КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2007                                                                                           № 22/393

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Губенко Н.М.

суддів:           Барицької Т.Л.

Ропій Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - повідомлений, але не з’явився;

від відповідача - повідомлений, але не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Енерготрансінвест"

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.12.2001

у справі № 22/393 (Шкурат А.М.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеренерго"

до                                                   Закритого акціонерного товариства "Енерготрансінвест"

про                                                  стягнення 10 349 658,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від24.12.2001 у справі №22/393 позов задоволено частково. Стягнуто з Закритого акціонерного товариства ”Енерготрансінвест” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”Дельта сервіс Харків” 9 926 672,20 грн. боргу, 59 560,03 грн. річних, 74 072,82 грн. індексу інфляції, 1 700,00 грн. держмита та 69,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. При цьому відповідач вказує на те, що позивачем у період з 26.07.2001 по 03.08.2001 відповідачу було надано 4 реєстри, якими постійно змінювався обсяг природного газу, що підлягав постачанню в серпні 2001 року. Таким чином, порушення позивачем умов п. 2 додаткової угоди не дозволило відповідачу надати ОДУ ДК ”Укртрансгаз” необхідні документи до 31.07.2001. Отже, відповідач не допустив прострочення виконання зобов’язань по розподілу і передачі планового ресурсу природного газу, так як негайно після отримання зазначеного реєстру, надав ОДУ ДК ”Укртрансгаз” передбачені п. 3 додаткової угоди до договору документи, необхідні для передачі планового ресурсу газу споживачам, зазначеним у реєстрі.

Також, відповідач зазначає, що 14.08.2001 позивачем на адресу відповідача був направлений черговий уточнений реєстр розподілу природного газу на серпень 2001 року в обсязі 44 136 000 куб. м., тобто після розподілення ОДУ ДК ”Укртрансгаз” планового ресурсу газу споживачам в обсязі 110 400 000 куб. м. Проте договором та додатковою угодою до договору позивачу не надане право відмови від заявлених обсягів газу, а також їх корегування після розподілу. Проведення корегування можливо лише на підставі даних фактичного споживання споживачами обсягів природного газу за підсумками звітного місяця постачання. Отже, відповідач не мав зобов’язань перед позивачем по корегуванню обсягів природного газу, що заявлені позивачем після надання відповідачем ОДУ ДК ”Укртрансгаз” документів, передбачених п. 3 додаткової угоди до договору. Таким чином, зобов’язання, передбачені п. 3 додаткової угоди до договору, по розподілу та передачі планового ресурсу природного газу відповідач виконав належним чином і у встановлений строк. Крім того, відмова від заявлених обсягів газу (зменшення) відповідно до листа НАК ”Нафтогаз України” від 01.11.2001 № 6/1-816-5007 можлива лише при наданні листа споживача (перший примірник, завірений печаткою) на адресу постачальника, в якому викладене прохання про зменшення обсягів поставок газу на відповідний період з поясненням причин, і крім цього окремий лист (або візу на листі споживача) представника відповідного відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації або управління магістральних газопроводів про погодження коригування, завірений печаткою, про що ми повідомляли позивача в листі від 15.08.2001 № 986. Однак, даний доказ взагалі не був прийнятий господарським судом першої інстанції до уваги.

Крім того, відповідач зазначає, що господарським судом першої інстанції при розгляді справи не були взяті до уваги такі суттєві обставини, які мали вирішальне значення для розгляду справи, як, те що з боку позивача протягом дії договору і додаткової угоди до договору допускалися порушення прийнятих на себе зобов’язань, у вигляді невиконання або неналежного виконання умов договору і додаткової угоди до договору, які стали причиною для спричинення значного розміру збитків відповідачу. Так, відповідно до п. 8 додаткової угоди до договору позивач зобов’язаний був здійснити оплату природного газу в обсязі 110 400 000 куб. м., що підлягав постачанню безпосередньо споживачам відповідно до наданого відповідачу реєстру від 03.08.2001, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок відповідача в сумі 32 840 688 грн. рівномірними платежами до 07, 15 і 25 серпня 2001 року. Однак, навіть перший платіж не був здійснений позивачем в повному обсязі. Таким чином, позивачем було допущено порушення істотних умов договору та додаткової угоди до договору щодо своєчасного здійснення розрахунків за поставлений газ.

Відповідно до п. 9 додаткової угоди до договору позивач зобов’язаний був надати відповідачу реєстри фактичної реалізації природного газу споживачам за серпень 2001 року до 04.09.2001. При цьому позивачем у порушення умов і строків, передбачених додатковою угодою до договору, зазначені реєстри відповідачу не були надані. 04.09.2001 відповідачем на адресу позивача для підписання був направлений акт прийому-передачі газу в обсязі 110 400 000 куб. м. (лист № 1071 від 03.09.2001), який позивач відмовився підписати. Таким чином, позивачем не був отриманий обсяг природного газу в серпні 2001 року не з вини відповідача, а в зв’язку з відмовою позивача від прийняття заявленого обсягу газу — підписання акту прийому-передачі газу, тобто саме з вини позивача. Позивачу неодноразово направлялися листи з проханням прийняти плановий ресурс природного газу і виконати зобов’язання по оплаті природного газу. Однак, позивач безпідставно відмовлявся від прийняття належно виконаного відповідачем зобов’язання щодо прийняття планового ресурсу природного газу в обсязі 110 400 000 куб. м. та його оплати, що свідчить про порушення позивачем своїх зобов’язань за договором і додатковою угодою до договору, що також не було прийнято до уваги господарським судом першої інстанції.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому позивач зазначає, що згідно із п. 1 додаткової угоди до договору відповідач протягом серпня 2001 року повинен був поставити газ позивачу за реєстром, що представлений в листі до відповідача від 13.08.2001, а позивач зобов’язався прийняти і оплатити природний газ шляхом проведення платежів 07, 15 та 25 серпня 2001 року. Відповідач в апеляційній скарзі неодноразово висловлює різні пояснення щодо поставки та непоставки природного газу позивачу. Спочатку апеляційної скарги він заявляє, що поставив його в повному обсязі, а в її кінці, що в зв’язку з відмовою позивача прийняти природний газ, відповідач вимушений був повернути запланований обсяг природного газу своєму контрагенту - ЗАТ ”БАРІ”. Однак позивач від поставки природного газу не відмовлявся, а лише корегував його обсяг, з чим відповідач погодився і визнав останній обсяг, що підтверджується документами, які є у справі і розглядалися в ході судового засідання. Зміна позивачем обсягу поставки природного газу споживачам відбувалася з дотриманням п. п. 2 і 4 додаткової угоди до договору та чинного законодавства України. Відповідача попереджали листами про зміни обсягу поставки природного газу, які були ним прийняті і заперечень з його боку не було. Так, п. п. 2 і 4 додаткової угоди до договору передбачена передача газу у відповідності з реєстром, який позивач зобов’язаний був надати відповідачу до 27.07.2001, який після підписання сторонами є невід’ємною частиною угоди, але також передбачена передача газу за додатковим реєстром і в інші терміни. Таким чином, наданий відповідачу реєстр позивача про обсяги природного газу, повинен бути підписаний відповідачем, оскільки він погодився з обсягом природного газу за останнім реєстром і підписання його було необхідним для надання реєстру законної сили відповідно до умов п. п. 2 і 4 додаткової угоди до договору. Якщо відповідач порушив цю процедуру, то вини з боку позивача в цьому немає. Відповідачем жодного кубічного метру природного газу за серпень 2001 року не було поставлено через позивача до споживачів, що підтверджується відсутністю відповідного документу (реєстру) з ОДУ ДК ”Укртрансгаз” і в судовому засіданні представник відповідача заявив, що гроші від позивача були отримані, а природний газ не поставлений. Згідно з п. 9 додаткової угоди до договору підтвердженням споживання природного газу позивачем - є реєстр фактичної реалізації природного газу, який у відповідача відсутній.

Також позивач зазначає, що позивачем були перераховані гроші відповідачу відповідно до умов додаткової угоди до договору в загальній сумі 9 926 672,20 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 379 від 01.08.2001 на суму 2089588,35 грн., № 389 від 07.08.2001 на суму 7 700 000,00 грн., № 396 від 08.08.2001 на суму 1 914 508,46 грн. та не заперечується відповідачем. На підставі п. 8 додаткової угоди до договору позивач повинен був здійснити поетапну оплату поставки відповідачем природного газу у серпні 2001 року, але прийнявши останній реєстр про обсяг природного газу відповідач так і не здійснив поставки, що дало право позивачу оплатити ”поставку” за меншими розмірами. Взагалі, у п. 1 додаткової угоди до договору зазначено, що відповідач поставляє протягом серпня 2001 року, а позивач приймає і оплачує належний відповідачу природний газ. Тобто, спочатку відповідач повинен був поставити протягом серпня 2001 року природний газ, а потім вже позивач здійснити йому поетапну оплату. Натомість позивач перерахував кошти відповідачу в загальній сумі 9 926 672,20 грн., але жодного кубічного метру природного газу у серпні 2001 року йому не поступило, що послужило підставою для припинення подальших перерахувань до відповідача та з’ясування обставин справи з ним шляхом ведення досудового врегулювання господарського спору, яка передбачена п. 6 договору.

Крім того, позивач зазначає, що до позивача 31.08.2001 був направлений Акт 196ч прийому-передачі природного газу про нібито поставлений природний газ в об’ємі 110 400 000 куб. м. на загальну суму 3 284 0467,20 грн., який позивачем підписаний не був на підставі того, що жодного кубічного метру природного газу у серпні 2001 року не поставлено. Підписання відповідних актів прийому-передачі здійснюється тоді, коли сторонами в повному обсязі виконані взяті на себе обов’язки, чого в даному випадку не відбулося і позивач відмовився його підписувати.

Представники сторін у судове засідання не з’явились, незважаючи на те, що були належним чином повідомлені про час і місце засідання суду, про що свідчить відповідний штамп апеляційного господарського суду на звороті у лівому нижньому куті ухвали від 21.05.2007, від 12.06.2007 та від 10.07.2007 з відміткою про відправку документа згідно з вимогами Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002 № 75, та повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення № 317304 та № 311519.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2002 замінено позивача ТОВ ”Інтеренерго” на його правонаступника ТОВ ”Дельта сервіс Харків” та зупинено апеляційне провадження у справі № 22/393 до прийняття Господарським судом м. Києва рішення у справі № 3/436.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2007 апеляційне провадження у справі № 22/393 було поновлено та призначено справу до розгляду.

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом досліджено всі обставини справи, докази наявні в матеріалах справи та встановлено наступне.

Позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом про стягнення з відповідача 9 926 672,20 грн. заборгованості по договору № 14-07/Г від 22.06.2001, 383 279,84 грн. пені та 39 706,69 грн. індексу інфляції, а в ході розгляду справи в господарському суді першої інстанції збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача 9 926 672,20 грн. заборгованості по договору № 14-07/Г від 22.06.2001, 753 339,23 грн. пені, 74 072,82 грн. 3% річних та 59 560,03 грн. індексу інфляції.

Рішенням господарського суду першої інстанції позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 9 926 672,20 грн. боргу, 59 560,03 грн. річних, 74 072,82 грн. індексу інфляції. В іншій частині позову відмовлено.

Апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування вказаного рішення господарського суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.06.2001 між Товариством з обмеженою відповідальністю ”Інтеренерго”, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю ”Дельта сервіс Харків” (позивач), та відповідачем було укладено договір № 14-07/Г (далі договір), за умовами якого відповідач, як продавець, передає (поставляє) протягом липня 2001 року, а позивач, як покупець, приймає і оплачує природний газ з ресурсу ДК ”Газ України” в обсязі 130 900 000 кубічних метрів (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору ціна 1 000 кубічних метрів газу, що передається відповідачем позивачу в липні 2001 року, на моменту укладення договору без врахування вартості транспортування встановлена в розмірі 297,86 грн., в т.ч. ПДВ.

Загальна вартість газу за договором становить 38 990 397,60 грн., в т.ч. ПДВ, (п. 3.2. договору).

Позивач здійснює оплату обсягу газу, що підлягає передачі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок відповідача в обсязі 100% вартості газу в такі терміни: 50% вартості газу – до 12.07.2001; 50% вартості газу – до 25.07.2001 (п. 3.3. договору).

26.07.2001 сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору, за умовами п. 1 якої відповідач, як продавець, передає (поставляє) протягом серпня 2001 року, а позивач, як покупець, приймає і оплачує належний відповідачу природний газ в обсязі 114 000 000 кубічних метрів.

Відповідно до п. 6 додаткової угоди № 1 до договору ціна 1 000 кубічних метрів газу за угодою на момент її укладення без врахування вартості транспортування встановлена в розмірі 297,47 грн., в т.ч. ПДВ.

Загальна вартість газу за угодою становить 33 911 352,00 грн., в т.ч. ПДВ, (п. 7 додаткової угоди № 1 до договору).

Згідно із п. 8 додаткової угоди № 1 до договору позивач здійснює оплату обсягу газу, що підлягає передачі споживачам відповідно з наданим відповідачу реєстром, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок відповідача рівномірними щодекадними платежами до 07, 15 і 25 серпня 2001 року.

Як слідує із матеріалів справи, позивач на виконання умов договору та додаткової угоди № 1 до договору перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 9 926 672,20 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 379 від 01.08.2001 на суму 2 089 588,35 грн., № 389 від 07.08.2001 на суму 7 700 000,00 грн. та № 396 від 08.08.2001 на суму 1 914 508,46 грн. Крім того, проти отримання вказаних грошових коштів відповідач не заперечує.

Матеріали справи свідчать, що відповідач умови договору та додаткової угоди № 1 до договору щодо поставки позивачу природного газу виконано не було, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, що становить 9 926 672,20 грн. сплаченого позивачем авансу за поставку відповідачем природного газу.

07.09.2001 позивач направив відповідачу претензію № 1/12-09 з вимогою повернути грошові кошти в розмірі 9 926 672,20 грн. отримані відповідачем як передоплату за природний газ, який так поставлений позивачу і не був.

Відповідь відповідача на вказану претензію позивача в матеріалах справи відсутня.

Докази повернення відповідачем позивачу грошових коштів в розмірі 9 926,672,20 грн., сплачених позивачем відповідачу за поставку природного газу по договору та додатковій угоді № 1 до договору в матеріалах справи відсутні, не надав їх відповідач і в ході розгляду справи в господарському суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає, що матеріалами справи підтверджена заборгованість відповідача у розмірі 9 926 672,20 грн., яка підлягає стягненню.

З огляду на те, що правовідносини між сторонами не припинилися, а продовжують існувати після набрання чинності 01.01.2004 Цивільним та Господарським кодексами України, то відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України та Прикінцевих положень Господарського кодексу України при розгляді даного спору застосовуються норми цих Кодексів.

Згідно із п. 1 ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, оскільки наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що відповідач свого обов’язку щодо поставки позивачу природного газу не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 9 926 672,20 грн., доказів про погашення заборгованості відповідач не надав, то апеляційний господарський суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 9 926 672,20 грн. правомірно задоволена господарським судом першої інстанції.

За прострочення відповідачем виконання свого зобов’язання щодо поставки позивачу газу, останній нарахував відповідачу до сплати 74 072,82 грн. 3% річних та 59 560,03 грн. індексу інфляції.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач свого зобов’язання щодо поставки позивачу природного газу не виконав, вимога позивача про стягнення з відповідача 74 072,82 грн. 3% річних та 59 560,03 грн. індексу інфляції обґрунтовано задоволена господарським судом першої інстанції.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 753 339,23 грн. апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України ”Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” розмір пені передбачений сторонами в договорі обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, оскільки стягнення пені обчислюється від суми простроченого платежу, то прострочений платіж повинен носити грошовий характер.

З умов договору та додаткової угоди № 1 до договору та матеріалів справи вбачається, що не виконане зобов’язання відповідача щодо поставки позивачу природного газу не носить грошового характеру.

Таким чином, оскільки зобов’язання відповідача щодо поставки позивачу природного газу не носить грошового характеру, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 753 339,23 грн.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що з боку позивача допускалися порушення прийнятих на себе зобов’язань, у вигляді невиконання або неналежного виконання умов договору і додаткової угоди до договору, апеляційний господарський суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з цього, оскільки відповідач стверджує в апеляційній скарзі про те, що позивачем не виконувались чи неналежно виконувались умови договору і додаткової угоди до договору, то саме на ньому лежить тягар доказування цієї обставини, чого останнім зроблено не було.

Інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, апеляційним господарським судом не приймаються до уваги і не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки не вбачається наявності обставин, що свідчили б про порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно було прийняте у повній відповідності з матеріалам справи, з дотриманням вимог процесуального та матеріального права, а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 24.12.2001 у справі № 22/393 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справу № 22/393 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька Т.Л.

Ропій Л.М.