах податкові зобов’язання не були узгодженими.)

Таким чином, застосування відповідачем штрафних санкцій у спірних податкових повідомленнях-рішеннях є неправомірним.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,  їх  посадові особи зобов’язані  діяти лише на підставі, в межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Суд приходить до висновку, що визначення Відкритому акціонерному товариству „Кар’єр Мармурний” податкових зобов’язань з податку на прибуток приватних підприємств та  податку з власників транспортних засобів згідно спірним податковим повідомленням-рішенням є неправомірним і висновки акту перевірки згідно з частиною  2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

Згідно статті 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” посадові   особи  органів   державної   податкової   служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів  України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних  законом інтересів громадян,   підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної   податкової  служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69,70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем достатніх доказів в частині донарахування позивачу податкових зобов’язань з податку на прибуток приватних підприємств в сумі  2450,00грн. та  з  податку з власників транспортних засобів в сумі  18620,50грн.

Таким чином, невірне застосування відповідачем норм матеріального права спричинило прийняття неправильних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для їх скасування.

Суд прийшов до висновку про законність та обґрунтованість винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення №/3 від 24.07.2006р. про визначення позивачу  податкового зобов’язання з  податку  з доходів фізичних осіб в сумі  129,99грн., у тому числі: основний платіж – 43,33грн., штрафні санкції – 86,66грн.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 70 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 2, 3 статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо неможливо – безпосередньо після її закінчення.  Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов’язкові  реквізити: назву документу, дату і місце складання: назву підприємства, від імені якого складається документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних  за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що мають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Перевіркою встановлено, що в порушення вказаних вимог надані позивачем документи не містять  всіх обов’язкових реквізитів, а саме: у гарантійному талоні не вказані: зміст та об’єм господарської операції, одиниця виміру господарської операції (відсутнє найменування проданого товару), посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення, дані, які дають можливість ідентифікувати особу, яка приймала участь  в здійсненні господарської операції.

Крім того, в товарному чеку відсутні: зміст та об’єм господарської операції, одиниця виміру господарської операції ( в  чеку  вказано про придбання договору купівлі-продажу, в авансовому звіті – оплата призведена за  його  укладення також відсутнє  найменування проданого товару.

Таким чином, вказані документи не  можуть служити  підтвердженням  призведених  витрат.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 2,26грн. з Державного бюджету України на підставі частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України  відповідно до задоволених вимог.

Оскільки  пунктом 2 частини 3 розділу УII Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору визначається  відповідно підпункту б пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, що дорівнює 3,40грн., зайво сплачене держмито у сумі 81,60грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України відповідно  до пункту 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” по його заяві.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 22 березня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 27 березня 2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку з власників транспортних засобів в сумі 18620,50грн., у тому числі: основний платіж – 15610,00грн., штрафні санкції – 3010,50грн.

3.          Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 2450,00грн., у тому числі: основний платіж – 1750,00грн., штрафні санкції – 700,00грн.

4.          В частині скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі №/3 від 24.07.2006року про визначення податкового зобов’язання  з податку  з доходів фізичних осіб в сумі  129,99грн., у тому числі: основний платіж -  43,33грн., штрафні санкції – 86,66грн.  в позові  відмовити.

5.          Стягнути з Державного бюджету України на користь  Відкритого акціонерного товариства “Кар’єр Мармурний” (97571, АР Крим, Сімферопольський район, с. Мраморне) 2,26грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.