ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 р.
№ 2/404

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Кривди Д.С.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу
ЗАТ “Укртара-Інвест”

на постанову
від 05.12.06 Київського апеляційного господарського суду

та на рішення
від 05.10.06

у справі
№2/404

господарського суду
м. Києва

за позовом
ДП “НАЕК “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Запорізька АЕС”

до
ЗАТ “Укртара-Інвест”

про
стягнення 11589,11 грн.

за участю представників сторін

від позивача:
Маринич Н.В., дов.

від відповідача:
Гетьман Н.О., дов.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Запорізька АЕС” звернулась до господарського суду м. Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства “Укртара-Інвест” про стягнення 11589,11 грн. заборгованості за продукцію, поставлену згідно з накладною №1720 від 28.12.02.

Рішенням від 05.10.06 господарський суд м. Києва (суддя Домнічева І.О.) позов задовольнив у повному обсязі.

Постановою від 05.12.06 Київський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Моторного О.А. –головуючого, Кошіля В.В., Вербицької О.В.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 02.02.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлені вимоги про скасування рішення і постанови як таких, що винесені з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним встановленням усіх обставин справи, та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за поставлений товар, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов’язання має виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору, одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

При цьому суди встановили, що відповідач 28.12.02 отримав продукцію від позивача на суму 11589,11 грн. на підставі накладної №1720 від 28.12.02 та довіреності серії ЯЕМ №788262 від 23.12.02.

Виходячи з положень ст. 181 ГК України, яка допускає укладення господарських договорів у спрощений спосіб шляхом обміну листами, факсограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, накладна №1720 від 28.12.02 визнана судами договором купівлі-продажу з огляду на наявність вищевказаної довіреності, яка є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей.

Доводи відповідача щодо недоведення позивачем факту поставки товарно-матеріальних цінностей відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки накладна і довіреність є формами первинного обліку і свідчать про здійснення господарської діяльності.

Проте, як вбачається з постанови у справі, суд апеляційної інстанції не надав жодної правової оцінки викладеним в апеляційній скарзі доводам відповідача щодо відсутності на накладній №1720 від 28.12.02 підпису його представника –Сорокіна М.П. Обставини підписання цієї накладної певними особами від імені відповідача судами взагалі не встановлені.

Крім того, визнавши довіреність серії ЯЕМ №788262 від 23.12.02 про уповноваження відповідачем Сорокіна М.П. для отримання товарно-матеріальних цінностей доказом отримання товару за накладною №1720 від 28.12.02, суди не досліджували відповідність зазначених у довіреності товарно-матеріальних цінностей щодо їх найменування та кількості товарам, які визначені в накладній. Суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначив лише про надання позивачем для огляду оригіналу довіреності, але склад передбачених нею товарно-матеріальних цінностей не досліджував. Також суди на підставі відповідних доказів не встановили строк дії цієї довіреності. До матеріалів справи приєднано копію лише першої сторінки довіреності, тобто її зворотній бік, який повинен містити відповідні відомості, у матеріалах справи відсутній.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Зважаючи на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору у справі вимог ст.ст. 42, 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи на засадах рівності та змагальності сторін, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами, із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Рішення господарського суду м. Києва від 05.10.06 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.12.06 у справі №2/404 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький