ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2007 р.
№ 43/225-23/8

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого

Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

Позивача
Педана О.Т. дов. від 24.01.06р.

Відповідачів
не з’явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю “АП Веком”

на постанову

від 12.12.2006року Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 43/225-23/8
господарського суду міста Києва.

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “АП Веком”

до

про

Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо –комерційна фірма “Метл”

визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „АП Веком" звернулось до господарського суду м. Києва з позовною заявою / з урахуванням уточнень від 01.04.05 р./ до товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма „Метл" про визнання недійсними угод № 182 від 30.10.2002року, актів прийому-передачу векселів від 08.11.2002року, від 24.12.2002 року та від 30.01.2003року, а також визнання векселів № 9267, № 9270 та № 2432 такими, що не мають вексельної сили.

Рішенням від 14.06.2005року господарського суду міста Києва припинено провадження у справі в частині визнання недійсними актів прийому-передачі векселів та в частині визнання векселів №9270 та №2432 такими, що не мають вексельної сили, в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

За апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “АП Веком” постановою від 30.09.2005року Київського апеляційного господарського суду рішення господарського суду міста Києва залишено без змін з тих же підстав.

Постановою Вищого господарського суду від 21.01.06 р. рішення господарського суду міста Києва від 14.06.05 року  та постанова Київського апеляційного господарського суду від 30.09.05 року  скасовані, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Повторно розглянувши справу, господарський суд м. Києва виніс ухвалу від 23.03.2006 року про припинення провадження по справі на підставі статті 80 частини 2 Господарського процесуального кодексу України, яка постановою Київського апеляційного господарського суду скасована, справа повернута господарському суду м. Києва для розгляду по суті.

Рішенням господарського суду м. Києва від 18.09.06 року в частині визнання векселів № 9270, № 2432 такими, що не мають вексельної сили, а також в частині визнання Актів прийому - передачі від 8 листопада 2002 року, від 14 грудня 2002 року та від 30 січня 2003 року недійсними провадження у справі припинено, в іншій частині в позові відмовлено.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що оспорюванні акти прийому-передачі не є угодами чи актами ненормативного характеру, тому  спір в цій частині не підлягає розгляду в господарських судах. В частині визнання векселів № 9267, №9270 №2432 такими, що не мають вексельної сили провадження по справі припинено, оскільки на момент розгляду справи вже є рішення господарського суду від 03.11.2004року у справі №26/281, який вирішив спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

В частині визнання позивачем договору № 182 недійсним позивачем не надано доказів умисного введення в оману , а також не доведена відсутність у відповідача на момент укладення договору  намірів утворення правових наслідків, які передбачалися договором № 182.

За апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “АП Веком” постановою від 12.12.2006 року Київський апеляційний господарський суд рішення господарського суду міста Києва залишив без змін з тих же підстав.

ТОВ “Асоціація підприємств “Веком” звернулась до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заявник звертає увагу суду на те, що передані ТОВ ВКФ «Метл»за договором №182 від 30.10.2002 р. векселі емітовані ТОВ «АП Веком»з порушенням статті 4 Закону України “Про обіг векселів в Україні” і таким чином договір №182 від 30.10.2002 р. і Акти прийому-передачі векселів від 08.11.2002 р., від 14.12.2002 р., та від 30.01.2003 р., передані в рамках цього договору, мають всі ознаки угод, які підпадають під вимоги статті 48 Цивільного кодексу УРСР, згідно якої недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам Закону.

Фактично позивач передав відповідачу власні векселі, а не ЗАТ “Лукор” як це передбачено додатковою угодою № 1 до договору № 182 від 30.10.02року, при цьому не маючи ніякої заборгованості.

Не є, на думку заявника, правовим і законним висновок суду про припинення провадження у справі в частині визнання Актів прийому-передачі від 08.11.2002 р., від 14.12.2002 р., та від 30.01.2003 р. недійсними, оскільки ці Акти містять в собі всі ознаки угоди, відповідно до якої встановлюються, змінюються або припиняються цивільні права і обов'язки.

Крім того, заявник зазначає, що передача права власності не породжує право власності у отримувача. На його думку лише вручення речі породжує право власності на неї.

Заслухавши доповідь  судді –доповідача та присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга   не підлягає  задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України,  касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи 30 жовтня 2002 року між позивачем і відповідачем був укладений договір № 182, за яким відповідач продає позивачу товар - розчин соди каустичної в кількості 493 т. на загальну суму договору - 360 000,00 грн.

У відповідності до пункту 3.4. договору за згодою сторін допускається інший порядок розрахунків, ніж передбачена пунктом 3.3. цього договору 100 % попередня оплата.

Додатковою угодою № 1 від 30 жовтня 2002 року до договору сторони узгодили проведення розрахунків шляхом передачі векселів ЗАТ "Лукор" на     суму 360 000,00 грн.

У відповідності до Актів прийому - передачі векселів від 8 листопада 2002 року, від 14 грудня 2002 року та від 30 січня 2003 року позивач передає, а відповідач приймає векселі № 9267, № 9270, № 2432 як оплату за соду каустичну у відповідності до договору № 182 від 30 жовтня 2002 року.

Отже, суди дійшли висновку, що підписанням вказаних актів сторони погодили проведення розрахунків за соду каустичну шляхом передачі векселів, емітованих позивачем. Підписання вказаних актів узгоджується з положеннями пункту 3.4. договору № 182.

Крім того,  ухвалою господарського суду міста Києва від 27 лютого 2004 року  у справі № 41/86 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “АП Веком” до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо – комерційної фірми “Метл” про стягнення заборгованості за договором №182 від 30.10.02 року в сумі 225912,86 грн. затверджено мирову угоду між ТОВ "АП Веком" та ТОВ "ВКФ "Метл", згідно з якою сторони узгодили, що відповідач у відповідності з умовами договору № 182 від 30 жовтня 2002 року передав у власність позивачу розчин соди каустичної на суму 354 657,36 грн. (пункт 1 мирової угоди). Однак, у зв'язку з тим, що у позивача виникли не передбачувані ускладнення щодо фактичного отримання частини оплаченого і прийнятого у власність товару —235,298 тон соди каустичної на суму 171767,54 грн. сторони домовилися про наступне: відповідач повністю відмовляється від своїх позовних вимог на всю їх суму 225912,86 грн., а позивач до 27.02.2004 року передає відповідачеві, а відповідач приймає право власності на частину оплаченого і прийнятого позивачем у власність товару —соди каустичної в кількості фактичного залишку, а саме 228,256 тон на суму 166626,88 грн., включаючи ПДВ, з оформленням відповідних бухгалтерських і податкових документів, а відповідач зобов'язується перерахувати грошові кошти відповідно за графіком.

Таким чином суди встановили, що договір частково виконаний сторонами, що спростовує доводи позивача про відсутність у відповідача на момент укладення договору № 182 намірів утворення правових наслідків, які передбачалися договором № 182 та його фіктивність.

Більш того, відповідно статті 220 Цивільного кодексу УРСР зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про зміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами / новація/.

Тому суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що уклавши мирову угоду, сторони припинили зобов'язання, замінивши його іншим –грошовим.

Вимоги позивача про визнання недійсними Актів прийому - передачі від 8 листопада 2002 року, від 14 грудня 2002 року та від 30 січня 2003 року, судами не задоволені оскільки ці акти не є угодами у розумінні статті 41 Цивільного кодексу Української РСР, а лише засвідчують факт передачі векселів № 9267, № 9270, № 2432 як оплату за соду каустичну у відповідності до договору № 182 від 30 жовтня 2002 року, в зв'язку з чим, на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, суди дійшли обґрунтованого висновку про припинення провадження у справі в цій частині відповідно до пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія також погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що провадження у справі стосовно визнання векселів № 9270, № 2432 такими, що не мають вексельної сили, підлягає припиненню на підставі пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з наявністю рішення Господарського суду міста Києва у справі № 26/281 від 3 листопада   2004   року,   яким   вирішено   господарський   спір   між   тими   ж сторонами.

Позовні вимоги стосовно визнання векселя № 9267 таким, що не має вексельної сили з огляду на його безтоварність судами не задоволені, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" встановлено, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги.

Відповідно до статті 245 Цивільного кодексу УРСР за договором поставки постачальник зобов'язується у певні строки передати у власність покупцю певну продукцію, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити її.

Моментом виникнення права власності у набувача по договору відповідно статті 128 Цивільного кодексу УРСР є передача речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві,  а  так  само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа  на  речі.

Судами встановлено, що у даному випадку передача права власності на товар є поставкою товару, а отже вексель, виданий в якості оплати за поставлений таким чином товар, не можна вважати безтоварним у розумінні статті 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні".

Як зазначено вище, судами встановлено, що шляхом укладання мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 лютого 2004 року № 41/86 сторони змінили свої правовідносини, передбачені договором №182 від 30.10.2002 року в зв'язку з тим, що у позивача виникли не передбачувані ускладнення щодо фактичного отримання частини оплаченого і прийнятого у власність товару —235,298 тон соди каустичної на суму 171767,54 грн.

Тобто, відсутність у позивача товару пов'язана з іншими причинами ніж безтоварність, тому висновок судів про те, що позивачем не доведені підстави для визнання векселя № 9267 таким, що не має вексельної сили у відповідності до частин першої та другої статті 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" цілком обґрунтований.

Твердження заявника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування прийнятих судових актів у даній справі  колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119,статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 18.09.06 року  та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.06 року  у справі № 43/225-23/78 господарського суду міста Києва залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ “Асоціація підприємств “Веком” без задоволення.

Головуючий                                                                Т. Дроботова

Судді:                                                                           Н. Волковицька

Л. Рогач