СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17.04.07                                                                                 Справа № 9/121пд-ад

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків, м. Луганськ

до 1. Відкритого акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат», м. Алчевськ Луганської області

2. Дочірнього підприємства «У.П.К. –ресурс», м. Київ

про визнання недійсним господарського зобов’язання

в присутності представників:

від позивача –Коростильова О.П., гол.держ.под.рев.-інсп., дов. № 3551/10/10-010 від 13.03.07, Ткаченко Л.Л., гол.держ.под.інсп.-рев., дов. № 3488/10/10-013 від 12.03.07, Крівченко М.В., заст..нач.відділу юрид.управління, дов. № 142/10-013 від 10.01.07, Врембяк А.Ч., гол.держ.под.інсп., дов. № 1381/10-013 від 01.02.07, Цибуліна Л.М. - заст. нач. СДПІ по роботі з ВПП, дов. № 1379/10-013 від 01.02.07,

від 1-го відповідача –Безрученко Л.М., нач. бюро аудиту, дов. № 01-026-195 від 15.03.07, Бєлах С.С., пров.юрисконсульт, дов. № 01-026-1925 від 04.12.06,

від 2-го відповідача - не прибув.

Суть спору: позивачем заявлені вимоги про:

·          визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло на підставі угоди від 09.09.05р. № 018/2185, укладеної між 1-м відповідачем, ВАТ «АМК», та 2-м відповідачем, ДП «УПК-ресурс», як такого, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства;

·          стягнення з 2-го відповідача на користь 1-го відповідача грошових коштів, отриманих за спірною угодою в сумі 9 171 тис. грн. 40 коп.;

·          стягнення з 1-го відповідача в доход держави вартість отриманого за угодою природного газу у розмірі 7 493 тис. грн.

Заявою про зміну позовних вимог від 17.04.07р. позивач остаточно виклав вимоги в наступній редакції:

1) визнати господарське зобов’язання, передбачене угодою від 09.09.05р. № 018/2185, укладеної між 1-м відповідачем, ВАТ «АМК», та 2-м відповідачем, ДП «УПК-ресурс», недійсним,

2) стягнути з ДП «УПК-Ресурс»на користь ВАТ «АМК»отримані за угодою від 09.09.05р. № 018/2185 грошові кошти в сумі 9 171,4 тис. грн..,

3) стягнути з ВАТ «АМК»на користь держави в особі СДПІ ВПП у м. Луганську отриманий за угодою від 09.09.05р. № 018/2185 природний газ вартістю 7 493,0 тис. грн.

Доводи  1-го відповідача, ВАТ «АМК», зводяться до наступного.

1. Абзацом 4 пункту 11 Роз’яснення ВАСУ від 12.03.99р. № 02-5/111 зазначено, що умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Лише вирок суду у кримінальній справі № 70/63-06 (який не винесено судом на час розгляду цієї справи), на яку посилається позивач, повинен бути підставою для визначення умислу у посадових осіб 2-го відповідача на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

2. Несплата податків однією стороною договору не може бути підставою для визнання договору недійсним, що підтверджується судовою практикою ВАСУ.

3. Сама по собі спірна угода не є такою, що суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки природний газ не виключено законом з цивільного обігу, немає й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

4. Сторони спірної угоди на момент здійснення господарської операції мали свідоцтва про державну реєстрацію, довідки про взяття на податковий облік, свідоцтва платників ПДВ, 2-й відповідач мав ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу.

Крім того, ВАТ «АМК»вважає, що позивач не надав матеріалів перевірки податковим органом щодо підтвердження фактів привласнення 2-м відповідачем ПДВ, відповідних податкових повідомлень-рішень, податкових вимог щодо ДП «УПК-Ресурс»тощо. Тому не може йти мова про те, що укладаючи спірну угоду 2-й відповідач діяв з метою порушення податкового законодавства, а 1-й відповідач при укладенні спірного договору мав можливість користуватися лише інформацією, яка йому доступна і на отримання якої він має право.

На момент укладення та виконання спірного договору 2-й відповідач був зареєстрований в якості суб’єкта господарювання, був платником ПДВ, мав відповідну ліцензію на постачання газу, знаходився за юридичною адресою та не ухилявся від надання податкової та статистичної звітності.

1-й відповідач, посилаючись на ст. 19, 61, 67 Конституції України, постанову Пленуму ВСУ № 9 від 01.11.96р. наполягає на тому, що ч. 1 ст. 208 ГК України протирічить конституційним нормам, які є нормами прямої дії щодо непорушності права власності.

2-й відповідач, ДП «УПК-ресурс», заперечення на позов не надав, участь свого представника у судовому засіданні не забезпечив, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

В обгрунтування позову позивач виклав таке.

Між 1-м відповідачем, ВАТ «АМК»(в особі заступника генерального директора Кураковського В.І.), та 2-м відповідачем, ДП «УПК-ресурс»(в особі директора Шоста П.В.), 9 вересня 2005 року була укладена угода № 018/2185 купівлі-продажу природного газу, відповідно до якої 2-й відповідач (продавець) зобов’язався передати 1-му відповідачу (покупцю) з 15.09.05р. по 30.09.05р. природний газ, отриманий продавцем за договором з ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»від 23.05.05р. № 06/05-1402, в обсязі 24000,0 тис. куб. м., а 1-й відповідач отримати газ та оплатити його.

Угода була виконана, 1-й відповідач отримав природний газ на загальну суму 7493,0 тис. грн.

2-й відповідач виписав 1-му відповідачу відповідні податкові накладні, відповідно до акту прийому-передачі та податкових накладних на операцію з постачання газу було нараховано ПДВ за ставкою 20%. Загальна сума угоди склала 9171,4 тис. грн., у т.ч. 149,9 тис. грн. –цільова надбавка до тарифу на газ, 1528,6 тис. грн. –ПДВ.

В оплату отриманого газу 1-й відповідач перерахував 2-му відповідачу грошові кошти у розмірі 9171,4 грн., що підтверджується відповідними документами, копії яких містяться у матеріалах справи.

Позивач вважає, що 2-й відповідач уклав спірну угоду з метою незаконного заволодіння коштами Державного бюджету України в сумі 1528,6 тис. грн. посилаючись на таке.

За даними ДК «Укртрансгаз»НАК «Нафтогаз України»та НКРЕ щодо надходження та розподілу природного газу, газ, отриманий 2-м відповідачем протягом 2005 року, був придбаний у ДК «Газ України».

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік»операції з продажу ввезеного природного газу на митній території України, крім операцій з продажу такого газу для населення, бюджетних установ та інших споживачів, що не є платниками ПДВ, оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ.

Відповідно до вимог постанови КМУ від 27.12.01р. № 1729 природний газ, ввезений на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, реалізується суб’єктам господарювання НАК «Нафтогаз України»та її ДК «Газ України»з обов’язковим визначенням у договорах, податкових накладних, актах прийому-передачі газу належності поставленого газу та відображенням відповідного податкового номеру споживача –платника ПДВ.

Відповідно до спірного договору, актів прийому-передачі та податкових накладних, газ придбавався 2-м відповідачем у ДК «Газ України»за 0% ставкою ПДВ. Натомість, як вбачається із строки 10.1 декларації 2-го відповідача з ПДВ, зокрема за вересень 2005 року, операції з придбання газу 2-м відповідачем у ДК «Газ України»відображалися з 20% ставкою ПДВ за рахунок чого ДП «УПК-ресурс»було безпідставно сформовано податковий кредит на суму 22967,0 тис. грн., що є порушенням пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.97р. № 168/97-ВР (далі –Закон про ПДВ).

В подальшому газ, отриманий від ДК «Газ України»2-м відповідачем був реалізований 1-му відповідачу з нарахуванням 20% ПДВ, при цьому 1-й відповідач сплатив в ціні газу ПДВ у розмірі 1528,6 тис. грн., однак 2-й відповідач вхідний ПДВ до Державного бюджету не перерахував.

Податкові зобов’язання за результатами здійснення цієї угоди були задекларовано 2-м відповідачем у стр. 1 колонки «Б»податкової декларації за вересень 2005 року.

Позивач стверджує, що факти оподаткування 2-м відповідачем операцій з купівлі та подальшого продажу природного газу, ввезеного на митну територію України за 0% та відповідно 20% ставкою ПДВ, безпідставне завищення податкового кредиту у вересні 2005 року на суму 13647,7 тис. грн., незнаходження підприємства за юридичною адресою та ухилення його посадових осіб від проведення перевірки, свідчать про те, що посадовими особами 2-го відповідача спірну угоду укладено з метою привласнення коштів бюджетного фонду –ПДВ в сумі 1528,6 тис. грн., сплаченого 1-м відповідачем за цією угодою.

Позивач посилює свої доводи посиланням на п. 11 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними, інформацію ДПІ у Печерському р-ні м. Києва, порушення кримінальної справи № 70/63-06 стосовно посадових осіб 2-го відповідача, ст. 208 ГК України.

Оцінивши доводи позивача, відповідача та надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

2-й відповідач, ДП УАК-Ресурс», реалізував ВАТ «АМК»природний газ, який отриманий ДП «УПК-Ресурс»від ДК «Газ України»за 0% ставкою ПДВ, що був ввезений на митну територію України на виконання міжнародних договорів та відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік»і до вимог постанови КМУ від 27.12.01р. № 1729 операції з продажу природного газу повинні були оподатковуватися за нульовою ставкою ПДВ.

Розділом 4 «Ціна та порядок оплати»спірного договору була встановлена ціна за 1000 куб.м. газу без врахування ПДВ та загальна сума договору.

Згідно з додатковою угодою від 30.09.05р. п. 4.4 договору викладений у редакції, відповідно до якої 1-й відповідач додатково сплачує ПДВ у розмірі 33024,0 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 203 ЦК України:

·          зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

·          особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

·          волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

·          правочин має вчиняться у формі, встановленій законом.

·          правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України:

·          правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 215 ЦК України:

·          підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

·          якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, сам по собі спірний договір, укладений між сторонами, які на час укладання були зареєстровані в якості суб’єктів господарювання, мали відповідні свідоцтва платників ПДВ, надавали податкову звітність, не суперечить вимогам закону, угода містить усі необхідні істотні умови щодо договору купівлі-продажу.

Позивач стверджує, що 2-й відповідач діяв з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства і була направлена на привласнення коштів бюджетного фонду –ПДВ в сумі 1 528,6 тис. грн., сплаченого ВАТ «АМК»в рамках спірної угоди.

Наявність умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона) виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел посадової або іншої особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Згідно з п. 11 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними, із змінами і доповненнями, роз’ясненням Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. № 04-5/491 до угод, які мають метою порушення інтересів держави відносяться й угоди, які спрямовані на ухилення від оподаткування. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Як зазначено у п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01.11.96р. № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідальності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Відповідно до п. 5 цієї постанови, судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної ради, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України…) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Конституція України, наслідуючи демократичні засади міжнародного, зокрема Європейського права, в своїх ч. 4 і ч. 5 ст. 41 закріплює такі принципи права власності, –

„Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об’єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об’єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану”.

В даних конституційних положеннях чітко окреслюються два правила, яким має підкорюватися процедура примусового відчуження власності:

1) примусове відчуження власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності;

2) примусове відчуження об’єктів власності може мати місце лише за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Однак ч. 1 ст. 208 ГК України, яка передбачає безапеляційне стягнення на користь держави з добропорядного суб’єкта господарювання коштів навіть за умови відсутності його умислу на укладення суперечної інтересам держави й суспільства угоди (причому без будь-якого застереження про попереднє і повне відшкодування цьому добропорядному суб’єктові вартості його власності), по суті вступає в колізію як з положеннями Конституції України,                                           нормами ЦК України 2003 р. так і в суперечність з загальновизнаними міжнародними канонами про обов’язковість відповідної де-факто компенсації власникові відчужуваної примусово в нього власності.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про систему оподаткування»відповідальність за правильність обчислення, своєчасність сплати податків і зборів і додержання законів про оподаткування несуть безпосередньо платники податків і зборів.

Згідно з оглядовим листом Вищого арбітражного суду України від 20.04.01р. № 01-8/481 Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними невиконання стороною угоди обов’язків щодо подання звітності і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

Крім того, порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов’язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 26.09.06р., санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 ГК України не можуть застосовуватися як сам факт несплати податків однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 ГК України необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.

У матеріалах справи відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства. Навпаки, встановлені судом факти свідчать про те, що 1-й відповідач сплатив продавцю в ціні природного газу податок на додану вартість згідно податкових накладних, що містяться у матеріалах справи, а 2-й відповідач фактично передав 1-му відповідачу цей газ.

Матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів щодо факту спричинення державі та суспільству якоїсь шкоди у будь-якому розмірі.

Отже, висновок податкового органу про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтуються на обставинах, які не мали правового значення для справи.

За таких підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.           У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 23.04.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов