ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2007 р.
№ 7/152/07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді                                                       Кривди Д.С,

суддів                                             Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін:

від позивача:

від відповідача:

розглянувши  касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Комплект”

на постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 18.09.2007р.

у справі № 7/152/07 Господарського суду Харківської області

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю “Комплект”

до Бердянської міської ради

про стягнення 87120,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Комплект” звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Бердянської міської ради про стягнення 87120,82 грн.

29.05.2007р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Комплект” уточнило розмір позовних вимог та просить стягнути з Бердянської міської ради 108596,86грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.05.2007р. (суддя Н.С.Кутіщева) позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Бердянської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Комплект” 14344грн. безпідставно отриманих коштів, 143,44грн. державного мита та 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.05.2007р., Товариство з обмеженою відповідальністю “Комплект” подало апеляційну скаргу.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 18.09.2007р. (судді: О.М.Яценко, Л.П.Кагітіна, Н.А.Колодій) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Комплект” залишено без задоволення, рішення Господарського суду Запорізької області від 29.05.2007р. у справі №7/152/07 скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю “Комплект” подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 18.09.2007р. та змінити рішення Господарського суду Запорізької області від 29.05.2007р., а саме стягнути з Бердянської міської ради 105074,28 грн. здійснених платежів, 23326,49грн. інфляційних, 6105,82грн. 3% річних. Свою вимогу Товариство з обмеженою відповідальністю “Комплект” мотивує тим, що господарським судом першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Розглянувши касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування місцевим та апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Комплект” підлягає задоволенню частково.

Як вже було зазначено, позивачем подано позов (з урахуванням уточнень) про стягнення з відповідача 108596,86грн. В касаційній скарзі позивач змінив розмір позовних вимог шляхом їх збільшення та просить касаційну інстанцію змінити рішення Господарського суду Запорізької області від 29.05.2007р. та стягнути з Бердянської міської ради 105074,28 грн. здійснених платежів, 23326,49грн. інфляційних, 6105,82грн. 3% річних.

Межі перегляду справи в касаційній інстанції визначені ст. 111-7 ГПК України, згідно якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Таким чином, вимоги касаційної скарги в частині розміру збільшених вимог задоволенню не підлягають.

Господарським судом встановлено, що позивач на підставі договорів купівлі-продажу з ВАТ "Бердянський завод ЗБВ 4", які укладено в 2002 – 2003р. набув права власності на нерухоме майно. Проте, земельна ділянка на якій розташовано це майно є власністю відповідача.

Правила щодо переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду визначені ст. 120 ЗК України, якою встановлено:

"1. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

2. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

3. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

4. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

5. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.". Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що разі якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування іншій особі, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Проте, вирішуючи даний спір господарський суд попередніх інстанцій не досліджував обставин щодо того на якому праві користувався відповідною земельною ділянкою ВАТ "Бердянський завод ЗБВ 4", який був продавцем будівель, придбаних позивачем.

Підстави набуття права на землю встановлені ст. 116 ЗК України, згідно ч. 1 та ч. 5 якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Таким чином, надання земельної ділянки що перебуває у користуванні здійснюється після вилучення цієї ділянки у попереднього користувача. Проте, господарським судом попередніх інстанцій не було досліджено обставин щодо попереднього вилучення земельної ділянки у ВАТ "Бердянський завод ЗБВ 4" у разі, якщо він був користувачем відповідної земельної ділянки.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду встановлений ст. 124 ЗК України, згідно ч. 1 та ч. 3 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. 3. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу. Таким чином, для вирішення даного спору господарський суд у встановленому законом порядку на підставі відповідних доказів був зобов’язаний встановити обставини щодо того чи було фактично передано відповідачем в оренду позивачу відповідна земельна ділянка, чи здійснивши дію щодо укладення договору відповідач земельної ділянки фактично позивачу не передавав.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ч. 4 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" невід'ємною частиною договору оренди землі є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Проте, встановивши обставини, що між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди, господарський суд попередніх інстанцій не дослідив обставин щодо наявності відповідних додатків до договору оренди, а отже і можливості у позивача щодо правомірного користування земельною ділянкою, а у відповідача правомірного отримання орендної плати.

Наведене свідчить про неповне з'ясування судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а, отже, і порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України  щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо встановлення обставин справи, а останні встановлені неповно, справа підлягає передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, п. 3 ст. 111-9, 111-10, 111-11, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Комплект” задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 29.05.2007р. та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 18.09.2007р. у справі №7/152/07 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

Головуючий - суддя                                                       Кривда Д.С.

судді                                                                                Жаботина Г.В.

Уліцький А.М.