ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2007
Справа №2-7/15025-2007

За позовом Державного підприємства «Лівадія» (98655, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, 2, ідентифікаційний код 00412760)

До відповідача  Кореїзської селищної ради (98670, м. Ялта, смт. Кореїз, Севастопольське шосе, 27)

Про визнання незаконною бездіяльності та спонукання до виконання певних дій.

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача  – Чугунов В. М., предст., дов. від 11.09.2007 р.

Від відповідача –  не з’явився.

Суть справи: Державне підприємство «Лівадія» звернулося до Господарського суду АР Крим з позовною заявою, в якій просить визнати незаконною бездіяльність Кореїзської селищної ради при розгляді клопотання Державного підприємства «Лівадія» про надання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та розробку проекту відведення цієї ж земельної ділянки для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21. Позивач просить зобов’язати Кореїзську селищну раду розглянути по суті клопотання Державного підприємства «Лівадія» від 20.08.2007 р. про надання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та розробку проекту відведення цієї ж земельної ділянки для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21. Крім того, позивач просить зобов’язати Кореїзську селищну раду дозволити розробку проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та розробку проекту відведення цієї ж земельної ділянки для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у встановлений Земельний кодексом України місячний строк відповідачем не було розглянуто клопотання ДП «Лівадія» про надання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та розробку проекту відведення цієї ж земельної ділянки для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21. Позивач вважає, що вказаною бездіяльністю Кореїзської селищної ради порушуються права ДП «Лівадія» як землекористувача та суб’єкта підприємницької діяльності.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що дану справу необхідно розглядати в порядку адміністративного судочинства, через що провадження у справі підлягає припиненню за п. 1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, Кореїзська селищна рада зазначила, що твердження позивача про бездіяльність органу місцевого самоврядування не відповідають дійсності, позаяк клопотання ДП «Лівадія» було розглянуто на засіданні постійної депутатської комісії з питань містобудування, управління комунальною власністю, екології та земельних ресурсів 17.10.2007 р. та було прийнято рішення про необхідність виїзду на запитувану земельну ділянку. Також відповідач зауважив, що в плані зовнішніх меж землекористування заявником зазначені земельні ділянки №24 та №19, у той час як земельна ділянка №19 знаходиться в користуванні Автоколони №5 військової частини 55678. Кореїзська селищна рада зазначила також повідомила, що за своїм оформленням клопотання позивача не відповідає Примірній інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів АР Крим, місцевих органах виконавчої влади, та зазначила, що у Кореїзської селищної ради відсутні повноваження на задоволення клопотання ДП «Лівадія» з причини відсутності розмежування земель державної та комунальної власності.

Відповідач у судове засідання не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце слухання справи був проінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов’язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін – це право, а не обов’язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо неявка цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, підстав для відкладення розгляду справи судом не вбачається.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство «Лівадія» є користувачем земельної ділянки площею 91,18 га в межах згідно з планом землекористування, про що свідчить наявний в матеріалах справи Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КМ №002303 (а. с. 8-10).

Листом №685 від 20.08.2007 р. позивач звернувся до Кореїзської селищної ради з проханням надати дозвіл на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки площею 2,22 га, розташованої за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського, в районі будинку №21. Крім того, позивач просив надати дозвіл на складання проекту землеустрою для будівництва комплексу жилих будинків на земельній ділянці орієнтованою площею 2,22 га за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського, в районі будинку №21.

Проте, до часу звернення позивача до суду клопотання ДП «Лівадія» Кореїзською селищною радою не було розглянуто по суті з наданням відповідної відмови або згоди.

Проте, з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 141 Земельного кодексу України використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є однією з підстав. Передбачених для припинення права користування земельною ділянкою.

Так, статтею 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Таким чином, оскільки використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є передумовою позбавлення права користування такою ділянкою, для використання тієї або іншої земельної ділянки способом, необхідним власникові (користувачеві), необхідно змінити цільове призначення земельної ділянки.

Відповідно до частини 1, 2 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Суд зазначає, що на теперішній час відсутній порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають в постійному користуванні юридичних осіб.

Проте, частиною 1 статті 8 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Крім того, рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005 р. у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено наступне.

Відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14).

За Конституцією України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта статті 41).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 Кодексу).

До прийняття чинної Конституції України право приватної власності громадян на землю передбачалося Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року, Законом України "Про власність", Декретом Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року N 15-92 (далі - Декрет), окремими указами Президента України щодо паювання земель.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону (частина друга статті 13 Конституції України). До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки.

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Конституція України (стаття 13) не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Набуття громадянином права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, в загальному порядку, визначеному статтею 118 Кодексу, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права. Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" від 2 квітня 2002 року N 449 раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні в разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Згідно зі статтею 69 Закону України «Про Конституційний суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини, суд вважає, що застосуванню в даній ситуації підлягає Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 р. N 502.

Відповідно до ч. 2 цього Порядку зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту.

До заяви (клопотання) додаються:

а) копія державного акта на право власності на земельну ділянку;

б) для громадянина - власника земельної ділянки - копія паспорта (серія, номер паспорта, коли і ким виданий та місце проживання), для юридичної особи - власника земельної ділянки - копія статуту (положення) та копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи;

в) документи щодо встановлених обмежень (обтяжень) та земельних сервітутів на використання земельної ділянки;

г) обґрунтування необхідності зміни цільового призначення земельної ділянки із зазначенням її розміру.

П. 3 Порядку передбачено, що сільська, селищна, міська рада або районна держадміністрація розглядає заяву (клопотання) і в разі згоди на зміну цільового призначення земельної ділянки дає дозвіл на підготовку проекту її відведення:

- складання проекту відведення земельної ділянки, якщо зміні цільового призначення підлягає її частина;

- перепогодження проекту відведення земельної ділянки з відповідними органами виконавчої влади, якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви №685 від 20.08.2007 р. позивачем був доданий відповідний державний акт, а само клопотання було обґрунтовано необхідністю здійснення жилого будівництва.

Оскільки іншого не передбачено чинним законодавством України, відповідно до частини 5 статті 123 Земельного кодексу України Кореїзська селищна рада повинна була розглянути клопотання ДП «Лівадія» в місячний строк з дня його надходження, тобто до 22.09.2007 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Аналогічне положення міститься в ст. 144 Конституції України, якою передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов’язковими до виконання на відповідній території.

Проте, відповідач не надав суду доказів того, що ним було прийнято відповідне рішення (як акт владного волевиявлення) за результатом розгляду клопотання ДП «Лівадія», у той час як згідно з приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, способом, передбаченим чинним законодавством України для доведення такого роду фактів.

Так, посилання відповідача на розгляд клопотання ДП «Лівадія» на засіданні постійної депутатської комісії 17.10.2007 р. (тобто майже через два місяця після надходження заяви позивача) суд вважає непереконливим, оскільки, як вже було зазначено раніше, нормативні та інші акти органів місцевого самоврядування приймаються виключно у формі рішень. Докази ж прийняття Кореїзською селищною радою відповідного рішення в матеріалах справи відсутні.

У той же час, суд зазначає, що стаття 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» серед основних принципів здійснення місцевого самоврядування передбачає, зокрема, принцип законності. Принцип законності визнається судом таким, що кореспондується зі статтями 1 і 8 Конституції України, які визначають Україну як правову державу та закріплюють державний принцип верховенства права. Крім того, ст. 19 Конституції України встановлює, що органи місцевого самоврядування діють на підставі діючого законодавства та у межах  повноважень й шляхом, передбаченим Конституцією України та нормативно-правовими актами. Додержання принципу законності передбачає також прийняття суб’єктами владних повноважень законних актів, тобто певної форми актів, виданих у визначеному порядку компетентними органами в межах їх повноважень.

Крім того, не надав відповідач також доказів наявності обставин, що унеможливлюють або утруднюють надання дозволу  на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та розробку проекту відведення цієї ж земельної ділянки для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21.

Так, посилання Кореїзської селищної ради на те, що земельна ділянка №19 знаходиться в користуванні Автоколони №5 військової частини 55678 суд вважає безпідставними та такими, що не відносяться до фактичних обставин справи, оскільки матеріали справи свідчать, що ДП «Лівадія» зверталося до відповідача з клопотанням про надання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки №21.

Посилання відповідача на відсутність у нього повноважень на задоволення клопотання ДП «Лівадія» з причини відсутності розмежування земель державної та комунальної власності суд також вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Так, згідно з п. 12 Прикінцевих положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Проте, з наявного в матеріалах справи плану зовнішніх меж землекористування вбачається, що земельна ділянка №21 відноситься до земель Кореїзської селищної ради, що спростовує твердження відповідача.

Більш того, повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст встановлено ст. 12 Земельного кодексу України, відповідно до вимог якої відповідним радам надано право розпорядження землями територіальних громад; передавати земельні ділянки з комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, відповідно до цього кодексу; надавати земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу.

Не є переконливим також посилання відповідача на порушення позивачем вимог Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 1997 р. N 1153, оскільки згідно з п. 1.1 цієї Інструкції Примірна інструкція з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади встановлює загальні правила документування управлінської діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади і регламентує порядок роботи з документами з моменту їх створення або надходження до відправлення або передачі в архів установи.

Примірна інструкція визначає порядок ведення загального діловодства, її положення поширюються на всю службову документацію, в тому числі створювану за допомогою персональних комп'ютерів (ПК). Комп'ютерні (автоматизовані) технології обробки документної інформації повинні відповідати вимогам державних стандартів та цієї Примірної інструкції. Порядок ведення діловодства, що містить інформацію з обмеженим доступом та діловодства за зверненнями громадян визначається спеціальними нормативно-правовими актами (п. 1.2 Інструкції).

Викладені в Примірній інструкції правила і рекомендації щодо порядку здійснення діловодних процесів в установі розроблені відповідно до положень Конституції та законів України, що встановлюють порядок організації та діяльності органів виконавчої влади, нормативно-правових актів Президента України, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади з питань здійснення контролю за виконанням документів, удосконалення організаційних структур, а також до державних стандартів на організаційно-розпорядчу документацію (п. 1.3 Інструкції).

Отже, дотримання положень зазначеної Інструкції є обов’язковим лише для міністерств, інших центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органів виконавчої влади, до яких Державне підприємство «Лівадія» не відноситься.

Крім того, суд не може погодитися з твердженнями Кореїзської селищної ради про те, що дану справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа    адміністративної  юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду  публічно-правовий  спір,  у  якому хоча б однією зі сторін є орган  виконавчої  влади,  орган  місцевого  самоврядування,  їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі  законодавства,  в  тому  числі  на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється, у тому числі, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

П. 7 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб’єкт владних повноважень — орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Для визначення спору як такого, що підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, має бути законодавче уповноваження хоча б одного суб’єкта владно керувати поведінкою іншого (інших) суб’єктів, а ці суб’єкти відповідно зобов’язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб’єкта.

В ч. 4 п. 5.2 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» №04-5/120 від 27.06.2007 р. зазначено, що якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа)  у спірних  правовідносинах не здійснює зазначених владних управлінських функцій (щодо іншої особи, яка є учасником спору), то такий суб'єкт не перебуває "при  здійсненні  управлінських функцій" і не має встановлених нормами КАС України ознак  суб'єкта владних повноважень і,  отже, спір за участю останнього повинен вирішуватися господарським судом.

П. 5.3 вказаних вище Рекомендацій передбачено, що до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах:

а) про оскарження рішень (нормативно-правових актів чи  актів індивідуальної дії), ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній зобов'язує суб'єкта  господарювання  вчинити  певні  дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність,  за умови,  що оскаржуваний акт згідно  із  законодавством  України  є обов'язковим до виконання;

б) про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади,   органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта  владних  повноважень,  їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм  владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами, врегульованими господарським договором;

в) між суб'єктами  владних  повноважень  з  приводу  їхньої компетенції у сфері управління;

г) з   приводу укладання та  виконання адміністративних договорів;

д) за  зверненням  суб'єкта  владних  повноважень у випадках, встановлених законом.

Інші справи за участю господарюючих  суб'єктів  та  суб'єктів владних   повноважень   не мають ознак справ адміністративної юрисдикції і  повинні  розглядатися  господарськими   судами   на загальних  підставах.  До таких справ належать усі справи у спорах про  право,  що  виникають з відносин, врегульованих Цивільним Кодексом України, Господарським  кодексом  України, іншими  актами господарського і  цивільного законодавства.

В п. 15 зазначених Рекомендацій передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, оскільки земля є об'єктом цивільних прав і обов'язків і використовується в господарській діяльності на підставі цивільно-правових угод. До таких справ слід відносити справи, пов'язані із захистом права власності або користування землею, в яких, захищаючи свої цивільні права і охоронювані законом інтереси, беруть участь суб'єкти господарської діяльності. Господарським судам підвідомчі спори щодо стягнення заборгованості з орендної плати за договором на користування земельною ділянкою, укладеним суб'єктом господарювання і органом місцевого самоврядування. Якщо предметом спору є право власності на земельну ділянку або право користування нею, в тому числі відновлення порушеного права третьою особою, яка на підставі рішень владних органів претендує на спірну земельну ділянку, то такий спір є спором про право і незалежно від участі в ньому органу, яким земельна ділянка надана у власність або у користування, повинен вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1)  справи  у  спорах,  що  виникають  при  укладанні, зміні, розірванні  і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

- спорів про приватизацію державного житлового фонду;

- спорів, що виникають при погодженні стандартів  та  технічних умов;

- спорів про  встановлення цін на продукцію (товари),  а також тарифів на послуги  (виконання  робіт),  якщо  ці  ціни  і  тарифи відповідно  до  законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

- спорів, що  виникають  із   публічно-правових відносин  та віднесені  до компетенції   Конституційного   Суду  України  та адміністративних судів;

- інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи  за  заявами  органів  Антимонопольного  комітету України,  Рахункової  палати  з  питань,  віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи,  що  виникають  з корпоративних відносин у спорах між господарським  товариством  та  його  учасником  (засновником, акціонером),  у  тому  числі  учасником,  який вибув,  а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані  із створенням,  діяльністю,  управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, зокрема, є: а) участь у спорі суб’єкта господарювання; б) наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства; в) відсутність у процесуальному законі норми, що прямо передбачала б розгляд такого спору судом іншої юрисдикції.

Враховуючи те, що дана справа пов’язана з захистом позивачем свого права на отримання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення частини належної йому на праві постійного користування земельної ділянки та отримання дозволу на розробку проекту землеустрою для будівництва на зазначеній земельній ділянці комплексу жилих будинків, у зв’язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності органу місцевого самоврядування, суд вважає, що між сторонами існує спір про право, а тому вказана справа підвідомча господарським судам та підлягає розгляду за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційний суд України в Рішенні від 01.12.2004 р. у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів судом, встановлених статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачені, зокрема, і такі способи, як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, та примусове виконання обов'язку в натурі.

За таких обставин, всебічно та в повному обсязі дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи документи та фактичні обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Лівадія» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 82-85  Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити.

2.          Визнати незаконною бездіяльність Кореїзської селищної ради (98670, м. Ялта, смт. Кореїз, Севастопольське шосе, 27) при розгляді клопотання Державного підприємства «Лівадія» (98655, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, 2, ідентифікаційний код 00412760) про надання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21.

3.          Зобов’язати Кореїзську селищну раду (98670, м. Ялта, смт. Кореїз, Севастопольське шосе, 27) на найближчій сесії розглянути по суті клопотання Державного підприємства «Лівадія» (98655, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, 2, ідентифікаційний код 00412760) від 20.08.2007 р. №685 про надання дозволу на складання проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21.

4.          Зобов’язати Кореїзську селищну раду (98670, м. Ялта, смт. Кореїз, Севастопольське шосе, 27) на найближчій сесії прийняти рішення про надання Державному підприємству «Лівадія» (98655, м. Ялта, смт. Лівадія, вул. Виноградна, 2, ідентифікаційний код 00412760) дозволу на розробку проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га та надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,22 га для будівництва комплексу жилих будинків за адресою: м. Ялта, смт. Кореїз, вул. Петровського в районі будинку №21.

5.          Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.