ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2007                                                                                   Справа № А15/92

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий  –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Білецька Л.М., Науменко І.М.,

секретар судового засідання –Лазаренко П.М.,

за участю представників сторін:

від позивача –Ахметова О.О., довіреність від 10 січня 2007 року № 02-06/0020; Іваненко С.Г., довіреність від 10 січня 2007 року № 03-06/0022;

від відповідача –Дробот В.Є., довіреність від 10 листопада 2006 року б/н;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Шоколадна компанія “Мир”, м.Дніпропетровськ

на постанову господарського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2006 року у справі № А15/92

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Шоколадна компанія “Мир”, м.Дніпропетровськ

про стягнення 10071 грн.80 коп., -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2006 року позивач –Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до господарського суду з позовом до відповідача –ТОВ “Шоколадна компанія “Мир” про стягнення 10071 грн.80 коп. штрафних санкцій за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2004 році

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2006 року у справі № А15/92 (суддя Петренко Н.Е.) позов задоволено. З відповідача –ТОВ “Шоколадна компанія “Мир” на користь позивача стягнуто суму штрафних санкцій в розмірі 10071 грн.80 коп.

При винесенні постанови господарський суд виходив із недодержання відповідачем встановленого законом нормативу створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів і несплати штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів у 2005 році.

Не погодившись з вказаною постановою відповідач –ТОВ “Шоколадна компанія “Мир”, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з’ясування суттєвих обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що вимогами чинного законодавства на підприємства покладається обов’язок по забезпеченню нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх працевлаштування. У 2005 році ним була створена необхідна кількість робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, він звертався до центру зайнятості з проханням направити інваліда, але відповідними органами інваліди для працевлаштування не направлялись, самостійно інваліди до відповідача не зверталися і випадків відмови у працевлаштуванні інвалідів на створені робочі місця не було.

Позивач –Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, постанову господарського суду вважає законною і обґрунтованою, просить залишити її без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік –у кількості одного робочого місця.

Як встановлено ч.1 ст.20 Закону, підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

24 січня 2003 року відповідачем –ТОВ “Шоколадна компанія “Мир”, до Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів поданий Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік /а.с.5/, відповідно до якого відповідач у 2005 році відповідно до 4% нормативу при загальній чисельності працюючих 39 осіб повинен був створити 2 робочих місця для забезпечення працевлаштування інвалідів. Фактично на підприємстві відповідача інвалідів не працювало. У зв’язку з цим позивач, на підставі ч.1 ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, з урахуванням розмірів фонду оплати праці –196,4 тис.грн., середньорічної заробітної плати – 5036 грн. та кількості нестворених робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів –2 одиниці, повинен сплатити штраф у розмірі 10071 грн.80 грн.

У зв’язку з несплатою підприємством штрафу у добровільному порядку Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми штрафу.

Судова колегія не погоджується з рішенням господарського суду про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача штрафних санкцій.

Діючим законодавством встановлюється обов’язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також передбачається сплата підприємствами штрафних санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення (забезпечення) робочих місць для інвалідів.

Як визначено п.1 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1995 року № 314, робоче місце інваліда –це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об’єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда.

Робоче місце інваліда, у відповідності з п.3 Положення, вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Відповідно до п.5 Положення, підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Пунктом 14 Положення встановлено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів, визначають види виробництв, цехи та дільниці, де доцільно використовувати працю інвалідів, інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів; створюють для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечують соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; запроваджують у разі потреби посади інструкторів-перекладачів для роботи з глухими працівниками; розробляють і затверджують інструкцію про робоче місце інваліда.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, обов’язок працевлаштування інвалідів покладений на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Крім того, згідно п.10 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Отже, обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а створення робочих місць має відбуватися з урахуванням стану здоров’я, здібностей і професійних навичок інвалідів, направлених на підприємство органами з їх працевлаштування, визначеними ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Позивачем надані доказі здійснення передбачених законом заходів по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Так, позивачем розроблено і затверджено Положення про робоче місце інваліда /а.с 63-65/, Положення про проведення атестації робочих місць при використанні праці інвалідів /а.с.67-71/, наказом по підприємству визначені посади та професії, на яких підприємством визнано доцільним застосування праці інвалідів /а.с.66/.

Відповідач листом від 30 травня 2005 року за вих.№ 3-ОК звертався до Жовтневого районного центру зайнятості м.Дніпропетровська з проханням про направлення інвалідів для працевлаштування /а.с.62/. Отримання вказаного запиту підтверджується листами Жовтневого райцентру зайнятості від 31 січня 2007 року за вих.№ 109 та від 07 лютого 2007 року за вих.№ 209 /а.с.109, 145/, в яких також вказується, що при наявності на обліку інвалідів, яки бажали працевлаштуватися, протягом 2005 року на підприємство відповідача інваліди для працевлаштування не направлялись.

Доказів відмови з  боку відповідача у працевлаштуванні інвалідів позивачем не надано.

Частиною 1 ст.218 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки відповідачем вжито всі передбачені законом заходи для забезпечення працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

У зв’язку з викладеним позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій за недодержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів задоволенню не підлягають.

Постанова господарського суду, у зв’язку з невідповідністю викладених висновків обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з поставновленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.160, 167, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Шоколадна компанія “Мир”, м.Дніпропетровськ задовольнити.

Постанову господарського суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2006 року у справі № А15/92 скасувати.

В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду протягом одного місяця з дня складання в повному обсязі.

Головуючий                                                                                           О.В.Голяшкін

Судді                                                                                                      Л.М.Білецька

І.М.Науменко