ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2007 р.
№ 6/459

Вищий господарський суд  України у складі колегії суддів:

головуючий суддя
Першиков Є.В.

судді
Данилова Т.Б.

Ходаківська І.П.

розглянувши

касаційну скаргу та
клопотання про відновлення строку
Державного комітету України з державного матеріального резерву

на
рішення від 12.03.2007  господарського суду м. Києва

у справі
№ 6/459

за позовом
Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії

до
Державного комітету України з державного матеріального резерву

про
Стягнення 339 442грн.19 коп.

За участю представників сторін:

від позивача –Олійник Т.П., представник за довіреністю;

від відповідача – не з’явилися;

ВСТАНОВИВ :

Відкрите акціонерне товариство “Укртелеком” в особі Тернопільської філії звернулося до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення 339442,19 грн. заборгованості за зберігання матерільних цінностей дежавного резерву.

Рішеням господарського суду м. Києва від 12.03.2007 р. позов задоволено частково. Стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву на користь Тернопільської філії Відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” 315147,67 грн. боргу,  3151,48 грн. державного мита, 109,55 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 5485,34 грн. за  проведення судової експертизи.

Не погоджуючись з Рішеням господарського суду м. Києва Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою на рішення господарського суду м. Києва від 12.03.2007 р., вважаючи, що рішення    прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

У зв’язку з цим скаржник просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи та касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та поцесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву станом на 01.06.2003 р., що встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 17.11.2004 р. у справі № 19/118.

Відповідно до ст. 35 Господарсько-процесуального кодексу України, факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті ж самі сторони.

Судом першої інстанції встановлено, що між Державним комітетом з державного матеріального резерву (Комітетом) та Відкритим акціонерним товариством “Укртелеком” (зберігачем) 07.07.2003 р. було укладеного договір № 208/юр (далі –Договір), відповідно до якого Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1.

Відповідно до умов Договору Комітет зобов’язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних відшкодувань, передбачених на ці цілі. Вартість зберігання визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4.2 Договору, відшкодування витрат (з урахуванням ПДВ) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем згідно поданих документів (акту звірки заборгованості на момент оплати, акту виконаних послуг по зберіганню матеріальних цінностей)

Господарським судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач щорічно направляв рекомендованими листами з повідомленням про вручення кошториси витрат на зберігання матеріальних цінностей на наступний рік, а також щоквартально акти звірки заборгованості та акти виконаних робіт по зберіганню цінностей, які відповідач підписаними не повернув.

Оскільки відповідачем зазначені вище документи не підписувались, то розрахунки заборгованості Держкомрезерву було проведено на підставі    фактичних прямих витрат позивача на зберіганя цінностей.

До складу фактичних витрат позивача належать наступні види витрат: оплата праці працівників, нарахування на заробітну плату, витрати на охорону, амортизаційні відрахування складських приміщень, комп’ютерів, витрати на відрядження, витрати на опалення, електроенергію, телекомунікаційні послуги, транспортні витрати, інші витрати (в т.ч. плата за землю, комунальний податок,  банківські послуги).

На підставі вищевикладеного, позивач нарахував заборгованість Держкомрезерву за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за період з 01.06.2003 р. по 31.05.2006 р. в сумі 339442,19 грн. та звернувся до суду з позовом про її стягнення.

Відповідач проти наданих позивачем розрахунків заперечував, посилаючись на те, що позовна заява не містить обґрунтування суми витрат на відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобрезерву з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002 р.

Оскільки для визначення розміру понесених позивачем витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву потрібні спеціальні знання в галузі бухгалтерського обліку, суд ухвалою від 12.10.2006 р. призначив у справі судово-бухгалтерську експертизу.

Відповідно до висновку судово-бухгалтерської експертизи № 12166 від 23.01.2007 р., документально підтверджуються витрати позивача на зберігання матеріальних цінностей Держкомрезерву України за період з 01.06.2003 р. по 31.05.2006 р. включно на суму 315147,67 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції встановив, що заявлений до стягнення борг є обґрунтованим в частині 315147,67 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що вимоги про стягнення з відповідача основного боргу у зазначеному вище розмірі є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача про те, що господарський суд порушив норми матеріального права, приймаючи рішення про стягнення з Держкомрезерву України державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Так, відповідно до приписів Декрету Кабінету Міністрів України № 7-93 від 21.01.1993 р. «Про державне мито» та постанови Кабінету Міністрів України № 1258 від 21.12.2005 р. «Про затвердження порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних та господарських справ, та їх розмірів»Державний комітет України з державного матеріального резерву звільняється від сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу тільки у випадку, якщо він є позивачем.

Таким чином, оскаржуване рішення місцевого господарського суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до  ст.ст. 85, 111-5 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою сторони оголошена  вступна   та резолютивна частини постанови.

Керуючись, ст.ст. 111-5,  111-9, 111-7, 111-11 Господарського процесуального кодексу України,   Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву  залишити без задоволення.

Рішення господарського суду м. Києва  від 12.03.2007 р. у справі № 6/459    залишити без змін.

Головуючий    суддя                                                                    Є. Першиков

Судді                                                                                               Т. Данилова

І.  Ходаківська