ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007 р.

№ 32/394

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
Владимиренко С.В.,

суддів:
Шевчук С.Р.,

Мележик Н.І.

розглянув касаційну скаргу
Київської міської ради

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006р.

у справі
№32/394 господарського суду м. Києва

за позовом
Київської міської ради

до
1)          Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго"
2)          Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про
визнання договорів недійсними,

за участю представників:

19.04.2007р.
26.04.2007р.

позивача:

Ярмолюк А.М. (дов. №225-КР-314 від 12.03.2007р.
Ярмолюк А.М. (дов. №225-
КР-314 від 12.03.2007р.

відповідача 1:

Воронін Я.Г. (дов. №Д07/6285 від 19.09.2006р.); Дуднік-Дубіняк Д.І. (дов. №Д07/5197 від 01.08.2006р.)
Захаренкова Ю.М. (дов. №У07/2308 від 10.04.2007р.)

відповідача 2:

Сіпунова С.С. (дов. №69 від 10.07.2006р.)
Євтодьєва І.М. (дов. №70
від 10.07.2006р.)

В С Т А Н О В И В:

У липні 2006 року Київська міська рада звернулась до господарського суду з позовом до відповідачів  Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву та Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових будинків комунальної власності №845 від 19.04.2002р. та №846 від 19.04.2002р.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що спірні договори купівлі-продажу не відповідають ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих держаних підприємств (малу приватизацію)", та просив визнати їх недійсними на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.09.2006р. у справі № 32/394 (суддя: Хрипун О.О.) позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір №845 від 19.04.2002р. купівлі-продажу нежитлового будинку комунальної власності по вул. Паркова дорога, 3-5-7 літ. "А", укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та  Державною акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", з моменту його укладення. Визнано недійсним договір №846 від  19.04.2002р.  купівлі-продажу нежитлового будинку комунальної власності по вул. Паркова дорога, 3-5-7 літ. "Б", укладений між Регіональним відділенням Фонду    державного майна України по м.Києву та Державною акціонерною енергопостачальною   компанією „Київенерго", з моменту   його   укладення.   Зобов'язано Регіональне відділення  Фонду державного  майна України  по  м.  Києву та Державну акціонерну енергопостачальну компанію "Київенерго" повернути другій стороні одержане на виконання договорів № 845 та № 846 від 19.04.2002р. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву та Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" на користь Київської міської ради по 42,50 грн. державного мита та по 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу з кожного.

Судове рішення мотивоване тим, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу державі належав пакет акцій АЕК "Київенерго" в розмірі 50%+1 акція, а оскільки акція - це цінний папір, який дає право власнику як на участь в управлінні товариством, так і у розподілі майна товариства, яке складається з виробничих і невиробничих фондів, до складу яких входять і акції товариства, тобто частка держави у майні АЕК "Київенерго" станом на момент укладення спірних договорів значно перевищувала 25%, що прямо суперечило вимогам закону, а саме: п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та є, відповідно до вимог ст. 48 ЦК УРСР, підставою для визнання спірних договорів недійсними.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006р. у справі №32/394 (колегія суддів у складі головуючого судді Губенко Н.М., суддів Барицької Т.Л., Ропій Л.М.) рішення господарського суду м. Києва від 07.09.2006р. скасовано з підстав невідповідності рішення місцевого господарського суду обставинам справи, та прийнято нове рішення про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення права чи законного інтересу територіальної громади м. Києва, АЕК "Київенеро" не є юридичною особою, у майні якої присутня частка державної власності, у зв’язку з чим положення ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" на нього не розповсюджується, тому підстави для застосування такого способу захисту прав та інтересів як визнання спірних договорів недійсними відсутні.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Київська міська рада звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила  скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006р., а рішення господарського суду м. Києва від 07.09.2006р. у справі №32/394 залишити в силі.

АЕК "Київенерго" скористалась правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та  надіслала відзив на касаційну скаргу Київської міської ради, в якому просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006р. у справі №32/394 залишити в силі.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін матеріали справи та доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при прийнятті ними рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  рішенням Київської міської ради від 23.03.2000р. №71/792 "Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Києва будинків №3/5 та №7 на Парковій дорозі" надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Києва будинків № 3/5 та № 7 на Парковій дорозі.

Рішенням Київської міської ради від 06.09.2001р. №18/1452 "Про доповнення до рішення Київради від 05.07.2001р. №445/1422 "Про приватизацію комунального майна у 2001 році" доповнено додаток 1 до рішення Київради від 05.07.2001р. №445/1422 пунктами згідно яких до переліку об’єктів, що перебувають у комунальній власності  територіальної громади м. Києва і підлягають приватизації, було включено нежилі будівлі №3/5 та №7 по вул. Паркова дорога у м. Києві.

19.04.2002р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" були укладені договори купівлі-продажу нежитлового будинку комунальної власності №№ 845, 846, згідно з п. п. 1.1, 1.2 яких Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, за договором продавець, продав, а  Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго", за договором покупець, купив нежитлові будинки, розташовані за адресами: м. Київ, Паркова дорога, 3-5-7, літ. "А" та "Б"; Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго" зобов'язалася прийняти вказані нежитлові будинки і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цих договорах, та здійснити реєстрацію нежитлових будинків у Київському міському бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до п. 1.2 договорів №845 та №846  від 19.04.2002р. відчужувані нежитлові будинки належали територіальній громаді міста Києва на праві комунальної власності.

Пунктом 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки правовідносини між відповідачами виникли на підставі договорів №845 та №846 від 19.04.2002р., тобто в період дії ЦК УРСР, то дані правовідносини регулюються цим кодексом, а до наслідків визнання їх недійсними повинні застосовуватись норми нових Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до  позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що недійсні угоди не породжують для сторін прав та обов’язків, то до них строки позовної давності не застосовуються.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно п.2 ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) не можуть бути покупцями об’єктів малої приватизації юридичні особи, у майні яких частка державної власності перевищує 25%.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що на момент укладення спірних договорів державі в особі Фонду державного майна України належало 50%+1 акцій АЕК "Київненрго".

Приймаючи рішення щодо визнання договорів недійсними суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення зазначених спірних договорів купівлі-продажу частка держави у майні АЕК "Київенерго" значно перевищувала 25% і складала 50%+1 акція, що прямо суперечило вимогам п.2. ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що відповідно до вимог ст. 48 ЦК УРСР є підставою до визнання їх недійсними.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вказав, що юридичною особою, у майні якої є частка державної власності, є юридична особа, яка здійснює користування, володіння та розпорядження майном, що було передано їй державою, на праві повного господарського відання, а не на праві власності. При цьому право власності на це майно залишається за державою.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго" є юридичною особою, в статутному фонді якої частка державної власності перевищує 25%, однак, не є юридичною особою, у майні якої присутня частка державної власності, у зв'язку з чим положення ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" на АЕК "Київенерго" не розповсюджується, та дійшов висновку, що договори купівлі-продажу №845 та №846 укладені належним покупцем.

Проте висновки судів попередніх інстанцій є передчасними з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", місцеві ради є органами, які здійснюють функції щодо розпорядження комунальною власністю і способи приватизації визначаються шляхом прийняття цими органами рішень про затвердження переліків об'єктів приватизації. Згідно ч.3 ст.7 вказаного закону включення об'єктів малої приватизації до зазначених переліків здійснюється відповідно до Державної та місцевих програм приватизації чи з ініціативи відповідних органів приватизації або покупців.

Відчужувані нежитлові будинки належали територіальній громаді міста Києва на праві комунальної власності згідно рішення Київської міської ради від 23.03.2000р. №71/792 "Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста Києва будинків  №3/7 та №7 на Парковій дорозі" до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об’єктами комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції.

Продавцем по спірним договорам є Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву в особі начальника Збуржинського В.Ф., який діяв на підставі Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, затвердженого Фондом державного майна України 29.06.1994р.

Проте, суди попередніх інстанцій не перевірили надання Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, як власником цього майна, повноважень на укладення договорів про відчуження відповідних об’єктів нерухомості у відповідності з вимогами законодавства.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", (в редакції, чинній на момент укладенні спірних договорів) не можуть бути покупцями юридичні особи, у майні яких частка державної власності перевищує 25 відсотків.

Проте суди попередніх інстанцій не перевірили, чи була на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу у майні АЕК "Київенерго" частка державної власності, що перевищує 25%.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржувані рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під  час  нового  розгляду  справи  господарському  суду м. Києва необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  і  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно  визначити  норми  матеріального  права,  що  підлягають  застосуванню до спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, п.3 ст. 1119, ст.ст.11110-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

1.          Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2006р. та рішення господарського суду м. Києва від 07.09.2006р. у справі №32/394 скасувати.

3.          Справу №32/394 передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва в іншому складі суду.

Головуючий
С. Владимиренко

Судді:

С. Шевчук

Н. Мележик