ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5, м.
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2007 р.  09:45              Справа № АС-42/668-06

вх. № 14201/1-42

Суддя господарського суду Харківської області Яризько В.О.

за участю секретаря судового засідання Булавінова Ю.В.

представників сторін

позивача - Коваленко О.В. (дов.)

відповідача -ОСОБА_1 (особисто)

по справі за позовом
Красноградської МДПІ Харківської області, м. Красноград Харківської
області

до  Приватний підприємець
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

про стягнення 4083,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Красноградська МДПІ, просить стягнути з ПП ОСОБА_1.
заборгованість по податку з доходів найманих осіб у сумі 4083,00 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в ході
проведення перевірки відповідача встановлено порушення ст. 19 Декрету КМУ "Про
приьутковий податок з громадян", Закону України "Про податок з
доходів фізичних осіб", в результаті чого занижено прибутковий податок з
найманих працівників в 2003-2004р.р. у сумі 1361,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення
НОМЕР_1, згідно якого відповідачу донараховані зобов"язання по податку з
доходів найманих працівників у сумі 1361,00 грн., застосовані штрафні
(фінансові) санкції в сумі 2722,00 грн., яке отримано відповідачем, але
зазначені суми не сплачені.

Відповідач проти позову заперечує. В обгрунтування своїх
заперечень проти позову вказує на те, що податок з доходів найманих осіб
нараховувався ним по ставкам, які передбачені діючим законодавством, на
фактично виплачену заробітну плату та перераховувася до держбюджету.

Судом встановлено, що працівниками позивача проведена планова
документльна перевірка відповідача щодо дотримання вимог податкового та
валютного законодавства за період з 01.01.03р. по 31.12.04р., про що складений
акт перевірки НОМЕР_2.

В ході проведення перевірки встановлено заниження прибуткового
податку (податку з доходів) з доходів найманих працівників за 2003р. - 2004р. в
сумі 1361,00 грн., в т.ч. за 2003р. - 436,00 грн., за 2004р. - 925,00 грн., чим
порушено стаття 19 ДКМУ „Про прибутковий податок з громадян” від 26.12.92р. за
№ 13-92 зі змінами і статті 3 Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб” від 22.05.03р. №889 з змінами. Порушення встановлені в зв"язку з
тим, що приватний підприємець невірно розрахував суми податку з доходів і не
перерахував до бюджету податок.

Згідно ст. 19 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”
визначається сума податкового зобов"язання по податку з доходів у розмірі
1361,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки позивачем прийнято податкове
повідомлення-рішення НОМЕР_1., згідно якого відповідачу донараховані
зобов"язання по податку з доходів найманих працівників у сумі 1361,00 грн.
та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 2722,00 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення  14.01.2005р. отримано особисто відповідачем,
що підтверджується копією корінця.

Також на адресу відповідача направлялись вимоги НОМЕР_3, НОМЕР_4,
в які включені і спірна сума.

Вказані вимоги отримані особисто відповідачем, що підтверджується
копіями вимог.

Суд зазначає, що позивачем в акті перевірки не викладений зміст
порушення та не зазначено, на підставі яких документів зроблений викновок про
порушення відповідачем ДКМУ „Про прибутковий податок з громадян” від 26.12.92р.
за № 13-92 зі змінами, Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб” від
22.05.03р. №889 з змінами.

Стосовно донарахувань, зроблених за 2003 р. у судовому засіданні
було встановлено :

У відповідача протягом 2003 року працювали : гр.ОСОБА_2.,
ОСОБА_3., ОСОБА_4.

Відповідачем проводилось нарахування, утримання та сплата до
бюджету податку з доходів вказаних найманих працівників, як за місцем основної
роботи, за ставками визначеними п. 1 ст. 7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок
з громадян”(в редакції, яка діяла протягом 2003р.).

Вказані громадяни працювали у відповідача згідно трудових
договорів, копії яких надані відповідачем.

У судовому засіданні позивач пояснила, що податковий орган вважає,
що робота громадян ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. у відповідача не була основним
місцем. Такий висновок податковим органом зроблений на підставі того, шо
трудові договори з вказаними громадянами відповідачем не були зареєстровані у
центрі зайнятості. У зв"язку з чим податковою інспекцією зроблений
перерахунок податку з доходів фізичних осіб за ставкою, яка встановлена ч.3 ст.
7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з громадян”(в редакції, яка діяла
протягом 2003р.), як на доходи отримані не за основним місцем роботи.

Згідно ст. 24-1 Кодексу законів про працю України у разі укладення
трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у
тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи
зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі
зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством
праці та соціальної політики України.

Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною
особою, затверджений Наказом Міністерства праці та соціальної політики України
від 08.06.2001  N 260 та зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745.

Згідно ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх
працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у
фізичної особи понад п'ять днів.

Статтею 8 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з громадян”
визначено, що оподатковуваними прибутковим податком доходами, одержаними за
місцем основної роботи, вважаються доходи, одержані від підприємств, установ і
організацій всіх форм власності, фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності,
з якими громадянин має трудові відносини, за умови обов'язкового ведення в
цьому місці трудової книжки і провадження відрахувань до фонду соціального
страхування.

Ст. 7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з громадян”  (в редакції, яка діяла протягом 2003 року)
встановлює різні ставки  податку в
залежності від того, де виплачуються доходи - за місцем осоновної роботи чи ні.

Суд зазначає, що відповідачем трудові договори з працівниками, які
у нього працювали, дійсно не були зареєстровані у державній службі зайнятості.

Але відповідач зазначив, що ним робилися записи в трудових книжках
вказаних працівників, протягом періоду, коли працівники працювали у нього,
трудові книжки також зберігалися у нього, та були видані працівникам при
розірванні трудового договору.

Позивач не заперечує проти того, що трудові книжки велися ФО П
ОСОБА_1.

Суд зазначає, що відповідачем порушений порядок реєстрації
трудових договорів між працівником і фізичною особою, але вказане порушення не
тягне за собою відповідальності стосовно сплати податків, зокрема нарахування
податку з доходів фізичних осіб.

Відповідачем велися трудові книжки громадян ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
ОСОБА_4., а отже робота у відповідача для вказаних громадян була основним
місцем, тому відповідачем правомірно нараховувались зобов"язання зі сплати
податку з доходів вказаних найманих працівників, як за місцем основної роботи,
за ставками визначеними п. 1 ст. 7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з
громадян”(в редакції, яка діяла протягом 2003р.), а відповідачем неправомірно
зроблені донарахування цього податку за 2003р. у сумі 436,00 грн.

Стосовно донарахувань податку за 2004 р. судом встановлено :

Протягом 2004р. у відповідача працювали громадяни ОСОБА_2.,
ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5., з якими були укладені трудові договори.

Згідно заяв, які подавали вказані громадяни при працевлаштуванні
на роботу до відповідача, вони просили зарахувати їх на роботу на половину
ставки заробітної плати. В укладених трудових договорах передбачено, що
вказаним громадян встановлюється робочий день з 8.00 до 12.00 год., тобто 4
години, а також зазначено про розмір заробітної плати, яку зобов"язується
виплачувати підприємець, з якою погодилась наймана особа.

Згідно п.22.3 ст.22 Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб” починаючи з 1 січня 2004 року та до 31 грудня 2006 року ставка
оподаткування, визначена пунктом 7.1 статті 7 цього Закону, встановлюється на
рівні 13 відсотків від об'єкта оподаткування.

Ст.3 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”
передбачено, що об'єктом оподаткування резидента є :

- загальний місячний оподатковуваний дохід;

- чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом
зменшення загального річного оподатковуваного доходу на суму податкового
кредиту такого звітного року;

- доходи з джерелом їх походження з України, які підлягають
кінцевому оподаткуванню при їх виплаті.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач нараховував
податок з доходів фізичних осіб за ставкою 13% на заробітну плату, яку фактично
виплачував ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5.

Сума фактичних виплат заробітної плати вказаним громадянам
підтверджується копією книги по заробітній платі, яка надана відповідачем.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, податковий
орган вважає, що відповідач не мав права виплачувати заробітну плату в сумі,
яка становить менше встановленого розміру мінімальної заробітної плати, у
зв"язку з чим зробив донарахування податку з розрахунку суми мінімальної
заробітної плати, а не фактично нарахованої та виплаченої працівникам.

Суд зазначає, що така позиція позивача не обгрунтована нормативно
ні в акті перевірки, ні в позовній заяві, ні в наданих поясненнях.

Судом встановлено, що відповідач нараховував податок з доходів
фізичних осіб за ставкою, яка була передбачена чинним законодавством, на
фактично виплачену заробітну плату, яка нараховувалась виходячи з того, що
працівники працювали на половину окладу.

За таких обставин суд вважає, що позивачем неправомірно зроблені
донарахування податку з доходів фізичних осіб за 2004р. у сумі 925,00 грн.

Враховуючи, що відповідачем неправомірно донарахований податок з
доходів фізичних осіб у загальній сумі 1361,00 грн., то неправомірно
застосовані і штрафні санкції, а отже позивач не має права на стягнення
вказаної суми.

Таким чином, позовні вимоги документально та нормативно не
обгрунтовані, та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями   4, 7,
8, 17, 86, 94, 160 - 163  Кодексу
адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

На постанову через суд першої інстанції може бути подана заява про
апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови у повному
обсязі.

Апеляційна скарга може бути
подана через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги одночасно
направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків для
подачі заяви про апеляційне оскарження.

Постанова в повному обсязі виготовлена 17.01.2007р.

Суддя
Яризько В.О.