КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2007                                                                                           № 12/298

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Кондес  Л.О.

суддів:                                          Бондар  С.В.

Куровського  С.В.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Агроплюс"

на рішення Господарського суду м.Києва від 23.11.2006

у справі № 12/298 (Лавриненко Л.М.)

за позовом                               Закрите акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Чернігівської філії Приватбанку

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Агроплюс"

третя особа відповідача           ВАТ Акціонерний банк "Приватінвест"

третя особа позивача

про                                                  стягнення 298984,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23.11.2006р. усправі  №12/298 за позовом ЗАТ Комерційний банк „Приватбанк” до ТОВ  „Науково-виробнича компанія „Агроплюс” про розірвання кредитного договору №7 від 26.02.2004р. та стягнення 298 984,97 грн. позовні вимоги задоволені частково. Підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 250 000грн.-заборгованості за кредитом, 35 436,72грн.- заборгованості по простроченим процентам, 2 648,00грн.-пені та судові витрати. В решті частини позову відмовлено.

Провадження у справі припинено в частині розірвання кредитного договору №7 від 26.02.2004р.  на підставі п.4 ст.80 ГПК України у зв’язку з відмовою позивача від позову у цій частині вимог.

Відповідач, не погодившись з рішенням, звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким  задовольнити позов частково та стягнути з відповідача на користь позивача 125 000,00 грн. – простроченого кредиту, строк повернення якого настав у грудні 2005 року; відсотків за користування кредитом в сумі 125 000,00грн. з 26.12.2005 року по день звернення позивача до суду з позовом та  судові витрати  в сумі, пропорційно задоволеній частині вимог, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні  місцевого господарського суду від 23.11.2006р., обставинам справи.

В іншій частині позовних вимог позивачеві просить  відмовити.

Зокрема, апелянт стверджує, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, оцінюючи надані докази, щодо перебігу виконання зобов’язань за кредитним договором та дій первісного та нового кредитора по відношенню до позичальника при передачі права вимоги, що й призвело до ухвалення незаконного рішення.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає апеляційну скаргу необгрунтованою, тому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду – без змін.

Відповідач вдруге не направив в судове засідання свого повноважного представника, який був повідомлений судом належним чином про місце засідання суду

( за даними канцелярії суду ухвала  від 01.02.2007р. надіслана  відповідачу 02.02.2007р., ухвала від 21.02.2007р. - 27.02.2007р.).

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, судова колегія устаовила наступне:

На розгляд суду першої інстанції позивачем передані вимоги про дострокове розірвання кредитного договору №7 від 26.02.2004р. та про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 125 000,00грн., заборгованості за просточеним кредитом 125 000,00грн., заборгованості по нарахованим відсоткам 308,22грн., заборгованості по простроченим відсоткам 35 436,72грн., пені в сумі 13 240,00грн. за кредитним договором №7 від 26.02.04р. та договором про відступлення прав вимоги №U4-NO від 10.08.2005р.

Відповідач проти позову запречує, просить повністю відмовити позивачеві у позові про стягнення 298 984,97 грн. та про розірвання кредитного договору №7 від 26.02.2004р., посилаючись на те, що за кредитним договором №7 від 26.02.2004р. використав наданий кредит за цільовим призначенням для придбання сільськогосподарської техніки, але внаслідок неправомірних дій як первісного, так і нового кредиторів був позбавлений можливості виконувати зобов’язання , оскільки  про заміну кредитора у зобов’язанні за кредитним договором №7 від 26.02.2004р. згідно з договором про відступлення прав вимоги від 10.08.2005р. жодна із сторін боржника  ( відповідача) у письмовій формі не повідомила, що суперечить п.5 цього договору.

Крім того, починаючи з 10.08.2005р. позивач (новий кредитор) ЗАТ КБ „Приватбанк”  не надав відповідачеві –ТОВ „НВК Агроплюс” доказів переходу до нього прав вимоги у зобов’язанні за кредитним договором №7 від 26.02.2004р. та за договором застави від 09.04.2004р., а первісний кредитор- АБ „Приватінвест” відмовився здійснювати банківські операції відповідача.

Як свідчать матеріали справи,  до прийняття рішення  по даній справі позивач  в порядку ст.ст.22,78 ГПК України  звернувся до суду з письмовою заявою, в якій відмовився від позову в частині розірвання кредитного договору №7 від 26.02.2004р. , у зв’язку з чим просив  суд припинити  провадження у справі у цій частині вимог.

Суд першої інстанції прийняв дану відмову  позивача , оскільки такі дії позивача не суперечать діючому законодавству та не зачіпають нічиїх охоронюваних законом інтересів  і  тому обгрунтовано на підставі п.4 ст.80 ГПК України припинив повадження у справі в частині розірвання кредитного договору №7 від 26.02.2004р.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими і підлягають задоволенню в частині стягнення 250 000,00 грн. –заборгованості   по кредиту, 35 436,72 грн. –заборгованості по відсоткам та 2 648,00 грн.-пені, у зв’язку з чим  апеляційна скарга є необгрунтованою, тому задоволенню не підлягає, з огляду на наступне:

Як вбачається з матеріалів справи,  між ВАТ АБ „Приватінвест” ( далі-Кредитор) та ТОВ „НВК „Агроплюс” ( далі –Позичальник) укладено кредитний договір №7 від 26.02.2004р., відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у сумі 250 000,00грн. для придбання сільськогосподарської техніки, а позичальник зобов’язався повернути кредит, сплатити відсотки та  комісійну винагороду в обумовлені даним договором терміни.

Відповідно до ст.ст.1048,1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування

Пунктом 1.3 Договору передбачено термін повернення кредитної лінії відповідно до Графіка погашення кредитної лінії  ( Додаток №1 даного договору), а саме, грудень 2005 року- 125 000 грн. та грудень 2006 року- 125 000 грн.

10.08.05р. між ВАТ АБ „Приватінвест” і ЗАТ КБ „ПриватБанк” в особі Чернігівського РУ Приватбанку був укладений договір відступлення прав вимоги № U4-NO , відповідно до п.1 якого  попередній кредитор відступив позивачу ( новому кредитору)  у повному обсязі прав вимоги до відповідача, що випливають з кредитного договору та Додатку №1 до цього Договору.

Пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що кредитор здійснює також відступлення прав вимоги за договорами, які забезпечують виконання зобов’язань боржника перед кредитором, а саме, договору застави №808 від 09.04.2004р., договору страхування №18 від 15.04.2005р.

До нового кредитора згідно ст.514 ЦК України переходять права первісного кредитора у зобов’язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не виконав належним чином свої зобов’язання щодо повернення кредиту згідно графіку, визначеного Додатком №1 до кредитного договору №7 від 26.02.2004р., а саме, не сплатив у грудні 2005 року 125 000грн.

Крім того, відповідно до частини 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та відповідно до статті 1048 ЦК України вимагати сплати  належних йому процентів за договором позики.

З урахуванням положень ч.2 ст.1050 ЦК України суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, стосовно того, що ,оскільки відповідач в порушення умов договору не виконав свої  зобов’язання по поверненню згідно графіку першої оплати по поверненню кредиту- 125 000грн., то позивач має право вимагати дострокового повернення чергової частини позики, що залишилася та сплати процентів, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 125 000грн. та заборгованості за простроченим кредитом -125 000грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, відповідно до п.4.1 та п. 4.2 кредитного договору відповідач зобов’язаний  сплатити банку відсотки за користування кредитом у розмірі 18% річних, а при порушенні позичальником якого-небудь із зобов’язань по кредиту – в розмірі 50% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

У відповідності з п.4.3 договору сплату відсотків за користування кредитом відповідач зобов’язаний був здійснювати в дату сплати відсотків-25 число кожного поточного місяця.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок, за період користування кредитом з 06.01.2006р. по 30.09.2006ор. відповідач зобов’язаний сплатити позивачу відсотки в сумі 47 650,68 грн., однак, як вбачається з  наявних у справі доказів  ( пл.доручення №86 від 26.08.2005р., №100 від 26.09.05р., №126 від 29.11.05р. та заяви на переказ готівки №733 від 21.11.05р.) , починаючи із серпня 2005р., відповідачу було відомо про заміну кредитора у зобов’язанні, оскільки він самостійно сплачував  позивачеві (новому кредитору) відсотки за користування кредитом , заборгованість по відсотках за період з 06.01.2006р. по 30.09.2006р. становить 35 436,72 грн.

Протягом 2006 року банк частково здійснював списання коштів в рахунок погашення боргу з рахунку відповідача, і відповідач не мав ніяких заперечень з цього приводу.

У зв’язку з цим, слід визнати  безпідставними твердження відповідача про те, що ні первісний, ні новий кредитор не повідомили його про укладення договору про відступлення прав вимоги.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов’язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов’язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.У цьому разі виконання боржником свого обов’язку первісному кредиторові є належним  виконанням.

Умовами кредитного договору не передбачено заміна кредитора за згодою боржника.

Статтею 515 ЦК України визначено, у яких випадках неможливо здійснювати заміну кредитора, а саме, заміна кредитора не допускається у зобов’язаннях, нерозривно пов’язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов’язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смерттю.

Доказів виконання первісному кредитору взятих на себе зобов’язань за

кредитним договором чи відмови первісного кредитора від отримання виконання, відповідач не надав.

Крім того, позивачем обгрунтовано заявлені вимоги до відповідача щодо сплати пені за допущену відповідачем прострочку сплати відсотків за користування кредитом та порушення строку повернення кредиту, яка передбачена п.5.1 договору і може бути застосована позивачем  при порушенні відповідачем якого-небудь із договірних зобов’язань і нараховується за  кожен випадок порушення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно частини 6 ст.232 ГК України нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого  висновку, що позивачем правомірно нарахована відповідачеві пеня в сумі 1 633,87грн.- за прострочення сплати відсотків з 26.01.2006р. по 30.09.2006р. та пеня за прострочення повернення кредиту за період з 06.01.2006р. по 05.07.2006р. у розмірі 11 606,16 грн.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру пені у  відповідності  до ст.231 ГК України, оскільки сума пені значно перевищує реальні збитки банку і, крім того, суд скористався наданим йому правом відповідно до п.3 ст.83 ГПК України, і , як у винятковому випадку, зменшив  розмір неустойки ( пені), яка підлягає стягненню з відповідача, який порушив зобов’язання , до 2 648,00грн.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального  і процесуального права, тому рішення залишає без змін, а апеляційну скаргу, як необгрунтовану, залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.11.2006р. у справі

№ 12/298 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ „Науково-виробнича компанія „Агроплюс” – без задоволення.

2.Матеріали справи № 12/298 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя                                                                      Кондес  Л.О.

Судді                                                                                          Бондар  С.В.

Куровський  С.В

22.03.07 (відправлено)