ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 р.
№ 43/57-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Ходаківська І.П.

судді
Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Приватного підприємства “Транс-Еліт”

на постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 15.11.2006 року

у справі
господарського суду Харківської області

за позовом
ЗАТ Транспортно-експедиційний комбінат “Західукртранс”

до
ПП “Транс-Еліт”

про
стягнення коштів

за зустрічним позовом
ПП “Транс-Еліт”

до
ЗАТ Транспортно-експедиційний комбінат “Західукртранс”

про
визнання угоди недійсною

В С Т А Н О В И В:

У березні 2006 року, ЗАТ Транспортно-експедиційний комбінат “Західукртранс” звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства “Транс-Еліт” про стягнення з останнього 98 962 грн., в тому числі 86 578 грн. –боргу за виконані перевезення вантажів згідно договору, укладеного сторонами 04 січня 2005 року, 5 859 грн. –пені, 4 502 грн. –інфляційних, 925 грн. відсотків, а також 1 098 грн. –витрат пов’язаних з оплатою державного мита та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

12.07.2006 року відповідач заявив зустрічний позов та просив визнати недійсною заявку на виконання автомобільних перевезень від 20.10.2006 року № 416  посилаючись на те, що ця заявка не має ознак укладення письмової угоди, підписана без відповідних повноважень, не скріплена печаткою юридичної особи, не підписана другою стороною.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.09.2006 року(суддя Кононова О.В.), залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.11.2006( головуючий –суддя Афанасьєв В.В., судді Бухан А.І., Шевель О.В.) позовні вимоги задоволені частково –стягнуто з відповідача на користь позивача 24559,76 грн. заборгованості за надані послуги з автоперевезень, 5953,53 грн. Інфляційних втрат, 2007,75 грн. трьох відсотків річних, 325,21 грн. витрат по сплаті державного мита та 38,78 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення 50000 грн. заборгованості за перевезення провадження по справі припинено у зв'язку з оплатою, в частині стягнення 17568 грн. залишено позов без розгляду та в задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено повністю.

Судові рішення ґрунтуються на тому, що відповідно до вимог ст.ст. 526, 629 ЦК України та ст.193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.307 Господарського кодексу України  договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа ( транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. З огляду на це судами попередніх інстанцій розглянуто кожне замовлення на перевезення вантажу як окремий правочин і з урахуванням доведеності позовних вимог  задоволено вимоги позивача.

Не погоджуючись  із висновками суду першої та апеляційної інстанцій, приватне підприємство "Транс-Еліт" подало до Вищого господарського суду касаційну скаргу  на постанову Харківського апеляційного господарського суду  та рішення господарського суду Харківської області, просить їх скасувати , частково відмовити в задоволенні позовних вимог, а частково справу направити на новий розгляд.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник зазначив  про порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, а саме : на  відсутність в резолютивній частині рішення висновку про задоволення позову по кожній з заявлених вимог, на невірне застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України щодо визначення розміру грошового зобов'язання, незабезпечення вимог   про всебічний, повний і об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи.

Позивач не скористався правом на участь представника в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Обов'язкові вимоги до змісту рішення місцевого та постанови апеляційного суду визначені відповідно статтями 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України; судові акти повинні вказувати обставини справи, встановлені господарським судом, причини виникнення спору, докази , на підставі яких прийнято рішення, доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання та докази сторін, законодавство, яким господарський суд керувався при прийнятті рішення; обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є розрахунки за міжнародні автомобільні перевезення вантажів за маршрутом Італія-Україна, на виконання яких сторони 04.01.2005 уклали Договір перевезення вантажу у міжнародному  сполученні. Цим Договором сторони врегулювали  взаємовідносини по плануванню, організації  та здійсненні міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом і оплати наданих послуг.

Міждержавні перевезення вантажу регулюються Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах ( КДПГ), яка є чинною для України. Однак, вказана конвенція не регулює порядок розрахунків між замовником та перевізником за виконані перевезення, тому до спорів щодо розрахунків за виконані перевезення застосовується законодавство України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.01.2005 уклали Договір перевезення вантажу у міжнародному  сполученні, яким врегулювали  взаємовідносини по плануванню, організації  та здійсненні міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом і оплати наданих послуг.  На виконання цього договору  позивач виконав 28 перевезень за маршрутом Італія-Україна, загальна вартість яких становить 444050 грн., за які відповідач розрахувався частково, в зв'язку з чим виникла заборгованість. Судами встановлено, що несплаченими залишились  перевезення на підставі замовлень № 421 від 28.10.2005 на суму 18535 грн., № 422 від 02.11.2005 року на суму 19598 грн., №  423 від 02.11.2005 року на суму 19598 грн., № 416 від 20.10.2005 року на суму 17598 грн., № 368 від 06.07.2005 року на суму 17687 грн. Оскільки кожне замовлення містить ознаки окремої угоди, а саме : дату, час та адресу завантаження, місце митного оформлення, строк доставки вантажу, суму послуг з перевезення, умови оплати, штрафні санкції та інші умови, а також дотримались вимог, передбачених ст.203 Цивільного кодексу України, які необхідні для чинності правочину, то суди  визначили і розглянули кожне замовлення з перевезення вантажу як окремий правочин.

У відповідності із частиною 2 статті 307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа ( транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Стаття 530 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(термін).Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Судами досліджено та визнано доведеними вимоги по оплаті за послуги з автоперевезень по замовленням №  421 від 28.10.2005,  №  422 від 02.11.2005, № 423 від 02.11.2005, № 368 від 06.07.2005, які підтверджуються  наданими в підтвердження виконання перевезень міжнародними накладними ЦМР,  рахунками на оплату вартості транспортних послуг.

Відповідно до ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає  оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На  цій підставі судами проведено перерахунок  заборгованості по кожному замовленню суми в Євро на гривні по курсу НБУ.

Щодо оплати заборгованості по замовленню № 416 від 20.10.2005 , то суди погодились з доводами відповідача і залишили в цій частині позовні вимоги без розгляду  через те, що позивач не надав доказів виконання перевезення саме по цьому замовленню.

Таким чином, на день звернення позивача з позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з автоперевезення становила 74559,76 грн., під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було сплачено 50000 грн. по квитанціям прибуткових касових ордерів, заборгованість 24559,76 грн. стягнута з відповідача, а відносно стягнення сплаченої суми 50 тис. грн. провадження припинено.

Судами досліджено та відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення  пені в сумі 15138 грн. через те, що умова про оплату та розмір пені не була передбачена сторонами.

У відповідності із статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання  грошового зобов'язання , на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми боргу. Оскільки матеріалами справи підтверджено прострочення  оплати в сумі 74559,76 грн., яке частково погашено під час розгляду справи, судами обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 5953,53 грн. інфляційних витрат та 3% річних в сумі 2007,75 грн., нарахованих з урахуванням суми заборгованості по кожному окремому замовленню, та здійснених відповідачем оплат.

Судами досліджені доводи відповідача про помилкове перерахування позивачу 4400,20 грн. як безпідставно набуті кошти та  відхилені через те, що ці доводи не знайшли свого підтвердження. Відповідач, якщо вважає свої доводи обгрунтованими, не позбавлений права заявити окремий позов про повернення помилково сплачених коштів.

Щодо посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що судами  не враховано акт звірки взаєморозрахунків, то слід зазначити, що у відповідності із статтею 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами відмовлено позивачу у відшкодуванні витрат в сумі 1404 грн. на відрядження свого представника для участі в судових засіданнях, оскільки такі витрати не відносяться до судових у розумінні ст.30 , 44 та 49 Господарського процесуального кодексу, а витрати по оплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладено на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо зустрічного позову  про визнання замовлення № 416 від 20.10.2006 недійсним, то судами досліджені обставини укладання цього замовлення та  відмовлено в задоволенні зустрічного позову, але доводи відповідача враховані при прийнятті рішень про задоволення первісного позову.

В рішенні суду першої інстанції  зазначено найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум, розмір сум, що підлягають стягненню (основної заборгованості за надані послуги, неустойки, штрафу, пені та збитків), а також розподіл судових витрат між сторонами, результат розгляду первісного та зустрічного позовів, що відповідає вимогам статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976. № 11 "Про судове рішення" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Прийняти по справі судові рішення відповідають цим вимогам, підстав для їх скасування з наведених у касаційній скарзі мотивів судова колегія не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1118, 1119, , 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу  Приватного підприємства “Транс- Еліт ” залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.11.2006 року, - без змін.

Головуючий                                                                                  Ходаківська І.П.

Судді                                                                                              Данилова Т.Б.

Савенко Г.В.