ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.02.07                                                                                           Справа№ 1/183-26/50

За позовом: Української державної інноваційної компанії, м. Київ

до відповідача1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Гостинне”, с. Дуліби Стрийського району Львівської області

до відповідача2: Відкритого акціонерного товариства „Державний експортно-імпортний банк України”, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю „Ваттюс”, с. Дуліби Стрийського району Львівської області

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю „Карпати-Еко”, с. Дуліби Стрийського району Львівської області

Про визнання договору недійсним

Суддя  Ю.Б. Деркач

при секретарі: Боровець Я.

Представники:

від позивача Руккас Д.М. –головний спеціаліст з правових питань

від відповідача1 не з’явився

від відповідача2 Кауфман К.В. –начальник юридичного відділу

від третьої особи –ТзОВ „Ватюс” не з’явився

від третьої особи –ТзОВ „Карпати-Еко” Котур М.В. –представник

Представникам сторін роз’яснено їх права та обов’язки

передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.03.2006 р.

Суть спору: Українська державна інноваційна компанія, м. Київ звернулася до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Гостинне”, с. Дуліби Стрийського району Львівської області про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 02.03.2006 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 21.03.2006 р. Цією ж ухвалою залучено до участі у розгляді справи другого відповідача –Відкрите акціонерне товариство „Державний експортно-імпортний банк України”, м. Київ та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Товариство з обмеженою відповідальністю „Ваттюс”, с. Дуліби Стрийського району Львівської області. Ухвалою суду від 21.03.2006 р. розгляд справи відкладався до 18.04.2006 р. Ухвалою суду від 18.04.2006 р. провадження по справі зупинялося. Ухвалою суду від 24.07.2006 р. провадження по справі поновлялося та розгляд справи призначався в судовому засіданні на 03.08.2006 р. В судовому засіданні 03.08.2006 р. оголошувалась перерва до 07.08.2006 р. Ухвалою суду від 07.08.2006 р. продовжено строк розгляду спору та розгляд справи відкладався до 26.09.2006 р. Ухвалою суду від 26.09.2006 р. розгляд справи відкладався до 11.10.2006 р. Ухвалою суду від 11.10.2006 р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 18.10.2006 р. Ухвалою голови суду від  16.10.2006 р. заяву про відвід судді Деркача Ю.Б. відхилено. Ухвалою суду від 18.10.2006 р. залучено до участі у розгляді справи третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Товариство з обмеженою відповідальністю „Карпати-Еко”, с. Дуліби Стрийського району Львівської області та розгляд справи відкладався до 09.11.2006 р. Ухвалою суду від 09.11.2006 р. розгляд справи відкладався до 30.11.2006 р. Ухвалою суду від     30.11.2006 р. розгляд справи відкладався до 15.01.2007 р. В судовому засіданні 15.01.2007 р. оголошувалась перерва до 13.02.2007 р. В судовому засіданні     13.02.2007 р. оголошувалась перерва до 22.02.2007 р.

Представник позивача в судове засідання з’явився. Згідно з заявою позивача від 03.08.2006 р. позовні вимоги уточнено –позивач просить визнати недійсним договір застави ВСІ № 266377 від 27.07.2005 р., зареєстрований в реєстрі за № 3639, що укладений між ТзОВ “Гостинне” та філією ВАТ “Укрексімбанк” у м. Львові. Позовні вимоги згідно з позовною заявою та наступними поясненнями мотивуються тим, що предмет застави за оскаржуваним договором застави одночасно є предметом Договору № 15-46/27/01/05 оренди обладнання від 27.01.2005 р., укладеного між позивачем та ТзОВ “Ваттюс”, а також Договору фінансового лізингу № 15-21/30/09/03 від 30.09.2003 р., укладеного між позивачем та ТзОВ “Гостинне”. Виходячи з цього, позивач вважає, що обладнання, передане в заставу, є його власністю і при укладенні оскаржуваного договору застави порушено вимоги ст. 576 ЦК України, у зв’язку з чим просить визнати договір застави недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Представник відпоівдача1 в судове засідання після оголошеної перерви не з’явився. Відповідач1 позов визнав частково –щодо “технологічної лінії для виготовлення морозива “CATTA 27” потужністю 1200 л/год.”, в іншій частині проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві та наступних поясненнях представника, з посиланням на те, що факт знаходження ТзОВ “Ваттюс” та ТзОВ “Гостинне” за однією адресою не вказує на підставність позовних вимог, що оскаржуваний договір застави був укладений з додержанням загальних вимог, передбачених у ст. 203 ЦК України, був нотаріально посвідчений, була проведена державна реєстрація застави рухомого майна, що відповідає вимогам ст.ст. 209, 210, 577 ЦК України.

Вказував на відсутність доказів права власності позивача на предмет застави. Відповідачем1 подано до матеріалів справи копію договору застави від 27.07.2005 р., укладеного між ТзОВ “Гостинне” та ВАТ “Державний експортно-імпортний банк України”, 27.07.2005 р. посвідченого Чернилевською М.М., приватним нотаріусом Стрийського міського нотаріального округу за реєстровим № 3639.

Представник відповідача2 в судове засідання з’явився. Відповідач2 проти задоволення позову заперечив з підстав, вказаних у відзивах на позовну заяву та доповненні до відзиву. Зазначав, що перелік майна, вказаного у п. 1.2 договору застави і яке було визначене як предмет застави за ним, а також перелік майна, вказаний у копії Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (№ 6268666 від 19.01.2006 р.), доданого до позовної заяви, не збігається з переліком майна, вказаним у поданих позивачем договорах оренди обладнання та фінансового лізингу, укладених, відповідно, між позивачем та ТзОВ “Ваттюс” і позивачем та ТзОВ “Гостинне”. Також зазначив, що у п. 1.3 договору застави заставодавець (тобто ТзОВ “Гостинне”) підтверджує, що він є власником предмета застави і відповідно до чинного законодавства України має право його відчужувати; при цьому, позивачем не подано доказів належності йому майна, вказаного у п. 1.2 договору застави, а отже, відсутні порушення ст. 576 ЦК України, договір застави згідно зі ст. 204 ЦК України є правомірним, підстави для визнання його недійсним, передбачені ст. 215 ЦК України, відсутні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –ТзОВ „Ваттюс” в судове засідання не з’явилась, письмового пояснення по суті позовних вимог суду не подала.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –ТзОВ „Карпати-Еко” в судове засідання з’явився. ТзОВ “Карпати-Еко” просило відмовити в задоволенні позову з посиланням у наданому поясненні на невідповідність відповідних переліків майна у договорі застави та договорі оренди (аналогічно вказаній позиції відповідача2). Крім того, третя особа вказувала на те, що предметом оскаржуваного договору застави є речі, визначені індивідуальними ознаками, згідно зі ст. 184 ЦК України, а в представленому позивачем договорі оренди індивідуальних ознак майна немає; в матеріалах справи наявні правовстановлюючі документи на предмет застави ТзОВ “Гостинне”; позивачем не доведено належності йому майна –предмета застави, а, отже, підстав для визнання договору застави недійсним, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, немає.

Відповідно до ст. 75 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –ТзОВ „Ваттюс” за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне:

27 липня 2005 року між ТзОВ “Гостинне” (як заставодавцем) та ВАТ “Державний експортно-імпортний банк України” (як заставодержателем) укладено договір застави, який посвідчено Чернилевською М.М., приватним нотаріусом Стрийського міського нотаріального округу за реєстровим № 3639 (копія представлена на вимогу суду відповідачем1), у забезпечення виконання зобов’язань заставодавця перед заставодержателем за укладеною між ними Кредитною угодою № 6005К58 від 27.07.2005 р. Відомості щодо обтяження рухомого майна на підставі цього договору застави було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 27.07.2005 р., що підтверджується поданою позивачем копією Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 6268666 від 19.01.2006 р. Предмет застави визначений у п. 1.2 договору застави від 27.07.2005 р. з вказанням найменування обладнання, його опису, кількості, інвентарних номерів, балансової та заставної вартості. Цей опис вказує на індивідуальні ознаки, властиві лише предмету застави, що вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його, тобто йдеться про речі, визначені індивідуальними ознаками в розумінні ст. 184 ЦК України. Згідно з п. 1.3 договору застави “Заставодавець підтверджує, що він є власником Предмету застави і відповідно до чинного законодавства України має право його відчужувати”.

Позивач, згідно з уточненими позовними вимогами, просить визнати недійсним договір застави ВСІ № 266377 від 27.07.2005 р., зареєстрований в реєстрі за № 3639, що укладений між ТзОВ “Гостинне” та філією ВАТ “Укрексімбанк” у м. Львові. Суд враховує те, що інформація про вказаний договір застави наявна у позивача з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, в якому вказано саме той реєстровий номер нотаріальної дії при ідентифікації договору, який зазначений у позові, те, що сторони спору, зокрема, позивач як заінтересована сторона, під час розгляду справи підтвердили виникнення спору щодо саме договору застави, копія якого представлена відповідачем1 –ТзОВ “Гостинне”, а також те, що як сторона договору в позові вказана філія відповідача2 у м. Львові замість юридичної особи, від імені якої діє філія. У зв’язку з цим суд, керуючись ст. 83 ГПК України, вирішує спір щодо саме укладеного 27.07.2005 р. між ТзОВ “Гостинне” та ВАТ “Державний експортно-імпортний банк України” договору застави, який посвідчено 27.07.2005 р. Чернилевською М.М., приватним нотаріусом Стрийського міського нотаріального округу за реєстровим № 3639.

27 січня 2005 року між Українською державною інноваційною компанією (як орендодавцем) та ТзОВ “Ваттюс” (як орендарем) укладено договір № 15-46/27/01/05 оренди обладнання, згідно з яким передачі в оренду підлягало обладнання по виробництву морозива, вказане в “Переліку обладнання, яке передається в оренду” –Додатку № 1 до договору. Договір оренди обладнання від 27.01.2005 р. не передбачає переходу права власності на предмет оренди до орендаря. Предмет оренди визначений у Додатку № 1 до договору з вказанням найменування обладнання, його кількості, вартості без ПДВ. Даний опис не вказує на ознаки, властиві лише предмету оренди, що вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його. Такі додаткові ознаки можуть бути встановлені в межах договірних відносин за вказаним договором оренди, що не є предметом розгляду по даній справі. Для даної справи важливим є те, що перелік майна, вказаний у Додатку № 1 до договору № 15-46/27/01/05 оренди обладнання від 27.01.2005 р., не збігається з переліком предмету застави, вказаним у п. 1.2 оскаржуваного договору застави. Суд погоджується з твердженням відповідачів та третьої особи про те, що позивачем не подано доказів того факту, що ТзОВ “Ваттюс” передавало майно, одержане за вищевказаним договором оренди обладнання, відповідачу (ТзОВ “Гостинне”).

Разом із цим, судом встановлено, що мають місце часткові співпадіння в описі обладнання, яке передається в оренду (Додаток № 1 до вищевказаного договору оренди обладнання), з описом частини предмета застави в п. 1.2 оскаржуваного договору застави, а саме –п. 13 таблиці, в якому йдеться про “комплект обладнання автоматизованої технологічної лінії для виготовлення морозива “Catta 27” потужністю 1200л/год.”. Це лише опосередковано може свідчити про ідентичність відповідного обладнання і не може бути самостійним достатнім доказом такого співпадіння. Позивачем не представлено доказів належності йому (на праві власності чи іншому праві) відповідного майна, переданого в заставу (правовстановлюючих документів). Але, відповідач1 під час розгляду справи визнав в цій частині позов позивача. Оскільки саме відповідач1 є стороною оскаржуваного договору застави, яка передавала майно в заставу, суд, виходячи з принципу оцінки доказів, яка базується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, вважає доведеним (доказами по справі за сукупністю) факт неналежності відповідачу1 частини майна, переданого в заставу згідно з оскаржуваним договором застави, вказаної в п. 13 переліку в п. 1.2 договору застави.

30 вересня 2003 року між Українською держаною інноваційною компанією (як лізингодавцем) та ТзОВ “Гостинне” (як лізингоодержувачем) укладено договір фінансового лізингу № 15-21/30/09/03, згідно з яким (п. 3.1) передачі в користування (лізинг) підлягало майно, визначене “Замовленням на обладнання” (додаток № 1). Договір фінансового лізингу від 30.09.2005 р. не передбачав переходу права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача. Предмет лізингу визначений у Додатку № 1 до договору з вказанням загальної назви, кількості, вартості з ПДВ, назви виробника. Даний опис не вказує на ознаки, властиві лише предмету лізингу, що вирізняють його з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи його. Такі додаткові ознаки можуть бути встановлені в межах договірних відносин за вказаним договором фінансового лізингу, що не є предметом розгляду по даній справі. Для даної справи важливим є те, що перелік майна, вказаний у Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 15-21/30/09/03 від 30.09.2003 р., не збігається з переліком предмету застави, вказаним у п. 1.2 оскаржуваного договору застави, як в загальному, так і в частині.

На підставі ст. 33 ГПК України позивач повинен би був довести саме факт свого речового права на майно, яке є предметом застави за оскаржуваним договором застави та відповідним чином ідентифіковане в такому договорі. Лише доведення такого факту могло б указувати на існування права позивача, порушеного в зв’язку з укладенням оскаржуваного договору застави, з метою захисту якого заявлено позов. Суд погоджується з твердженням відповідачів та третьої особи про те, що позивачем не подано доказів належності йому майна, яке було визначено предметом застави за оскаржуваним договором застави, (не подано жодних правовстановлюючих документів, подання яких вимагалося й згідно з ухвалою суду), а, відтак, не подано доказів неналежності такого майна на праві власності ТзОВ “Гостинне”, а також доказів порушення у зв’язку з укладенням такого договору застави прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача. Натомість, у матеріалах справи наявні копії правовстановлюючих документів (накладних та актів), на підставі яких ТзОВ “Гостинне” від третіх осіб одержало предмет застави. Також відповідачем1 представлено протокол зборів засновників ТзОВ “Гостинне” від 30.05.2005 р., дві редакції свого статуту (зареєстровані державним реєстратором, відповідно, 18.04.2005 р. та 03.06.2005 р.), які відображають збільшення статутного фонду, пов’язане з додатковими внесками учасників ТзОВ “Гостинне”, в зв’язку з чим спростовуються доводи заперечення позивача від 12.02.2007 р. № 02-24.

Разом із цим, суд ще раз наголошує, що підстави та предмет позову передбачають доведення позивачем, в першу чергу, наявності своїх прав саме на предмет застави, чого зроблено не було.

Документи, копії яких подані позивачем, (додатки до вказаних договору № 15-46/27/01/05 оренди обладнання від 27.01.2005 р. та договору фінансового лізингу № 15-21/30/09/03 від 30.09.2003 р., довідки контрольно-ревізійного відділу у Стрийському районі та м. Стрию від 22.04.2005 р. з інвентаризаційними описами, схема розміщення холодильних та морозильних камер та устаткування до них, затверджена директором ТзОВ “Гостинне” В.О. Талайло, довідка ТзОВ “Гостинне” № 319 від 16.02.2006 р. та довідка ТзОВ “Ваттюс” № 177 від 16.02.2006 р., лист Управління СБ України № 5237 від 14.12.2006 р., рішення господарського суду Львівської області від 29.06.2006 р. по справі № 1/75-11/21, касаційна скарга позивача       № 08-163 від 28.08.2006 р. та постанова Вищого господарського суду України від 09.11.2006 р. у справі № 1/693-15/217) лише підтверджують факт існування відповідних відносин оренди та лізингу, однак не є належними доказами того, що майно –предмет оренди та лізингу, є майном, переданим у заставу згідно з оскаржуваним договором застави. Неспівпадіння описів такого майна проаналізовано вище. Додатково, в матеріалах справи наявні заяви, справжність підпису на яких засвідчено нотаріально, осіб, які вказані як такі, які зі сторони відповідача1 підписували вищевказаний інвентаризаційний опис, доданий до довідки контрольно-ревізійного відділу у Стрийському районі та м. Стрию від 22.04.2005 р. по відповідачу1. З відповідних пояснень вбачається непідтвердження відповідними особами змісту такого інвентаризаційного опису з різних причин. Судом даний факт додатково враховується в сукупності з іншими доказами, хоча і не визнається визначальним.

Судом, виходячи з предмету позову, визначених останнім меж предмету доказування, з метою недопущення необгрунтованого затягування розгляду справи та додатково вказаних далі причин, відхилені:

клопотання позивача про виклик в судове засідання для дачі пояснень директора ТзОВ “Гостинне” Талайло В.О., також оскільки відповідач1 реалізував своє право на представництво під час розгляду справи через представника за довіреністю, яким надавалися письмові та усні пояснення, інші докази, тощо, в тому числі з приводу зазначених у клопотанні позивача питань (ст.ст. 43, 22, 28, 33 ГПК України);

клопотання позивача про залучення до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, засновників ТзОВ “Гостинне” Талайло В.О. та Павлюк С.С., також оскільки юридична особа –ТзОВ “Гостинне”, що є стороною спору та оскаржуваного договору застави, має окрему право- та дієздатність, взаємні права та обов’язки господарського товариства та його учасників визначаються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України “Про господарські товариства”, тощо, рішення по справі не може вплинути на права та обов’язки вказаних фізичних осіб щодо однієї зі сторін спору (ст. 27 ГПК України);

клопотання позивача про проведення огляду та дослідження предмету застави у місці його знаходження, також оскільки такий огляд, у разі його проведення судом, не міг би в будь-якому випадку вплинути на вирішення спору по суті (щодо визнання недійсним оскаржуваного договору застави, питання щодо чого вирішується за станом обставин на момент укладення договору –ч. 1 ст. 215 ЦК України), позивачем не визначено, у зв’язку з чим відповідне майно –предмет застави взагалі може бути саме по собі належним речовим доказом по справі, лише щодо якого ст. 39 ГПК України передбачає проведення відповідних процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Презумпція, встановлена ст. 204 цього Кодексу, передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України (ч.ч. 1, 3) встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення. Згідно зі ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; згідно зі ст. 33 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Виходячи з вищевказаного, матеріалами справи підтверджено укладення оскаржуваного договору застави в частині майна, вказаного в п. 13 таблиці в п. 1.2 (“комплект обладнання автоматизованої технологічної лінії для виготовлення морозива “Catta 27” потужністю 1200л/год.”) з порушенням ч. 1 ст. 203, ст. 576 ЦК України, у зв’язку з чим наявні підстави для визнання його частково недійсним згідно зі ст. 215 цього Кодексу.

Решта позовних вимог є безпідставними, оскільки позивачем не доведено належність йому відповідного предмету застави за оскаржуваним договором застави, порушення в цій частині вимог ст. 576 ЦК України або інших вимог ст. 203 цього Кодексу, порушення, невизнання, оспорювання в зв’язку з укладенням договору застави будь-яких прав або охоронюваних законом інтересів позивача. Оскаржуваний договір застави в цій частині не суперечить вимогам ст. 204 ЦК України.

Згідно зі ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таке припущення щодо оскаржуваного договору застави підтверджується суттю інституту застави, змістом оскаржуваного договору застави, поясненнями відповідачів. Кожна річ –предмет застави є окремим об’єктом цивільних прав згідно зі ст. 177 ЦК України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані, підставні та такі, що підлягають до задоволення частково.

При вирішенні питання про розподіл господарських витрат, суд, на підставі ст. 49 ГПК України, враховує, що спір у частині, що стосується підставності недійсності частини оскаржуваного договору застави, виник внаслідок неправильних дій виключно відповідача1, без вини відповідача2. Судові витрати розподіляються між позивачем та відповідачем1.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 177, 203, 204, 215, 217, 576 ЦК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задоволити частково.

2.          Судові витрати покласти пропорційно на позивача та відпоівдача1 відповідно до задоволених позовних вимог.

3.          Визнати недійсним в частині, що стосується вказаного в п. 13 таблиці в п. 1.2 майна –“комплекту обладнання автоматизованої технологічної лінії для виготовлення морозива “Catta 27” потужністю 1200л/год.”, договір застави, укладений     27.07.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Гостинне”               (с. Дуліби, вул. Шевченка, 2, Стрийський район, Львівська область, ) та Відкритим акціонерним товариством “Державний експортно-імпортний банк України” (м. Київ, вул. Горького, 127, ), який посвідчено 27.07.2005 р. Чернилевською М.М., приватним нотаріусом Стрийського міського нотаріального округу за реєстровим № 3639.

4.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Гостинне”, с. Дуліби,        вул. Шевченка, 2, Стрийський район, Львівська область (р/р в Ощадбанку м. Стрий, МФО 385297, ) на користь Української державної інноваційної компанії, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 65б (р/р 9142 в ВАТ „Державний експортно-імпортний банк „Укрексімбанк” м. Києва, МФО 322313, ) 42 грн. 50 коп. державного мита та 59 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

5.  Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

Суддя                                                                                                       Деркач Ю.Б.