ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.12.07 р.                     Справа № 44/349пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою відкритого акціонерного товариства „Сталькон” (ліквідатор Гартенко В.Ф., паспорт СВ 165752), до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (начальник відділу Хаваліц І.І., посвідчення № 339), товариства з обмеженою відповідальністю „Мультісервіс” (представник Сомова К.А., довіреність від 06.04.07 року) та командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон” (представники Варламова Л.В., довіреність від 13.11.07 року, та Шабельник М.М., довіреність від 26.12.07), про:

·          визнання недійсними результатів прилюдних торгів, проведених 29.12.05 року з реалізації об’єктів нерухомого майна відкритого акціонерного товариства „Сталькон”, розташованих у місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5, а саме приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які оформлені відповідно протоколами проведених прилюдних торгів за №№ 5050327-4, 5050328-5, 5050326-3, 5050325-2 та 5050324-1, а також актами державного виконавця від 20.01.06 року про проведення 25.12.05 року прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, яке належить відкритому акціонерному товариству „Сталькон”;

·          визнання недійсними свідоцтв про право власності командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон”, виданих 24.01.06 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою на приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які розташовані в місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5;

·          визнання права власності відкритого акціонерного товариства „Сталькон” на нерухоме майно у вигляді приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які розташовані в місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5, -

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Сталькон” (далі – Товариство) звернулося до суду з позовом до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (далі – Відділ), до товариства з обмеженою відповідальністю „Мультісервіс” (далі – Підприємство) та до командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон” (далі – Компанія) про визнання недійсними результатів прилюдних торгів (далі – Торги), проведених Донецькою філією Підприємства (далі – Філія) 29.12.05 року з реалізації об’єктів нерухомого майна Товариства, розташованих у місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5, а саме приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3) (далі – Нерухомість), які оформлені протоколами проведених прилюдних торгів за №№ 5050327-4, 5050328-5, 5050326-3, 5050325-2 та 5050324-1 (далі – Протоколи), та актами державного виконавця від 20.01.06 року про проведення 25.12.05 року прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна Товариства (далі – Акти державного виконавця), а також про визнання недійсними свідоцтв про право власності Компанії на Нерухомість (далі – Свідоцтва). Окрім того, позивач заявив вимоги щодо визнання права власності на Нерухомість, як на об’єкт, який було протиправно відчужено Відділом та Філією на користь Компанії.

Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на порушенні Відділом мораторію на задоволення вимог кредиторів, встановленого пунктом 6 ухвали господарського суду Донецької області від 06.12.04 року № 42/194Б, тобто порушенні відповідачами при відчуженні Нерухомості норм Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” в частині оголошеного мораторію на задоволення вимог кредиторів Товариства та заборони під час мораторію провадити стягнення на підставі виконавчих документів. До того ж, позивач вважає, що державним виконавцем грубо порушено встановлену статтею 64 Закону України „Про виконавче провадження” черговість звернення стягнення на майно боржника Товариства, не надано можливості Товариству самостійно визначити види майна, на які слід звернути стягнення у першу чергу, а також протиправно відчужено частину цілісного майнового комплексу Товариства, що мало своїм наслідком істотне знецінення не тільки проданої Нерухомості, але і решти майна Товариства. На думку позивача, у зв’язку з означеним правочин щодо відчуження майна Товариства (Торги) має бути визнаний недійсним згідно вимог пункту 1 частини 1 статті 203 та статті 215 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та надав суду додаткові докази.

Відповідач Відділ заперечив проти позову, оскільки вважає, що державним виконавцем провадилася примусова реалізація Нерухомості, яка належала боржникові Товариству, на виконання виконавчих документів, на які не поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів (заробітна плата), таким чином, в цій частині зведене виконавче провадження про звернення стягнення на Нерухомість не повинно було зупинятися навіть у разі порушення господарським судом Донецької області справи № 42/194Б щодо банкрутства Товариства. Відділ надав додаткові документи, що підтверджують процедуру примусового відчуження Нерухомості.

Підприємство в судовому засіданні надало відзив, пояснення та додаткові докази, а також заперечило проти позову, зазначивши, що процедура виконавчого провадження є виключною компетенцією органів державної виконавчої служби, а Підприємство в особі обласних філій лише організовує Торги. Підприємство підтримало позицію Відділу стосовно непоширення мораторію на задоволення вимог кредиторів на процедуру виконавчого провадження щодо стягнення боргів по зарплатні.

Представник Компанії зазначив, що придбав Нерухомість на законних підставах і є добросовісним покупцем. Компанія вважає, що відповідачі у справі № 44/349пн не оспорюють право власності Товариства на належні йому майнові об’єкти, тому Товариство було не вправі звертатися до суду з подібним позовом. Відповідач зазначив, що Корпус № 2 та нерухоме майно за адресою місто Маріуполь, вулиця Станіславського 5 – не є тотожними, що встановлено рішенням господарського суду Донецької області від 05.08.05 року у справі № 44/160, а дії державного виконавця з відчуження Нерухомості на Торгах є правомірними, що підтверджено у тому числі постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14.03.06 року у справі № 2-49/06. В цілому, Компанія підтримала правову позицію Відділу та додала, що Протоколи не є актами в розумінні статті 12 ГПК України, наразі Акти державного виконавця та Свідоцтва видані законно та у межах компетенції відповідних органів. З урахуванням вказаного, Компанія просила суд припинити провадження у справі за позовом про визнання права власності через відсутність предмету спору та відмовити у задоволенні позову про визнання недійсними Торгів.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 29.11.07 року до 18.12.07 року.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства про визнання недійсними Торгів та Свідоцтв, а також про визнання права власності на Нерухомість – підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом позовної заяви та доданих до справи № 44/349пн документів (договори на реалізацію від 30.11.05 року, Протоколи, листування тощо), на виконанні Відділу, перебувало зведене виконавче провадження про стягнення боргів з Товариства (боржника) на користь фізичних, юридичних осіб, Пенсійного Фонду та Державного бюджету України.

30.11.05 року в порядку статті 61 Закону України „Про виконавче провадження” Відділ та Підприємство в особі Філії уклали п’ять договорів, за розділом 1 яких предметом правочину є реалізація арештованої Відділом Нерухомості, що належить боржникові Товариству, з метою погашення боргів на загальну суму 3’197’449,29 грн. перед фізичними особами та державою (виконавчий збір).

29.12.05 року Підприємство на Торгах здійснило реалізацію Нерухомості, причому переможцем Торгів визначено Компанію, як учасника, який запропонував найвищу ціну за Нерухомість. Факт проведення Торгів зафіксований документами, передбаченими пунктом 4.14 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.99 року № 68/5 – Протоколами №№ 5050324-1, 5050325-2, 5050326-3, 5050327-4 та 5050328-5.

Згідно вимог частини 3 статті 66 Закону України „Про виконавче провадження” заступник начальника Відділу Саловська С.Ю. 20 січня 2006 року на підставі Протоколів видала п’ять Актів державного виконавця, які в силу зазначеної норми права стали підставою для видачі 24.01.06 року державним нотаріусом Четвертої Маріупольського державної нотаріальної контори Одерій Г.В. відповідних п’яти Свідоцтв №№ 1-235, 1-236, 1-237, 1-238 та 1-239, які засвідчують факт виникнення права власності Компанії на Нерухомість.

Згідно зі статтею 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах відповідно до Законів України. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Втім, суд вважає, що дії Відділу щодо проведення Торгів здійснені з порушенням зазначених конституційних вимог, а правова суть зазначеного правочину суперечить низці норм чинного законодавства України, через наступне.

06.12.04 року (до моменту укладення п’яти договорів на реалізацію Нерухомості та до моменту проведення Торгів) ухвалою господарського суду Донецької області порушено провадження у справі про банкрутство № 42/194Б відносно Товариства, причому згідно пункту 6 зазначеного судового рішення, судом введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

20.01.05 року в офіційному друкованому виданні „Урядовий кур’єр” № 10 оприлюднено оголошення щодо порушення господарським судом Донецької області справи № 42/194Б про банкрутство Товариства.

Нормами пункту 4 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” передбачено, що протягом дії мораторію, введеного ухвалою господарського суду Донецької області від 06.12.04 року у справі № 42/194Б, забороняється стягнення на підставі виконавчих документів. Під зверненням стягнення на майно стаття 50 Закону України „Про виконавче провадження” розуміє три нерозривні стадії – арешт (опис), вилучення та примусова реалізація.

Посилання відповідачів на норми пункту 6 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (стосовно того, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров’ю та життю громадян, авторської винагороди), не береться судом до уваги, оскільки поширення або непоширення мораторію на певні категорії боргів Товариства – не скасовують дії цього мораторію (як юридичного факту) та не скасовують встановленої законодавчо заборони здійснення стягнення на підставі виконавчих документів з моменту введення мораторію до його скасування судом в порядку частини 7 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” – через припинення провадження у справі про банкрутство.

Норми пункту 8 частини 1 статті 34 Закону України „Про виконавче провадження” зазначають обов’язок державного виконавця зупинити виконавче провадження у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, введеного господарським судом. Однак, системний аналіз наведених вище норм права дає змогу суду зробити висновок, що порушення судом справи про банкрутство боржника, навіть при нездійсненні державним виконавцем зупинення виконавчого провадження по виконавчих документах щодо стягнення (наприклад) зарплатні та аліментів, у будь-якому разі позбавляє права державного виконавця звертати стягнення на майно в силу законодавчої заборони, встановленої пунктом 4 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Суть мораторію, визначена статтею 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, полягає у зупиненні виконання боржником грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов’язань та зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Зміст та правове значення процедури банкрутства полягає у відновленні платоспроможності боржника (у тому числі Товариства) та у справедливому та пропорційному розподіленні посеред кредиторів майнової (конкурсної) маси боржника. Задоволення судом, арбітражним керуючим або іншими особами протягом розгляду справи про банкрутство індивідуальних вимог кредитора (кредиторів), у тому числі за рахунок Нерухомості – є неприпустимим та порушує права інших кредиторів боржника. Аналогічні висновки містяться і в пунктах 1.2 та 8.5 рекомендацій президії Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” від 04.06.04 року № 04-5/1193.

З огляду на наведене, ініціація та здійснення державним виконавцем Відділу та Підприємством процесуальної процедури звернення стягнення на Нерухомість Товариства шляхом укладення Договору щодо реалізації Майна та проведення прилюдних Торгів – є порушенням пункту 4 статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Досліджуючи матеріали справи та оцінюючи обставини проведення Відділом та Підприємством Торгів щодо реалізації Нерухомості, суд доходить висновку, що означеним Підприємство та Відділ порушили норми статті 124 Конституції України щодо обов’язковості виконання судового рішення, оскільки не дотрималися встановленої судовим рішенням (ухвалою господарського суду Донецької області від 06.12.04 року у справі № 42/194Б) заборони на задоволення вимог кредиторів (мораторію).

Передача на реалізацію державним виконавцем та продаж Підприємством Нерухомості з порушенням черговості звернення стягнення на майно та з вилученням цього майна з цілісного майнового комплексу – за висновком суду не є порушенням норм Закону України „Про виконавче провадження” та Інструкції про проведення виконавчих дій, оскільки приписи частини 5 статті 50 Закону України „Про виконавче провадження” передбачають, що у будь-якому разі остаточна черговість стягнення на майно боржника визначається державним виконавцем. З огляду на наведене, твердження позивача про порушення порядку звернення стягнення на майно та знецінення майна Товариства внаслідок реалізації частки цього майна (Нерухомості) – є необґрунтованими з правової точки зору.

Твердження позивача щодо незаконності окремих процесуальних дій державного виконавця Відділу стосовно оцінки зазначеного майна – судом до уваги не також беруться, оскільки позивач не надав суду доказів визнання зазначених процесуальних дій неправомірними в порядку статей 85 Закону України „Про виконавче провадження” та статті 1212 ГПК України (через оскарження дій або бездіяльності до суду або органів юстиції).

Згідно частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину (у тому числі Торгів) не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Підставою для визнання судом правочину недійсним стаття 215 ЦК України визначає недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України.

Оскільки суд дійшов висновку, що порядок проведення та зміст проведених Торгів суперечать вимогам статті 124 Конституції України (в частині порушення обов’язковості виконання рішення суду щодо введення мораторію) та статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (в частині заборони на стягнення на підставі виконавчих документів після оголошення мораторію на задоволення вимог кредиторів) – суд дійшов висновку, що Торги мають бути визнані недійсними.

Суд в порядку речення 2 абзацу 5 статті 35 ГПК України не бере до уваги у якості обставин, які звільнені від доказування, висновки Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14.03.06 року у справі № 2-49/06 (щодо визнання наявності компетенції Відділу на проведення Торгів, а також щодо дійсності Торгів) – через те, що склад учасників у справах №№ 44/349пн та 2-49/06 не збігається, а також через те, що у справі № 2-49/06 Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя лише встановлено наявність компетенції органів державної виконавчої служби на проведення Торгів, і не давалося жодної правової оцінки відповідності Торгів нормам статті 124 Конституції України та статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, що пояснюється також і тим, що у розпорядженні Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя при вирішенні спору у справі № 2-49/06 була відсутньою ухвала господарського суду Донецької області від 06.12.04 року № 42/194Б (що випливає зі змісту постанови Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14.03.06 року у справі № 2-49/06).

Недійсні правочини не тягнуть за собою жодних правових наслідків, окрім тих, що пов’язані з їх недійсністю, що визначено статтею 216 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені і в Постанові Пленуму Верховного суду України від 28.04.78 року № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, а також в роз’ясненні Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 року № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”.

Свідоцтва, видані нотаріусом, як документи, що посвідчують право власності Компанії на Нерухомість (встановлюють юридичний факт, що порушує інтереси Товариства), також є недійсними, оскільки видані на підставі недійсного правочину.

Виходячи з того, що сторонами по цій справі вимог про застосування двосторонньої реституції не заявлено, прийняття судом за власною ініціативою рішення з цього питання та вихід за межі позовних вимог не відповідатиме статті 83 ГПК України та суперечитиме принципу законності та змагальності сторін, передбачених нормами статті 129 Конституції України.

Наказом Донецького регіонального відділення Фонду державного майна України від 08.12.95 року № 7033 та додатком до цього наказу – переліком № 264 від 11.07.00 року – проведено реорганізацію Маріупольського орендного заводу металоконструкцій у Товариство, з передачею у власність останнього 116 об’єктів нерухомого майна, розташованого у місті Маріуполі по вулиці Станіславського 5, вулиці Олімпійській 11, вулиці Таганрозькій 245, вулиці Московській 7 та по проспекту Перемоги 84, у тому числі з передачею спірної Нерухомості.

До моменту проведення Торгів право власності Товариства на Нерухомість було зареєстроване у встановленому законом порядку, про що свідчать витяги Маріупольського бюро технічної інвентаризації № 9078076 від 28.11.05 року, № 9151521 від 02.12.05 року та довідка № 2266 від 19.12.05 року.

За наведених обставин суд вважає безсумнівною наявність у Товариства права власності на передану позивачу Донецьким регіональним відділення Фонду державного майна України Нерухомість. Товариство може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За нормами статті 392 ЦК України, власник наділений правом захисту права власності в суді у разі невизнання або оспорювання іншими особами такого права власності.

Оскільки згідно відзивів Відділу, Підприємства та Компанії, а також матеріалів справи № 44/349пн, відповідачі не визнають та оспорюють право власності Товариства на Нерухомість, вважаючи його приналежним Компанії, тому суд доходить висновку, що позивач мав право звертатися до суду за захистом свого права власності, причому з огляду на недійсність Торгів та Свідоцтв позовні вимоги про визнання права власності Товариства на Нерухомість є цілком обґрунтованими з правової та доказової точки зору.

Решта посилань сторін судом не приймається через невідповідність зазначених заперечень та обґрунтувань до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

З огляду на наведене, причиною виникнення спору є порушення державним виконавцем вимог Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” в процедурі звернення стягнення на Нерухомість, а також невідповідність змісту проведених Торгів нормам статті 124 Конституції України та статті 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідачів.

На підставі статей 6, 19, 124, 129 Конституції України, статей 203, 215, 216 ЦК України, статей 1 та 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, статей 34, 36, 50, 66, 85 Закону України „Про виконавче провадження”, керуючись ст.ст.1, 12, 22, 24, 33, 36, 43, 49, 66-67, 80, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов відкритого акціонерного товариства „Сталькон” до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, товариства з обмеженою відповідальністю „Мультісервіс” та командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон” про:

·          визнання недійсними результатів прилюдних торгів, проведених 29.12.05 року з реалізації об’єктів нерухомого майна відкритого акціонерного товариства „Сталькон”, розташованих у місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5, а саме приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які оформлені відповідно протоколами проведених прилюдних торгів за №№ 5050327-4, 5050328-5, 5050326-3, 5050325-2 та 5050324-1, а також актами державного виконавця від 20.01.06 року про проведення 25.12.05 року прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, яке належить відкритому акціонерному товариству „Сталькон”;

·          визнання недійсними свідоцтв про право власності командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон”, виданих 24.01.06 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою на приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які розташовані в місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5;

·          визнання права власності відкритого акціонерного товариства „Сталькон” на нерухоме майно у вигляді приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які розташовані в місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5.

Визнати недійсними результатів прилюдних торгів, проведених 29.12.05 року з реалізації об’єктів нерухомого майна відкритого акціонерного товариства „Сталькон”, розташованих у місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5, а саме приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які оформлені відповідно протоколами проведених прилюдних торгів за №№ 5050327-4, 5050328-5, 5050326-3, 5050325-2 та 5050324-1, а також актами державного виконавця від 20.01.06 року про проведення 25.12.05 року прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, яке належить відкритому акціонерному товариству „Сталькон”.

Визнати недійсними свідоцтва про право власності командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон”, видані 24.01.06 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою на приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які розташовані в місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5.

Визнати право власності відкритого акціонерного товариства „Сталькон” на нерухоме майно у вигляді приміщення цеху (літ.Т1-1 №№ 104-117; 133), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 120-124), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 №№ 125-131), вбудованого приміщення (літ.Т1-1 № 132) та адміністративно-побутової будівлі (літ.Т7-3), які розташовані в місті Маріуполі, по вулиці Станіславського 5.

Стягнути з Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції на користь відкритого акціонерного товариства „Сталькон” суму сплаченого державного мита 28,34 грн. та відшкодування сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 39,34 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Мультісервіс” на користь відкритого акціонерного товариства „Сталькон” суму сплаченого державного мита 28,33 грн. та відшкодування сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 39,33 грн.

Стягнути з командитного товариства „ОЛМИС-Сталькон” на користь відкритого акціонерного товариства „Сталькон” суму сплаченого державного мита 28,33 грн. та відшкодування сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 39,33 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 5примірниках:

1 – позивачу

2-4 – відповідачам

5 – господарському суду Донецької області