ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

20.12.2007
Справа №2-7/14095-2007

За позовом Кримського республіканського підприємства «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Сімферополя» (95053, м. Сімферополь, вул. Гурзуфська, 5, ідентифікаційний код 20671506)

До відповідача  Державного підприємства «Науково – дослідний технологічний інститут функціональної мікроелектроніки» НТК «Інститут монокристалів» НАН України» (95000, м. Сімферополь, вул. К. Маркса, 60 , ідентифікаційний код 14314587)

Про стягнення 9 262,97 грн.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача – Міркін А. Л., предст., дов. №22 від 06.08.2007 р.

Від відповідача  - не з’явився

Суть справи: Кримське республіканське підприємство «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Сімферополя» звернулось до Господарського суду АР Крим з позовною заявою до Державного підприємства «Науково – дослідний технологічний інститут функціональної мікроелектроніки» НТК «Інститут монокристалів» НАН України про стягнення  9 262,    97 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем належним чином своїх обов’язків по повній та своєчасній оплаті наданих йому позивачем за договором №576 від 12.08.2004 р. послуг з водопостачання та водовідведення, через що заборгованість Державного підприємства «Науково – дослідний технологічний інститут функціональної мікроелектроніки» НТК «Інститут монокристалів» НАН України перед Сімферопольським ВПВКГ за період з 01.01.2006 р. по 30.05.2006 р. складає 7 725,52 грн. та до часу подачі позову до суду в добровільному поряду не погашена. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 323,22 грн. та 1214,23 грн. інфляційних витрат.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, про час  та місце розгляду справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін,  підстав для відкладення розгляду справи не вбачається.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами у порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи відкладався у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

12.08.2004 р. між Сімферопольським виробничим підприємством водопровідно-каналізаційного господарства (Водоканал), правонаступником якого, згідно з п. 1.1 Статуту, є КРП  «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Сімферополя», та Державним  підприємством  «Науково – дослідний технологічний інститут функціональної мікроелектроніки» НТК «Інститут монокристалів» НАН України (Абонент) був укладений договір № 576, згідно з п. 1 якого Водоканал бере на себе зобов’язання забезпечувати Абонента питною водою при наявності води у джерелах в кількості не більш встановленого ліміту, а також здійснювати водовідведення в обсягах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 3.2 договору остаточний розрахунок за отримані послуги з водопостачання та водовідведення здійснюється до спливу поточного розрахункового місяця. За спливом вказаного строку Абонент сплачує Водоканалу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення до погашення заборгованості.

Рахунки за воду вручаються Абоненту у відділі доходів Водоканалу в строк з 01 по 05 число місяця, наступного за звітним (п. 3.5 Договору).

П. 19 Договору встановлено, що цей Договір укладається строком до 12  серпня  2005 року, вступає в силу з дня його підписання та вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не надійде заяви однієї зі сторін про відмову від цього договору та (або) якщо не спливе строк дії індивідуальних питомих норм.

Сторони не представили доказів розірвання вказаного договору або зміни його умов, у той час як відповідно до приписів статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством України для доведення такого роду фактів. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент розгляду спору договір продовжує діяти.

Матеріали справи свідчать, що на виконання вимог вказаного Договору позивачем  надавалися послуги з водопостачання та водовідведення, на оплату яких щомісяця виставлялись відповідні рахунки із зазначенням обсягу наданих послуг, тарифів та загальної суми, що підлягає сплаті. Так, за надані за період з 01.01.2006 р. по 30.05.2006 р. послуги позивачем були виставлені наступні рахунки:

-          рахунок №576 від 03.01.2006 р. на суму 259,20 грн.;

-          рахунок №576 від 06.02.2006 р. на суму 231,42 грн.;

-          рахунок №576 від 06.03.2006 р. на суму 231,42 грн.;

-          рахунок №576 від 27.04.2006р. на суму 6333,60 грн.;

-          рахунок № 576 від 30.05.2006р. на суму 669, 90 грн.

Отже, загальна сума наданих послуг складає 7725,54 грн. Рахунки містять підпис Абонента про їх одержання та згоду з  вартістю отриманих послуг.

Виконання позивачем своїх обов’язків за договором підтверджується також наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт.

Проте, у передбачені договором строки вартість спожитої води та відведених стоків відповідачем оплачена не була, у зв’язку з чим заборгованість відповідача перед Сімферопольським ВПВКГ на день розгляду справи складає 7 725,52 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, майново-господарськими, згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України, визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення стосовно господарських зобов’язань міститься в ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від  зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідач  всупереч вимогам статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не представив суду доказів оплати заборгованості. При таких обставинах  матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань по повній та своєчасній оплаті наданих йому послуг за договором № 576 від 12.08.2004 р., через що  вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 7725,54 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо встановлення обов’язку боржника по сплаті на користь кредитора 3% річних від простроченої суми суд вважає таким, що кореспондується зі ст. 536 ЦК України, яка встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти.

Судом встановлено, що сума 3% річних у розмірі 323,97 грн. та інфляційні витрати у розмірі 1214,23 грн., згідно з доданим до позовної заяви розрахунком, обчислені позивачем правомірно, а тому вимоги щодо їх стягнення з Державного підприємства «Науково – дослідний технологічний інститут функціональної мікроелектроніки» НТК «Інститут монокристалів» НАН України також підлягають задоволенню.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-84  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Науково – дослідний технологічний інститут функціональної мікроелектроніки» НТК «Інститут монокристалів»НАН України (95000, м. Сімферополь, вул. К.Маркса, 60 , ідентифікаційний код 14314587) на користь Кримського республіканського підприємства «Виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства м. Сімферополя» (95053, м. Сімферополь, вул. Гурзуфська, 5, ідентифікаційний код 20671506) суму заборгованості у розмірі 7725,54 грн., 3% річних у розмірі 323,22 грн., 1214,23  грн. інфляційних втрат, 102,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.