ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.04.07                                                                                           Справа  № А-18/368

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                           Скрутовського П. Д.

суддів                                      Онишкевича В. В.

Слуки М. Г.

розглянув           апеляційну скаргу Релігійної громади Української Греко-католицької церкви, с. Текуча Косівського району б/н від 14.02.2007 р.

на постанову           Господарського суду Івано-Франківської області від 06.02.2007 р.

у справі           № А-18/368

за позовом           Релігійної громади Української Автокефальної православної церкви, с. Текуча Косівського району

до           Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Релігійної громади Української Греко-католицької церкви, с. Текуча Косівського району

про           скасування розпорядження від 27.03.2006 р. № 71 «Про використання культової споруди в с. Текуча», зобов’язання відповідача розірвати договір від 26.09.2006 р. «Про користування храмом Пресвятої Тройці»між ним та релігійною громадою УГКЦ, зобов’язання відповідача утриматись від спонукання позивача до примусового укладення з ним договору про користування храмом Пресвятої Тройці в с. Текуча

за участю представників сторін:

від позивача –явка необов’язкова –Свистун А. В. –представник (довіреність б/н від 03.11.2003 р.)

від відповідача –явка необов’язкова –Фенчук І. Д. –головний спеціаліст (довіреність № 161/01-24/08 від 16.04.2007 р.)

від третьої особи (скаржника) –явка необов’язкова –Сліпко В. М. –представник (довіреність б/н від 01.12.2006 р.); Соло щук В. П. –представник (довіреність б/н від 01.12.2006 р.)

Представникам сторін у судовому засіданні були роз’яснені права та обов’язки, передбачені ст.ст. 49, 51 КАС України. Згідно клопотання сторін, технічна фіксація судового процесу не здійснюється, ведеться протокол судового засідання. Заяв про відвід суддів не надходило.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2007 р. було закінчено підготовку справи до розгляду і призначено на 20.03.2007 р., а ухвалою від 20.03.2007 р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених в даній ухвалі суду, на 17.04.2007 р., явка сторін не була визнана обов’язковою.

Постановою господарського суду Івано-Франківської області від 06.02.2007 р. у справі № А-18/368 за позовом Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви с. Текуча Косівського району до Косівської районної державної адміністрації за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Релігійної громади Української Греко-католицької церкви с. Текуча Косівського району про скасування розпорядження від 27.03.2006 р. № 71 «Про використання культової споруди в с. Текуча», зобов’язання відповідача розірвати договір від 26.09.2006 р. «Про користування храмом Пресвятої Тройці»між ним та релігійною громадою УГКЦ, зобов’язання відповідача утриматись від спонукання позивача до примусового укладення з ним договору про користування храмом Пресвятої Тройці в с. Текуча позов задоволено частково, скасовано розпорядження від 27.03.2006 р. № 71 «Про використання культової споруди в с. Текуча», відповідача зобов’язано розірвати договір від 26.09.2006 р. «Про користування храмом Пресвятої Тройці», в решті позовних вимог відмовлено.

При винесенні оскаржуваної постанови, місцевий господарський суд керувався ст. 19 Конституції України, нормами Законів України «Про свободу совісті та релігійні організації», «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 329 –331 ЦК Української РСР, Законом України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», положеннями Указу Президента України від 03.10.1992 р. «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», Постанови Кабінету міністрів України від 28.12.1992 р. «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів»та мотивував її тим, що релігійна громада УАПЦ с. Текуча користується церковною спорудою на підставі договору від 05.06.1987 р., який не розривався та не визнавався недійсним.

Скаржник, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача у справі, не погодився з постановою господарського суду Івано-Франківської області, подав апеляційну скаргу, в якій просить дану постанову скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що питання щодо використання культових споруд, відповідно до ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»віднесено до виключної компетенції обласних державних адміністрацій та передбачено, що якщо релігійні громади не досягли згоди на почергове користування церковною спорудою, то державний орган визначає порядок користування нею шляхом укладення з кожною громадою окремого договору. Так, скаржник вважає, що розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 06.10.2003 р. № 930 прийнято відповідно до вимог вказаного Закону. Апелянт зазначає, що судом не врахований факт, що рішення від 17.11.1991 р. № 170 у встановленому порядку не скасовувалося, однак залишилося невиконаним з вини релігійної громади УАПЦ, яка не погоджувалася із спільним (почерговим) користуванням культовою спорудою, тому Івано-Франківська ОДА розпорядилась культовою спорудою в межах своєї компетенції. Скаржник вказує, що договір від 05.06.1987 р. не можна вважати чинним, оскільки ухвалою від 25.12.1998 р. у справі № 6/657 господарський суд Івано-Франківської області зазначив, що релігійна громада з якою укладався цей договір припинила своє існування, у зв’язку з чим немає підстав вважати його дійсним. На думку апелянта, даний договір суперечить також вимогам ст. 13 вищевказаного Закону, відповідно до якої релігійна організація є юридичною особою і договори підписуються від імені релігійної громади головою релігійної громади, а в Положенні про релігійні об’єднання в УРСР від 01.11.1976 р. зазначалося, що релігійні громади не користуються правами юридичної особи і договори укладалися фізичними особами і підписувалися громадянами в кількості не менше 20 чоловік. Апелянт також зазначає, що скасовуючи розпорядження Косівської РДА № 71, суд не взяв до уваги, що воно видане на підставі розпорядження Івано-Франківської ОДА від 06.10.2003 р. № 930, яке визнане законним рішенням судової палати в цивільних справах Івано-Франківського апеляційного суду та Вищим адміністративним судом України.

Скаржник також посилається на архівну довідку, відповідно до якої церква Пресвятої Трійці збудована греко-католицькою громадою і знаходилася в її користуванні до 1946 р., після чого була незаконно вилучена радянською владою.

Релігійна громада УГКЦ вважає, що місцевий господарський суд зобов’язав розірвати договір від 26.09.2006 р. на вимогу релігійної громади УАПЦ, яка не є стороною даного договору, а згідно ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено чи розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

Позивач, скориставшись правом, наданим ст. 191 КАС України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами, викладеними в ній та просить  постанову місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення мотивуючи тим, що господарським судом першої інстанції правомірно взято до уваги те, що розпорядження районної державної адміністрації № 71 прийнято на підставі розпорядження обласної державної адміністрації № 930 від 06.10.2003 р., однак скасоване воно у зв’язку з недотриманням самої процедури та правил реєстрації нормативно-правових актів на місцевому рівні, а саме розпорядження суперечить Указу Президента України від 03.10.1992 р. «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади»та Постанові Кабінету міністрів України від 28.12.1992 р. «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів». Позивач вказує, що воно не пройшло відповідної державної реєстрації в Косівському районному управлінні юстиції як нормативно-правовий акт районного органу виконавчої влади, оскільки в ньому містяться правові норми, що зачіпають соціальні, політичні, особисті та інші права, свободи і законні інтереси громадян (віруючих парафіян села), проголошені і гарантовані Конституцією та законами України, яке не скасувало, а змінило право користування культовою спорудою, встановило новий організаційно-правовий механізм її реалізації і має міжвідомчий характер, тобто є обов’язковим для органів виконавчої влади в районі. Також позивач вважає, що спірний договір не відповідає чинному ЦК України. Крім цього, позивач посилається на Постанову Верховної ради України «Про порядок введення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»від 23.04.1991 р. в дію», в п. 4 якої зазначено, що права релігійних громад, які в установленому порядку користувалися культовими будівлями і майном до введення в дію цього Закону, зберігаються і після одержання ними правоздатності юридичної особи. Права громад щодо володіння і користування цими будівлями і майном зберігаються також за їх правонаступниками.

Відповідач у справі також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить задоволити апеляційну скаргу, а постанову господарського суду Івано-Франківської області скасувати та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що місцевим господарським судом не врахований факт, що рішення від 17.10.1991 р. № 170 у встановленому порядку не скасовувалося, однак залишилось невиконаним з вини релігійної громади УАПЦ с. Текуча, яка не погоджувалася на спільне (почергове) користування культовою спорудою, тому Івано-Франківська обласна державна адміністрація, в межах своєї компетенції, розпорядилася культовою спорудою, передавши її обидвом релігійним громадам УАПЦ та УГКЦ с. Текуча згідно окремо укладених договорів, не посягнувши при цьому на  права жодної з релігійних громад. Відповідач, враховуючи ухвалу господарського суду Івано-Франківської області від 25.12.1998 р. у справі № 6/657, вважає, що немає підстав вважати договір від 05.06.1987 р. чинним, оскільки релігійна громада, з якою він укладався, припинила своє існування і на її місці створені інші релігійні громади. Крім цього, відповідач зазначає, що даний договір укладено групою фізичних осіб, а не релігійною громадою, як юридичною особою, що суперечить ст.13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Відповідач звертає увагу і на інші доводи та обставини справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі та у відзивах на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанову місцевого господарського суду слід скасувати, а апеляційну скаргу задоволити з наступних підстав:

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору. Договори про надання в користування релігійним організаціям культових та інших будівель і майна можуть бути розірвані або припинені в порядку і на підставах, передбачених цивільним законодавством України. Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.

Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 06.10.2003 р. № 930 «Про зміну до рішення облвиконкому від 07.09.1991 р. № 170 «Про повернення у власність та передачу в користування культових споруд»»було скасовано рішення Івано-Франківського облвиконкому від 07.09.1991 р. № 170 «Про повернення у власність та передачу в користування культових споруд»в частині користування культовою спорудою релігійними громадами УАПЦ та УГКЦ с. Текуча як таке, що не виконується, та передано культову споруду даним релігійним громадам в користування відповідно до окремо укладених договорів. Цим же розпорядженням було доручено Косівській районній державній адміністрації розробити і довести до відома релігійних громад графік користування культовою спорудою та укласти з ними окремі договори.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради № 170 від 17.09.1991 р. «Про повернення у власність і передачу в користування культових споруд», а саме п. 4, зобов’язано міськрайвиконкоми передати релігійним громадам УГКЦ та УАПЦ в безоплатне, спільне (почергове) користування культові будівлі, які раніше належали греко-католицьким громадам. Громадам УАПЦ вони передаються в користування на час будівництва своїх власних будівель, але на строк не більше 5 років. Відмова релігійної громади від укладання договору позбавляє її права на користування культовою спорудою. У переліку населених пунктів, з релігійними громадами яких слід укласти договори, є село Текуча Косівського району.

Згідно норм ст. 13 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, релігійна організація визнається юридичною особою з моменту реєстрації її статуту (положення). Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов'язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення). Тобто, релігійна організація може набувати цивільних прав через свої органи, що діють в межах наданих їм повноважень, в тому числі і укладати договори про користування культовою спорудою (церквою). Такі договори підписуються від імені релігійної громади, як юридичної особи, головою релігійної громади.

В Положенні про релігійні об’єднання в Українській РСР від 01.11.1976 р. передбачалося, що релігійні громади не користуються правами юридичної особи і договори укладалися не релігійними громадами як юридичними особами, а фізичними і підписувалися громадянами в кількості не менше 20 чоловік.

Таким чином, договір від 05.06.1987 р., укладений між громадянами православної релігійної громади і виконавчим комітетом районної ради, не відповідає вимогам вищенаведених положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Згідно п. 4 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»від 23.04.1991 р. в дію», права релігійних громад, які в установленому порядку користувалися культовими будівлями і майном до введення в дію Закону, зберігаються і після одержання ними правоздатності юридичної особи. Права громад щодо володіння і користування цими будівлями і майном зберігаються також за їх правонаступниками.

Господарським судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що після прийняття Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»в с. Текуча було одночасно зареєстровано статути двох релігійних громад –УАПЦ та УГКЦ на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів № 169 від 17.09.1991 р.

Згідно вказаного рішення, релігійні громади набули статусу юридичної особи і прав на укладення договорів про користування церковними спорудами.

Скасовуючи розпорядження районної державної адміністрації № 71 від 27.03.2006 р. місцевим господарським судом не взято до уваги, що воно видано на підставі розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 06.10.2003 р. № 930, яке визнане законним рішенням судової палати у цивільних справах Івано-Франківського апеляційного суду та Вищим адміністративним судом України, судові рішення яких містяться у матеріалах даної справи.

Відповідно до п. 6 Постанови Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про свободу совісті та релігійні організації", Кабінету Міністрів України, Уряду Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям забезпечити відповідно до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" повернення у власність чи передачу у безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з урахуванням: прав релігійних громад, яким належали ці будівлі і майно на момент їх переходу у власність держави; прав релігійних громад, які користуються цими будівлями і майном у встановленому законом порядку; вкладення коштів релігійними громадами у спорядження, переобладнання культової будівлі і тривалості користування нею; наявності у даному населеному пункті (місцевості) інших культових будівель та їх використання релігійними громадами відповідних віровизнань; інших суттєвих обставин у їх сукупності.

Так, згідно архівної довідки, церква Святої Трійці збудована греко-католицькою громадою і знаходилася в її користуванні до 1946 року.

Із наявних у справі матеріалів вбачається, що Косівською районною державною адміністрацією та релігійною громадою УГКЦ на законних підставах та обґрунтовано був укладений договір № 33 від 26.09.2006 р. про користування храмом Пресвятої Трійці та іншим майном, що є державною власністю в с. Текуча Косівського району.

Відповідно до умов вказаного договору, храм Пресвятої Трійці був наданий релігійній громаді УГКЦ для проведення богослужінь та інших релігійних обрядів згідно з графіком, який передбачений розділом 6 даного договору.

А релігійна громада УАПЦ с. Текуча не укладала відповідного договору з Косівською районною державною адміністрацією.

Крім цього, варто зазначити, що розпорядження Косівської районної державної адміністрації від 27.03.2006 р. № 71 не є нормативно-правовим актом, а носить індивідуальний характер, оскільки породжує права і обов’язки тільки для тих суб’єктів, яким вони адресовані, саме тому господарським судом першої інстанції помилково зроблено висновок про порушення процедури реєстрації цього акту.

За положеннями ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, апеляційна інстанція вважає, що господарським судом неправомірно було зобов’язано відповідача розірвати вищезгаданий договір від 26.09.2006 р. № 33 на вимогу релігійної громади УАПЦ, яка не є стороною даного договору, а ні Косівська районна державна адміністрація, ні релігійна громада УГКЦ з такою вимогою до суду не зверталися.

Крім наведеного, слід вказати, що у судовому засіданні під час апеляційного провадження представники скаржника (релігійна громада УГКЦ с. Текуча) не заперечували проти узгодження графіку користування культовою спорудою з релігійною громадою УАПЦ с. Текуча, однак позивач не погодився з такою пропозицією.

Враховуючи викладені вище обставини справи, доводи та заперечення сторін у справі, вимоги чинного законодавства України, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова господарського суду Івано-Франківської області прийнята з неповним врахуванням обставин справи та з порушенням норм законів України, а тому підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 184, 195, 199, 200-205, п. 7 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, -

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Релігійної громади Української Греко-католицької церкви с. Текуча Косівського району задоволити повністю;

2.          Постанову господарського суду Івано-Франківської області від 06.02.2007 р. у справі № А-18/368 скасувати;

3.          Прийняти нову постанову, якою:

4.          В задоволенні позову релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви с. Текуча Косівського району відмовити повністю;

5.          Судові витрати по справі і апеляційній скарзі віднести на позивача;

6.          Видання виконавчих документів доручити господарському суду Івано-Франківської області;

7.          Справу направити на адресу місцевого господарського суду;

8.          Постанова може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий-суддя                                                            П. Д. Скрутовський

Суддя                                                                                    В. В. Онишкевич

Суддя                                                                                    М. Г. Слука