Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
3-1527к07: не визначено.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 04.07.2007. Забезпечено надання загального доступу: 17.08.2007.
Номер судового провадження: не визначено
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 червня 2007 року                                                       м. Київ

Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Шицького І.Б.,суддів:Барбари В.П., Гуля В.С., Карпечкіна П.Ф., Колесника П.І., Потильчака О.І.,

Черногуза Ф.Ф., Щотки С.О.,за участіпредставників:

позивача –

Рибіна В.В., Скиданова С.Я., Степанець М.О.,

відповідача –

Ковальчука О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу дочірнього підприємства “Фортесіа” на постанову Вищого господарського суду України від 23 січня 2007 року у справі №12/293 за позовом дочірнього підприємства “Фортесіа” до закритого акціонерного товариства – транснаціональної фінансово-промислової нафтової компанії “Укртатнафта” про стягнення          128 762 597 грн. 53 коп. заборгованості за векселями,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2004 року дочірнє підприємство “Фортесіа” звернулося з позовом до закритого акціонерного товариства – транснаціональної фінансово-промислової нафтової компанії “Укртатнафта” про стягнення           128 762 597 грн. 53 коп. заборгованості та штрафних санкцій за простими векселями №12, №13, №№15-31, №№33-51, №№53-64, №09, №32, №52, №65, емітованими 13 жовтня 2000 року зі строком платежу “за пред’явленням” за місцем платежу в місті Кременчуці. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що він є законним власником зазначених векселів, оскільки придбав їх за договорами купівлі-продажу №03/2004-К-1 та №04/2004-К-1 від 8 липня 2004 року, а відтак з врахуванням положень Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі має право пред’явити їх для платежу.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21 червня          2006 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача              128 762 597 грн. 53 коп., 1 700 грн. 00 коп. державного мита та                          118 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 4 жовтня 2006 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволені позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вказані векселі є безтоварними та згідно законодавства, яке було чинним на час їх видачі, не підлягають оплаті. Крім того, на момент винесення рішення Господарського суду Полтавської області від 21 червня 2006 року ухвалою Господарського суду міста Києва у справі №43/99 було порушено справу про банкрутство відповідача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, що відповідно до пункту 4 статі 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” виключає можливість нарахування штрафних санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань. Також апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позивач є незаконним держателем спірних векселів.

Постановою Вищого господарського суду України від 23 січня          2007 року постанову апеляційного господарського суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 19 квітня         2007 року за касаційною скаргою дочірнього підприємства “Фортесіа” порушено провадження з перегляду у касаційному порядку зазначеної постанови Вищого господарського суду України.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування оскаржуваної  постанови та залишення в силі рішення суду першої інстанції. В обґрунтування скарги зроблено посилання на невідповідність вказаної постанови положенням Конституції України, рішенням Верховного Суду України з питань застосування норм матеріального права, міжнародним договорам, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, різне застосування Вищим господарським судом України одного й того ж положення закону у аналогічних справах та неправильне застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги,перевіривши матеріали справи, Судова палата вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про обіг векселів в Україні”         (у редакції, яка була чинною на час розгляду спору) законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі – Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України “Про цінні папери і фондову біржу”, Закону України “Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі”, Закону України “Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі”, Закону України “Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів”, цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Отже, вексельні правочини (зокрема, по видачі, акцептуванню, індосуванню, авалюванню векселя, його акцептуванню в порядку посередництва й оплаті векселя) регулюються нормами спеціального вексельного законодавства.

Разом з тим, в окремих випадках такі правочини можуть регулюватися і загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов’язання (статті 202-211, 215-236, 509-609 Цивільного кодексу України (далі –                ЦК України).

За таких обставин, враховуючи те, що відповідно до положень          частини 1 статті 11 Уніфікованого закону будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту, судам слід було перевірити дотримання вимог Глави ІІ Уніфікованого закону при передачі векселя позивачу, надати правову кваліфікацію вчиненому на векселі бланковому індосаменту, вирішити питання про законність утримання векселя з урахуванням укладених між товариством з обмеженою відповідальністю “Європейський банк розвитку та заощаджень” і дочірнім підприємством “Фортесіа” договорів купівлі-продажу           №03/2004-К-1, №04/2004-К-1 від 8 липня 2004 року та в залежності від встановлених обставин застосувати для вирішення спору норми спеціального вексельного законодавства або загальні норми ЦК України, якщо будуть встановлені обставини, передбачені частиною 2 статті 11 чи статті 20 Уніфікованого закону.

Оскільки Вищий господарський суд України не врахував зазначених норм у їх системному зв’язку, то судові рішення не можна вважати законними, вони не можуть залишатися в силі та підлягають скасуванню, а          справа – направленню на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об’єктивної оцінки наявних у ній доказів, з’ясувати дійсні права та обов’язки сторін, і, залежно від встановленого, правильно застосувати норми матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 11117-11121 Господарського процесуального кодексу України, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу дочірнього підприємства “Фортесіа” задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 23 січня 2007 року, постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від     4 жовтня 2006 року та рішення Господарського суду Полтавської області від 21 червня 2006 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          І.Б. Шицький

Судді:                                                                                    В.П. Барбара

В.С. Гуль

П.Ф. Карпечкін

П.І. Колесник

О.І. Потильчак

Ф.Ф. Черногуз

С.О. Щотка

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...