ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 р.
№ 2-5/2294-2006 (2-5/5180-2005)

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
Феодосійського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.09.2006 року

у справі господарського суду
АР Крим

за позовом
Феодосійського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства

до
Орендного підприємства “Кримтеплокомуненерго” в особі Феодосійської філії

про
стягнення 3842895,05 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Вакулик Т.В., Майорова Н.С.,

- відповідача:
Аркатова В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2005 року Феодосійське виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства звернулось до господарського суду з позовом до Орендного підприємства “Кримтеплокомуненерго” в особі Феодосійської філії про стягнення 3594383,19 грн. боргу за комунальні послуги по водопостачанню та водовідведенню у період з 01.09.2002 року по 01.02.2005 року та стягнення 248511,86 грн. пені за період 01.08.2004 року по 31.01.2005 року.

У травні 2005 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з Орендного підприємства “Кримтеплокомуненерго” в особі Феодосійської філії 2986958,49 грн. боргу та 221260,89 грн. пені.

У квітні 2006 року Феодосійське виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства подало до господарського суду заяву про збільшення позовних вимог та просило стягнути 3028197 грн. заборгованості, 224691,95 грн. пені та 2000,00 грн. витрат за проведення експертизи.

Доповідач: Черкащенко М.М.

У травні 2006 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив стягнути на його користь 2638615,41 грн. боргу,  224691,95 грн. пені та 2000,00 грн. витрат за проведення експертизи.

Рішенням господарського суду АР Крим від 08.06.2006 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь Феодосійського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства 1605055,10 грн. заборгованості, 6689,40 грн. пені, 956,93 грн. державного мита та 674,18 грн. витрат пов”язаних з проведенням експертизи та інформаційно-технічного забезпечення судового процесу. В решті позову відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.09.2006 року рішення місцевого господарського суду від 08.06.2006 року залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями Феодосійське виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.09.2006 року та рішення господарського суду АР Крим від 08.06.2006 року скасувати, прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача 2638615,45 грн. боргу, 224691,95 грн. пені та 29068,00 грн. судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови від 29.12.76 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Судові рішення цим вимогам не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди обґрунтували свій висновок тим, що оскільки, відповідні зміни до договору внесені не були, нарахування заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення протягом фактичного надання послуг без внесення змін до договору має здійснюватись за тарифами, зазначеними в укладеному між сторонами договорі.

Разом з тим, з законністю та обґрунтованістю такого висновку погодитися не можна. Він зроблений без урахування вимог чинного законодавства.

Як встановлено частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 статті 632 Кодексу, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 32 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" встановлено, що за надання послуг з питного водопостачання споживач вносить плату за нормами і тарифами, що регулюються у встановленому законодавством порядку. Порядок справляння плати за надання послуг з питного водопостачання встановлюється законодавством.

Тарифи на надання послуг з питного водопостачання розраховуються на підставі галузевих нормативів витрат і повинні повністю відшкодовувати експлуатаційні витрати та забезпечувати надійну роботу об'єктів централізованого питного водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ч. ст. 18 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням.

Як передбачено пунктом 1.10. Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, тарифи на користування водою від комунальних водопроводів та приймання стічних вод до комунальної каналізації визначаються згідно з чинним законодавством України без будь-яких додаткових узгоджень з абонентами розмірів цих тарифів та термінів їх введення.

Положення про те, що й при укладенні господарських договорів на основі вільного волевиявлення, сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству, встановлено також в ст. 179 Господарського кодексу України.

Ч. 5 ст.180 цього ж закону, врегульована можливість визначення ціни у господарському договорі в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України та врегульовано встановлення відповідно до закону державних цін на продукцію (послуги) суб'єктів господарювання - природних монополістів ч. 2 ст. 191 ГК України.

Судами попередніх інстанцій не враховано, що при укладенні договору №396 сторони передбачили, що у ході виконання договірних зобов'язань вони керуються Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України №165/375 від 22.07.1994.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку, оцінюючи п.4 договору, що тарифи визначені компетентними державними органами застосовуються у відносинах між сторонами лише після внесення змін до договору, укладеного між ними.

Судова колегія не може погодитись з висновками судів, що постанова Ради міністрів АР Крим щодо тарифів на житлово-комунальні послуги не є нормативним актом і не може застосовуватись у даному випадку згідно ст.632 ЦК України.

Судова колегія також зазначає про суперечливі висновки судів щодо одних і тих же обставин і не усунутих апеляційною інстанцією. Так, суд першої інстанції зазначає, що договір згідно рішення суду по справі №2-19/11693-2003 почав діяти 3 листопада 2003, апеляційний суд, не спростувавши висновок місцевого суду, зазначає, що даний договір діє з 31.10.2003.

Крім того, визначивши основний борг відповідача в сумі 1 965 363, 11 грн. суди послалися на висновок експерта №16 від 28.02.2006, але в даному висновку основний борг по другому питанню значиться в сумі 1 994 637,61 грн. Іншого розрахунку судами не наведено.

Судова колегія також зазначає, що суди попередніх інстанцій, стягуючи пеню не врахували ч. 6 ст. 232 ГК України, яка передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції та ст. 258 ЦК України, якою встановлено строк протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що суди порушили норми матеріального та процесуального права і постановили незаконні судові рішення.

Згідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Правова оцінка обставин та достовірності доказів по справі є виключна прерогатива першої та апеляційної інстанції.

За таких обставин, постановлені судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

При новому розгляді суду необхідно врахувати вищевикладене, витребувати докази у відповідності з вимогами ст.36 ГПК України, повно, всебічно та об’єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи позивача та відповідача, дати їм належну юридичну оцінку та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 05.09.2006 року та рішення господарського суду АР Крим від 08.06.2006 року скасувати у справі № 2-5/2294-2006 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду АР Крим.

Головуючий, суддя                                                                  Н. Кочерова

Судді                                                                                     В. Рибак

М. Черкащенко