ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2007 р.
№ 13/364-14/301

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,
Н.О. Волковицької,
Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача
Дмитраш В.М., дов. від 20.06.06р.

відповідача
Пицик Я.М., дов. від 15.01.2007р. № 101-50/д

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2006 року

у справі
№ 13/364-14/301 господарського суду міста Києва

за позовом
Закритого акціонерного товариства “Електро” в особі Тернопільського управління Закритого товариства “Електро”

до
Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта”

про
стягнення 76 690,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта”  76 690,95грн. заборгованості за виконані роботи (в тому числі 57 541,23грн. основного боргу, 14 977,98 індексу інфляції, 4 171,74грн. річних).

Позовні вимоги мотивовано невиконанням відповідачем в повному обсязі грошових зобов’язань, що виникли на підставі договору, та застосуванням відповідальності згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач відхилив позовні вимоги, вказавши, що несвоєчасне проведення розрахунків викликано винними діями самого позивача, що не провів остаточних розрахунків та уникнув їх проведення, не передав одержані в межах договору складові деталі, не представив ліцензію на право проведення будівельних робіт та дозвіл на реконструкцію об'єктів газового комплексу. Додатково відповідач зазначив, що у нього відповідно до умов договорів ще не настало зобов'язання по оплаті виконаних робіт.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.10.2006 року (суддя Калатай Н.Ф.) позов задоволено частково; з відповідача на користь позивача стягнуто 57 541, 23грн. основного боргу та 663,95грн. судових витрат; у решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань, статтями 525, 526, 530, 599, 629, 879 Цивільного кодексу України, статтею 321 Господарського кодексу України, що визначають підстави виникнення, порядок та спосіб виконання зобов’язань сторонами спірних правовідносин, наслідки порушення договірних зобов'язань. Відмова у задоволенні позовних вимог в частині індексу інфляції та річних ґрунтується на їх недоведеності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2006 року (головуючий –Моторний О.А., судді –Вербицька О.В., Алданова С.О.) залишено без задоволення апеляційні скарги сторін, рішення господарського суду залишено без змін з підстав його законності та обґрунтованості.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду та рішення господарського суду міста Києва скасувати в частині задоволення позовних вимог (з урахуванням уточнень до касаційної скарги в судовому засіданні) та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування  своїх вимог  заявник вказує на те, що  при винесені оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надано невірну оцінку фактичним обставинам справи, порушено основні принципи судочинства.

Зокрема, заявник зазначає, що судами неправильно застосовано та порушено статті 42, 43, 47, 32, 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України, порушено вимоги статті 227 Цивільного кодексу України

Позивач надав відзив по суті касаційної скарги, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалені по справі судові акти без змін, як прийняті відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді –доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є наявність чи відсутність грошових зобов’язань відповідача по оплаті робіт, виконаних ЗАТ “Електро” згідно актів приймання виконаних робіт за серпень-грудень 2002р. на підставі договору від 01.07.2002р. № 808/02-К на виконання робіт по капітальному ремонту та договору від 01.08.2002р. № 955/02-К на виконання робіт по реконструкції об’єктів головних споруд електричні мережі.

Згідно умов вищевказаних договорів позивач зобов’язався в межах договірної ціни виконати на свій ризик власними та залученими силами і засобами всі передбачені замовленням роботи та здати в обумовлений термін об’єкт в експлуатацію відповідачу, а відповідач зобов’язався оплатити виконані роботи на умовах вказаних договорів. Термін дії договору від 01.07.2002р. №  808/02-К –до 31.12.2002р., а  договору від 01.08.2002р. № 955/02-К –до 30 вересня 2002р.

Договірна ціна ремонтно-будівельних робіт складає відповідно 342 762грн. та 56 379 грн.; відповідачем щомісячно здійснюються проміжні платежі за виконані роботи, які підлягають перерахуванню на протязі п’яти днів після підписання акту Ф-3,  а кінцеві розрахунки –не пізніше 20 днів прийняття об’єкту в експлуатацію.

За пунктом 7.2 договору передбачено можливість постачання матеріально-технічних ресурсів на виконання робіт замовником; їх передача здійснюється по акту комплектно в кількості та в обумовлені графіком терміни; перелік та обсяги матеріально-технічних ресурсів, що поставляє замовник, визначаються сторонами у додатках до договору.

Судами встановлено, що згідно актів приймання –передачі виконаних робіт та довідок про вартість виконаних підрядних робіт їх фактична вартість склала 241454,6грн. (в тому числі 185076,2грн. за договором № 808/02-к та 56378,4грн. за договором № 955/02-к); за даними актів звірки взаємних розрахунків суди дійшли висновку, що між сторонами нема спору щодо розміру заборгованості відповідача станом на 01.01.03р. в сумі 77849,56грн. та станом на 30.04.03р. в сумі 57541,23грн.

Натомість у власному варіанті стану взаємних розрахунків відповідач зменшив суму своєї заборгованості перед позивачем на вартість комплектів ізоляторів, поставлених за актами прийому-передачі обладнання від 15.05.01р. та від 04.09.01р. (тобто, до виникнення спірних правовідносин щодо підряду за договорами 2002р.р.).

Також судами з'ясовано,  що в матеріалах справи містяться видані уповноваженими органами позивачу ліцензії та дозволи на виконання робіт за спірними договорами.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, місцевий господарський суд встановив правову природу зобов'язань, як таких, що виникли за договорами підряду, належне виконання позивачем робіт за спірними договорами та прийняття цього виконання відповідачем, як належного, та, відповідно, виникнення у відповідача зобов'язання по оплаті цих робіт, на порядку та умовах, передбачених договором; також суд встановив відсутність правових підстав та матеріалів справи, що звільняли б відповідача від необхідності виконання свого зобов'язання у повному обсязі.

Переглядаючи судове рішення в повному обсязі відповідно до положень статті 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого суду щодо змісту взаємних зобов'язань сторін за договором та ступінню їх виконання кожною з сторін.

Судова колегія вважає висновки господарських судів попередніх інстанцій такими, що відповідають нормам чинного законодавства з наступних підстав.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

За статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. № 11 “Про судове рішення”, обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини справи, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини та правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні; водночас, рішення є законним тоді, коли  суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності  з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин..

У оскаржуваних судових рішеннях на підставі матеріалів справи встановлено обставини, з якими законодавство пов'язує виникнення у відповідача грошового зобов'язання, досліджено обґрунтованість розміру цього зобов'язання, порядок та спосіб виконання.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі стосуються оцінки обставин справи судами попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

Як наслідок, прийняті місцевим та апеляційним господарським судами рішення та постанова відповідають положенням статей 84, 105 Господарського процесуального кодексу України  та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, з огляду на що підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2006 року у справі № 13/364-14/301 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 06.10.2006 року залишити без змін.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді:                                                                                             Н. Волковицька

Л. Рогач