ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
7-38-36, факс 7-44-62
ПОСТАНОВА

"23"
січня 2007 р.
Справа № 16/344/13

„16” год. „20” хв.

Господарський суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Фесюри М.В.,

при секретарі  - Козацькому А.В.,

за
участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача
-Качанок О.М.,Савченко В.В.,

Філіпенко О.В.;

від третіх осіб -не з'явились.

розглянувши
в м. Чернігові у відкритому судовому засіданні справу

за
ПОЗОВОМ:                Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи

ОСОБА_2

(АДРЕСА_1)

До
ВІДПОВІДАЧА:           Державної
податкової інспекції у м. Чернігові

(м. Чернігів, вул. Кирпоноса,28)

Треті
особи на

стороні
відповідача:          Суб'єкт
підприємницької діяльності -фізична особа

ОСОБА_3

(АДРЕСА_2)

Суб'єкт
підприємницької діяльності -фізична особа

ОСОБА_4

(АДРЕСА_3)

Про
визнання недійсними податкових повідомлень -рішень.

Заявлено позов про визнання
недійсними податкових повідомлень -рішень НОМЕР_1, яким суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_2 визначено податкове зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 37782 грн., у тому числі за основним платежем
-25188 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями -12594 грн., та НОМЕР_2, яким
зменшено суму бюджетного відшкодування на 4612 грн.

Вимоги обґрунтовані п.п.6.2.4 ст.6
Закону України „Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. № 168/97- ВР
(далі -Закон -168), п.22 ст.1 Митного кодексу України та ч.1 ст.307
Господарського кодексу України.

Позивач вважає, що він фактично
надавав послуги з перевезення вантажу за межами державного кордону України, а
відповідач невірно визначив третіх осіб як довірених осіб перевізника та
,виходячи з цього, нарахував ПДВ за ставкою 20%.

На підтвердження своїх вимог позивач
посилається на наступне:

-          в замовленнях на перевезення вантажу
та актах виконаних робіт, складених із замовниками він визначений як
перевізник;

-          транспортні засоби, які вказані в
міжнародних товаро -транспортних накладних, були ним орендовані в інших осіб і
знаходились в його користуванні та забезпечувались пальним за його кошти ;

-          водії, які керували транспортними
засобами, знаходились з ним в трудових відносинах;

-          в подорожніх листах саме він
зазначений в якості перевізника;

-          відповідач в акті перевірки
визнав  те, що перевізником є позивач,
зазначивши, що фактичними видами його діяльності є надання послуг з міжнародних
перевезень вантажів

Позивач
подав заяву про часткову зміну предмету позову, доповнивши позовні вимоги
вимогою визнати недійсним також податкове повідомлення -рішення НОМЕР_3 про застосування
штрафних санкцій в сумі 2306 грн. Позивач вважає, що за відсутності податкового
порушення штрафні санкції застосуванню не підлягають.

Відповідач проти позову заперечив ,
посилаючись на те, що позивач самостійно не надавав послуг з перевезення, а
тому надані ним послуги мають оподатковуватись за ставкою 20%. Заперечення
обґрунтовані тим, що у міжнародних товаро - транспортних накладних зазначений
не позивач , а підприємці ОСОБА_4, ОСОБА_3. Відповідач вважає, що позивач
купував послуги по перевезенню вантажів у перевізників , які є третіми особами
у справі, та реалізовував їх
підприємствам -замовникам.

Стосовно податкового повідомлення
-рішення НОМЕР_3 відповідач письмово пояснив, що штрафні санкції застосовані
внаслідок того, що сума зменшеного бюджетного відшкодування була фактично
відшкодована платнику податків, тому відповідно до п.8 наказу ДПА України № 110
від 17.03.2001р. вона вважається сумою податкового зобов'язання, прихованою від
оподаткування, і до платника податків мають застосовуватись санкції відповідно
до законодавства.

В судове засідання 23.01.2007р.
відповідач надав додаткові заперечення, які ґрунтуються на нормах ст.ст.4,9
Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів від 19.05.1956р. та
Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. № 363.

Треті особи надали пояснення по
справі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, третіх осіб, допитавши свідків -водіїв транспортних засобів та
дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ

Державною податковою інспекцією у м.
Чернігові в період з 31.01 по 09.02.2006р. проведена комплексна документальна
перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного
законодавства за період діяльності з 09.04.2003р. по 31.12.2005р., за
результатами якої складено акт НОМЕР_4.

На підставі акту перевірки податковим
органом прийняті спірні податкові повідомлення -рішення:

-         НОМЕР_1, яким платнику податків згідно
з п.п.6.2.4 ст.6 Закону -168, п.п.17.1.3 ст.17 Закону України „Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами” № 2181-ІІІ від 21.12.2000р. (далі -Закон - 2181) визначено
податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 37782 грн., у
тому числі за основним платежем - 25188 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями -12594 грн.;

-          НОМЕР_2, яким платнику податків
згідно з п.п.6.2.4 ст.6 Закону -168 зменшено суму бюджетного відшкодування на
4612 грн., яка на момент перевірки не була відшкодована, в т.ч. за квітень
2004р. -3908 грн., за червень 2004р. -104 грн., за лютий 2005р. -309 грн., за
квітень 2005р. -96 грн., за липень 2005р. -195 грн.;

-          НОМЕР_3, яким платнику податків згідно з
п.п.17.1.3 ст.17 Закону -2181 визначено податкове зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 2306 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими)
санкціями -2306 грн.

Перевіряючі під час перевірки встановили
наступне.

ОСОБА_2 зареєстрований суб'єктом
підприємницької діяльності Деснянською районною радою м. Чернігова
09.04.2003р., взятий на податковий облік 09.04.2003р., зареєстрований платником
ПДВ 30.09.2003р., виключений з реєстру платників ПДВ 18.10.2005р.

Під час здійснення підприємницької
діяльності підприємець використовував найману працю.

Фактичним видом діяльності платника
податків є надання послуг з міжнародних перевезень вантажів, про що мається
відповідна ліцензія зі строком дії з 22.04.2003р. по 21.04.2006р., та роздрібна
торгівля автозапчастинами (п.1.15 акту).

Згідно поданих до ДПІ у м. Чернігові
звітів, документів фактично у перевіряємому періоді ОСОБА_2 займався наданням
послуг з міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом, роздрібною
торгівлею з магазину -складу (п.1.20).

Під час своєї діяльності підприємець
використовував орендований автотранспорт (п.1.21).

Відповідно до п.2.3 акту перевірки
податковим органом було встановлено неправомірне користування підприємцем
пільгою, передбаченою п.п.6.2.4 ст.6 Закону -168, з податку на додану вартість
за квітень -жовтень, грудень 2004р., лютий -серпень 2005р. в сумі 29800 грн., а
саме -  починаючи з березня 2004 року
платник податків надавав послуги з перевезення вантажів за межами митного
кордону України та оподатковував дані операції за нульовою ставкою ПДВ, що
підтверджують податкові декларації з ПДВ за
перевіряємий період, які надані до ДПІ у м. Чернігові. Підприємець ОСОБА_2
склав акти виконаних робіт про надання послуг по перевезенню вантажів
підприємствам та приватним підприємцям.

Сторонами у справі не заперечується
обсяг замовників , яким надавались послуги з перевезення вантажів, та вартість
фактично наданих послуг, що відображені в акті перевірки.

Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України
обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо
проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо
достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Перевезення вантажів ОСОБА_2, як
вказано в акті перевірки, здійснювалось згідно договорів -заявок , які
надходили від замовників. Підтвердженням факту надання послуг, які вказані в
заявках та актах виконаних робіт, є міжнародні товаро -транспортні накладні
(СМR), під час перевірки яких було встановлено, що в графах „перевізник” та
„підпис і штамп перевізника” зазначені треті особи -приватні підприємці ОСОБА_3
та ОСОБА_4.

Крім того, в акті перевірки зазначено,
що послуги з перевезення надавалися транспортними засобами, які були орендовані
підприємцем ОСОБА_2:

-          автомобіль RENAULT MAGNUM 420,
держ.номер НОМЕР_5, згідно договору оренди транспортного засобу від
24.02.2004р., орендодавець СПД ОСОБА_3;

-          напівпричіп SCHMITZ SPR 27,
держ.номер НОМЕР_6, згідно договору оренди транспортного засобу від
24.09.2004р., орендодавець СПД ОСОБА_3;

-          автомобіль MAN, держ.номер НОМЕР_7,
згідно договору оренди транспортного засобу від 31.05.2005р., орендодавець СПД
ОСОБА_4;

-          напівпричіп MONTRACON, держ.номер
НОМЕР_8, згідно договору оренди транспортного засобу від 31.05.2005р.,
орендодавець СПД ОСОБА_4;

-          автомобіль RENAULT 385ТІ, держ.номер
НОМЕР_9, згідно договору оренди транспортного засобу від 30.04.2005р.,
орендодавець СПД ОСОБА_4;

-          напівпричіп KRONE, держ.номер
НОМЕР_10, згідно договору оренди транспортного засобу від 30.04.2005р.,
орендодавець СПД ОСОБА_4;

Крім зазначених в акті перевірки транспортних
засобів, ОСОБА_2 орендував також у СПД ОСОБА_3 згідно договору оренди від
20.05.2004р. автомобіль VOLVO FH 12, держ.номер НОМЕР_11, що підтверджується
копією договору.

Встановивши вищевикладене та
враховуючи те, що у СМR в якості перевізника зазначений не підприємець ОСОБА_2,
а треті особи, податковий орган прийшов до висновку , що позивач не надавав
послуги з перевезення вантажів за межами державного кордону України, а являвся
посередником між замовниками та третіми особами, що передбачає оподаткування
послуг за ставкою ПДВ 20%, і тому зменшив суму ПДВ, заявлену до відшкодування,
на 4612 грн. (за квітень 2004р. на 3908 грн., за червень 2004р. на 104 грн., за
лютий 2005р. на 309 грн., за квітень 2005р. на 96 грн., за липень 2005р. на 195
грн.) та донарахував ПДВ у розмірі 25188 грн., у тому числі за 2004р. -10752
грн., 2005р. -14436 грн.

Однак до такого висновку відповідач
прийшов з формальних підстав без урахування всіх обставин надання послуг з
міжнародних перевезень, що призвело до прийняття спірних податкових повідомлень
-рішень, які не відповідають вимогам закону.

При цьому суд враховує наступне.

Підпунктом 6.2.4 статті 6 Закону -168 встановлено, що за
нульовою ставкою оподатковуються операції з поставки транспортних послуг
залізничним, автомобільним, морським
та  річковим  транспортом по перевезенню пасажирів,  багажу,
вантажобагажу  (товаробагажу)  та
вантажу за межами  державного  кордону
України, а саме: від пункту за межами державного  кордону  України
до  пункту  знаходження
зовнішнього митного  контролю  України;
від  пункту  знаходження
зовнішнього митного  контролю  України
до пункту за межами державного кордону України;  між
пунктами  за  межами
державного кордону України, а також
авіаційним  транспортом:  від
пункту  за межами державного
кордону  України  до
пункту проведення митних процедур з пропуску пасажирів,  багажу,
вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу через митний  кордон
на  митну  територію
України (включаючи внутрішні митниці); від  пункту
проведення  митних  процедур
з  пропуску пасажирів,  багажу,
вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу через митний кордон за межі
митного кордону України (включаючи внутрішні митниці) до пункту за межами  державного
кордону України; між пунктами
за  межами  митного
кордону  України.

У разі, коли поставка транспортних
послуг, визначених частиною першою цього підпункту,  здійснюється
у  вигляді  брокерських, агентських  або
комісійних  операцій  з
транспортними  квитками, проїзними
документами, укладання договорів або рахунків на транспортування пасажирів або
вантажів довіреною особою перевізника,
операції  з таких послуг
оподатковуються за ставкою, передбаченою пунктом 6.1 цієї статті.

Відповідно до ст.307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в  установлений
законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій  на одержання
вантажу  особі
(вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу
укладається в письмовій формі.

Укладення  договору перевезення вантажу підтверджується
складенням перевізного  документа
(транспортної накладної, коносамента
тощо) відповідно   до   вимог
законодавства.  Перевізники   зобов'язані забезпечувати
вантажовідправників бланками перевізних
документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Заявками - договорами , актами
виконаних робіт, які відображені в акті перевірки та знаходяться в матеріалах
справи, підтверджується укладення договорів перевезення та їх виконання
підприємцем ОСОБА_2 , а не іншими особами.

Відповідно до п.22 ст.1 Митного
кодексу України, перевізник -це особа, яка зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності, яка в установленому законом порядку, з
використанням належних їй або найманих нею транспортних засобів переміщує товари
через митний кордон України або здійснює перевезення товарів, що перебувають
під митним контролем, між митними органами на території України.

Відповідно до ст.67 Закону України
«Про автомобільний транспорт»у редакції, яка діяла на час здійснення позивачем
перевезень, міжнародним перевізником пасажирів і вантажів  автомобільним транспортом  є
суб'єкт підприємницької діяльності,
який здійснює таке перевезення
відповідно  до  міжнародних
договорів  України, ліцензії  та
договору  про  перевезення
пасажира чи (та) вантажу автомобільним транспортом,  що використовується  ним  на  законних підставах.

Позивач у перевіряємому періоді був
зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності, мав відповідну ліцензію
для здійснення міжнародних перевезень, перевезення здійснював на підставі
укладених договорів та на автомобільному транспорті, який на законних підставах
отримав у тимчасове користування у третіх осіб, що підтверджується свідоцтвом
про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності, ліцензією,
заявками -договорами на перевезення вантажів,
СМR, які підтверджують факт надання послуг замовникам, актами виконаних
робіт та договорами оренди транспортних засобів.

Крім того, фактичне надання
транспортних послуг з перевезення вантажів за межами державного кордону України
саме позивачем підтверджується подорожніми листами, які надані до матеріалів
справи та які видавались позивачем для здійснення міжнародних перевезень.

Фактичне здійснення перевезень СПД
ОСОБА_2 підтверджується також показаннями допитаних в якості свідків водіїв
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які зазначені у СМR. Останні показали, що у
перевіряємому періоді знаходились в трудових відносинах з ОСОБА_2, перевезення
здійснювали на транспортних засобах ОСОБА_2 та за його вказівками, у зв”язку з
чим отримували від останнього грошові кошти на пальне та заробітну плату, до
третіх осіб водії ніякого відношення не мають.

Треті особи наддали пояснення в
судовому засіданні, згідно з якими вони є суб'єктами підприємницької
діяльності, зареєстровані членами Асоціації міжнародних перевізників України
(АсМАП), свої транспортні засоби передали в оренду ОСОБА_2 для здійснення
міжнародних перевезень, договорів з останнім треті особи не укладали, перевезень
не здійснювали, оплати не отримували, у податковому обліку операцій з
перевезення не відображали. Наявність штампів з їх реквізитами у СМR пояснили
тим , що для членів АсМАП, яким на час здійснення перевезень СПД ОСОБА_2 не
являвся, передбачено спрощений режим пропуску через митний кордон.

Крім того, шляхом складання акту
перевірки податковий орган підтвердив використання орендованих автомобілів за
перевірений період, під час якого відбувалися міжнародні перевезення, саме
ОСОБА_2, визначивши йому податкове зобов'язання зі збору за забруднення
навколишнього природного середовища внаслідок викидів і скидів шкідливих
речовин вказаними автомобілями.

Таким чином, всі докази у своїй
сукупності, узгоджуючись між собою повністю доводять факт здійснення
міжнародних перевезень безпосередньо позивачем, а не іншими особами.

Твердження позивача, яке полягає в
тому , що між позивачем та третіми особами були укладені усні угоди про
перевезення, що підтверджується відміткою в міжнародній товаро -транспортній
накладній, є юридично неспроможними, оскільки спростовуються вищенаведеними
доказами, а також тим, що в силу ст.175 ГК України майново-господарськими
зобов'язаннями визнаються цивільно-правові зобов'язання,  що виникають між учасниками господарських  відносин при
здійсненні господарської діяльності,
в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію
на  користь  другої сторони  або
утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають
між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним  кодексом
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами
цивільного законодавства є , зокрема, свобода договору та свобода  підприємницької  діяльності,
яка  не  заборонена законом.

Отже у досліджуваних цивільних та
господарських відносинах вільне волевиявлення позивача полягало у отриманні в
тимчасове користування від третіх осіб автотранспорту для міжнародних
перевезень та здійснення таких перевезень власними силами, а дії третіх осіб
були спрямовані лише на надання міжнародного страхування вантажів, які
перевозив СПД ОСОБА_2, що відповідно до ст.161 МК України є одним із заходів
гарантування доставки, та спрощеного перетину митного кордону.

Щодо заперечень відповідача з
посиланням на норми Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів від
19.05.1956р., до якої Україна приєдналась відповідно до Закону N 57-V від
01.08.2006р. слід звернути увагу на наступне.

До Конвенції Союз РСР приєднався
01.08.1983р. і вона стала для нього чинною з 01.06.1986р.

Відповідно до Закону України „Про
правонаступництво України” від 12.09.1991р. Україна є правонаступником прав і
обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції
України та інтересам республіки.

Крім того, на підставі постанови
Верховної Ради України від 17.09.1992р. „Про приєднання України до Віденської
конвенції про правонаступництво держав щодо договорів” (далі -Віденська
конвенція) Україна приєдналась до цієї конвенції. Відповідно до ст.34
Віденської конвенції, коли частина або частина території держави
відокремлюються і утворюють одну або декілька держав, незалежно від того, чи
продовжує існувати держава -попередниця, будь -який договір, що був у силі в
момент правонаступництва держав стосовно всієї території держави -попередниці,
продовжує бути в силі стосовно до кожної утвореної таким чином держави
наступниці.

Законом України „Про дію міжнародних
договорів на території України” від 10.12.1991р. встановлено, що укладені
належним чином ратифіковані Україною договори становлять невід'ємну частину
національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому
для норм національного законодавства.

Відповідно до ч.6 ст.9 КАС України,
якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то
застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, для визначення часу
ратифікації Україною Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів
від 19.05.1956р. мають застосовуватися правила, встановлені Віденською
конвенцією.

За таких обставин на спірні
правовідносини, які відбувалися в 2004-2005 роках, поширюються норми Конвенції
про договір міжнародного перевезення вантажів від 19.05.1956р.

Відповідач у запереченнях посилається
на ст.ст.4 ,9 цієї Конвенції, відповідно до яких договір перевезення
встановлюється накладною і що накладна, оскільки не доказано протилежного,
служить доказом умов договору і посвідченням прийняття вантажу перевізником.

При цьому відповідач не звернув уваги
на застереження ст.9, а саме „якщо не доказано протилежного”.

Виходячи з наданих до суду доказів ,
позивач довів що він є перевізником вантажів за міжнародними товаро
-транспортними накладними, а не вказані в них треті особи.

Крім того, ст. 4 цієї Конвенції вказує,
що договір перевезення  підтверджується
складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної
накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення,  до
якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Отже, позивач як перевізник, що
безпосередньо надавав транспортні послуги з перевезення вантажів за межами
державного кордону України, мав право скористатися нульовою ставкою ПДВ при
реалізації таких послуг замовникам відповідно до п.п.6.2.4 ст.6 Закону -168.

За таких обставин спірні податкові
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові НОМЕР_1
та НОМЕР_2 мають бути визнані недійсними повністю як такі, що не відповідають
нормам ст.6 Закону -168.

За відсутності порушень податкового
законодавства з боку платника податків штрафні санкції, передбачені п.п.17.1.3
ст.17 Закону -2181 , застосуванню не підлягають, тому спірне податкове
повідомлення -рішення НОМЕР_3 має бути визнане недійсним повністю як таке, що
суперечить наведеній нормі Закону -2181.

Керуючись ст.ст.94, 158-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати повністю недійсним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові НОМЕР_1,
яким суб'єкту підприємницької діяльності -фізичній особі ОСОБА_2 визначено
податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 37782 грн., у
тому числі за основним платежем -25188 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями -12594 грн.

3.          Визнати повністю недійсним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові НОМЕР_2,
яким суб'єкту підприємницької діяльності -фізичній особі ОСОБА_2 зменшено
бюджетне відшкодування на суму 4612 грн.

4.          Визнати повністю недійсним податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові НОМЕР_3,
яким суб'єкту підприємницької діяльності -фізичній особі ОСОБА_2 визначено
податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2306 грн., у тому
числі за штрафними (фінансовими) санкціями -2306 грн.

5.          Стягнути з Державного бюджету (р/р 0002  УДК в Чернігівській області,  МФО 853592, код 22825965) на користь суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_12) 3,4
грн. державного мита.

6.          Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження,  встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано  заяву про апеляційне оскарження, але
апеляційна  скарга  не
була  подана  у
строк, встановлений  цим Кодексом,
постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього
строку.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не
скасовано,  набирає  законної
сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення
суду першої інстанції спочатку подається заява.
Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції
викладаються в  апеляційній скарзі.

Заява
про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до
адміністративного суду  апеляційної  інстанції
через суд  першої  інстанції,
який  ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Копія апеляційної скарги
одночасно  надсилається  особою,
яка  її подає, до суду апеляційної
інстанції.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 цього Кодексу -  з  дня
складення  в  повному
обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після  подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова
складена у повному обсязі 25 січня 2007 року.

Суддя:
М.В.Фесюра