ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2007 р.
№ 35/164

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової - головуючого
Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

позивача
Чернікова Г.Г.- довіреність від 26.09.07 р.;
Бондар К.В. –довіреність від 01.12.07р

відповідача
Сторожук А.В.- довіреність від 03.11.06р.

третьої особи
Наконечний В.В. –довіреність від 09.07.07р

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

на постанову
від 14.08.2007 Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 35/164 господарського суду м. Києва

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Площа Європи”

до
Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації)

третя особа
Відкрите акціонерне товариство “Трест “Київміськбуд-1” імені М.П.Загороднього”

про
визнання угоди недійсною

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2007 р. ТОВ “Площа Європи” звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), за участю третьої особи ВАТ “Трест “Київміськбуд-1” імені М.П.Загороднього” про визнання недійсною з моменту укладення угоди № 136 від 28.05.2003, як такої, що укладена з порушенням статті 53 Земельного кодексу України, статті 25 Закону України „Про охорону культурної спадщини”, а тому згідно вимог статті 48 Цивільного кодексу УРСР є недійсною.

Позовна заява обґрунтована тим, що 28.05.2003 р. між сторонами була укладена угода № 136 щодо земельної ділянки в Урочищі Гончари –Кожум’яки у Подільському районі м. Києва, площею 1,00 га для будівництва культурно- політичного центру „Площа Європи”.

ТОВ “Площа Європи” частково перерахувала кошти відповідачу за спірною угодою, проте, решта суми перерахована не була, оскільки з’ясувалось, що Урочище Гончари –Кожум’яки, на території якого знаходиться земельна ділянка, розташоване в охоронній зоні Державного історико –архітектурного заповідника „Стародавній Київ” і є археологічним заповідником, що має назву парк –музей „Стародавній Київ” та є об’єктом культурної спадщини, пам’яткою археології, внаслідок чого земельна ділянка не може бути об’єктом договору купівлі – продажу.

Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації проти позову заперечувало, посилаючись на те, що спірна угода була укладена відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням господарського суду м. Києва від 04.07.2007 р. (суддя Літвінова М.Є.) позовні вимоги задоволено повністю, визнано недійсною угоду про сплату авансу за земельну ділянку в Урочищі Гончари –Кожум’яки у Подільському районі м. Києва № 136 від 28.05.2003 р., укладену між Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації та ТОВ “Площа Європи” з моменту її укладення.

Ухвалюючи рішення, з огляду на вимоги статей 53, 54 Земельного кодексу України, приписи статті 25 Закону України „Про охорону культурної спадщини” та статтю 48 Цивільного кодексу УРСР, суд дійшов висновку, що земельна ділянка, яка є предметом спірної угоди є археологічним заповідником, що має назву парк –музей „Стародавній Київ” та є об’єктом культурної спадщини, пам’яткою археології, а тому угода № 136 від 28.05.2003 р. укладена в порушення вимог законодавства.

За апеляційною скаргою Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації  Київський апеляційний господарський суд (судді: Отрюх Б.В., Верховець А.А., Тищенко А.І.), переглянувши рішення в апеляційному порядку, постановою від 17.08.2007 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради Київської міської державної адміністрації подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить судові рішення у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням судами норм матеріального права.

Скаржник, зокрема зазначає, що відповідно до статті 54 Земельного кодексу України та статті 17 Закону України „Про охорону культурної спадщини” землі історико - культурного значення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Пам’ятка, крім пам’ятки археології, також може перебувати у приватній власності.

Отже, на думку скаржника земельна ділянка, яка відповідно до угоди авансу від 28.05.2003 р. № 136 підлягала продажу, знаходиться на території археологічного заповідника та не є пам’яткою археології, а отже може перебувати у приватній власності.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ “Площа Європи” просило судові рішення залишити без змін, як законні та обгрунтовані, а касаційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з обставин, встановлених у даній справі судом першої та апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанції, 28.05.2003 р. між Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації) та ТОВ “Площа Європи” була укладена угода №136 на сплату авансу за земельну ділянку в урочищі Гончари –Кожум’яки у Подільському районі м. Києва, відповідно до умов якої позивач зобов’язувався сплатити аванс в сумі 5 437 163, 46 грн. за земельну ділянку орієнтованою площею 1,00 га розташовану за адресою: урочище Гончари –Кожум’якиу Подільському районі м. Києва, а відповідач взяти на себе зобов’язання щодо організації у встановленому порядку проведення експертної оцінки, складання технічної документації з продажу земельної ділянки та подання матеріалів щодо її продажу на розгляд та затвердження Київської міської ради до 01.12.2003р., за умови виконання позивачем пункту 1.3. цієї угоди.

Додатком № 1 до угоди № 136 від 28.05.2003 р. між позивачем та відповідачем було передбачено порядок та умови перерахування коштів, відповідно до якого ТОВ „Плоша Європи” відкриває на користь Київської міської ради в банку „Хрещатик” покритий безвідкличний документарний акредитив на суму 1 000 000,00 грн. строком дії до 30.06.2003 р., сплата за яким провадиться проти подання такого документу: копії рішення Київської міської ради про передачу позивачу в короткострокову оренду для будівництва культурно-політичного центру „Площа Європи” земельної ділянки орієнтовною площею 3,16 га в урочищі Гончари - Кожум'яки у Подільському районі                    м. Києва, посвідченої печаткою секретаріату Київської міської ради.

Решту суми авансу Товариство сплачує після прийняття Київською міською радою вищезазначеного рішення, у такому порядку: до 01.08.2003 - 2 737 163,46 грн.; до 01.09.2003 - 1 700 000,00 грн.

Предметом позову у даній справі є визнання угоди № 136 28.05.2003, як такої, що укладена з порушенням статті 53 Земельного кодексу України, статті 25 Закону України „Про охорону культурної спадщини”, а тому згідно вимог статті 48 Цивільного кодексу УРСР є недійсною, оскільки предметом спірної угоди є земельна ділянка, яка, в свою чергу, є об’єктом культурної спадщини, пам’яткою археології, внаслідок чого не може бути об’єктом договору купівлі –продажу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції земельна ділянка, яка є предметом укладеної сторонами Угоди є археологічним заповідником, що має назву парк-музей „Стародавній Київ” та є об'єктом культурної спадщини, пам'яткою археології.

Даний заповідник було створено згідно Постанови Ради Міністрів Української РСР від 18.05.1987 року № 183.

Статтею 1 Закону України „Про охорону культурної спадщини” встановленно визначання термінів, зокрема:

- об'єкт культурної спадщини - визначене місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

- пам’ятка –об’єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам’яток України.

Відповідно до статті 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані:

а) історико-культурні заповідники, музеї-заповідники, меморіальні

парки, меморіальні (цивільні та військові) кладовища, могили, історичні або

меморіальні садиби, будинки, споруди і пам'ятні місця, пов'язані з історичними подіями;

б)          городища,  кургани,  давні  поховання,  пам'ятні  скульптури та мегаліти, наскальні зображення, поля давніх битв, залишок фортець, військових таборів, поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв, каналів, шляхів;

в)          архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площ, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів, споруди цивільної, промислової, військової, культурної архітектури, народного зодчества, садово-паркові комплекси, фонова забудова.

За приписами статті 54 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Навколо історико-культурних заповідників, меморіальних парків, давніх поховань, архітектурних ансамблів і комплексів встановлюються охоронні зони з забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання цих земель.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками, крім пам'яток, занесених до Переліку пам'яток, які підлягають приватизації, можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі. Однак таке відчуження або передача мають обов'язково погоджуватися з органами охорони культурної спадщини.

Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України.

Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Статтею 25 Закону України „Про охорону культурної спадщини” встановлено, що надання об'єктів культурної спадщиною, що є пам'ятками, в користування юридичним та фізичним особам з науковою, культурно-освітньої, туристичною ті іншою метою здійснюється відповідними органами охорони культурної спадщини на визначених ними умовах.

Юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам'ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов'язані дотримуватись вимог органів охорони культурної спадщини.

Юридичні та фізичні особи зобов'язані забезпечити збереженість пам'яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори.

Крім того, під час здійснення судового провадження, судами було досліджено залучений до матеріалів справи висновок Управління охорони пам’яток історії, культури та історичного середовища № 4522 від 28.11.2002 р., в якому зазначено, що Урочище Гончари – Кожум’яки, на території якого знаходиться Земельна ділянка є археологічним заповідником, має охоронний статус, належить до земель історико –культурного призначення, є державною власністю і може надавитись лише в орендне користування.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до частини 1 статі 48 Цивільного Кодексу УРСР, який діяв на момент укладення спірного договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (стаття 59 Цивільного Кодексу УРСР).

Враховуючи встановлені обставини під час розгляду справи та приписи законодавства, колегія суддів вважає висновок судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що  угода про сплату авансу за земельну ділянку в урочищі Гончари - Кожум'яки у Подільському районі м. Києва №136 від 28.05.2003 року, є такою що не відповідає вимогам законодавства, оскільки укладена в порушення вимог статей  53, 54 Земельного кодексу України та статті 25 Закону України „Про охорону культурної спадщини”, а тому обґрунтовано визнана судами недійсною на підставі статті 48 Цивільного кодексу УРСР.

Доводи заявника викладені в касаційній скарзі, судова колегія вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються встановленими під час розгляду справи обставинами.

Таким чином, касаційна інстанція вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду м. Києва від 04.07.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2007 р.  у справі                № 35/164 господарського суду м. Києва залишити без змін.

Касаційну скаргу - Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) - без задоволення.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді                                                                                              Н. Волковицька

Л. Рогач