ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

25.12.06р.

Справа № А12/327-06

За позовом  Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

до  Селянського (фермерського) господарства "Бондарево", с. Ковпаківка, Магдалинівського району Дніпропетровської області

про стягнення  4265 грн.

Суддя  Жукова Л.В.

при секретарі Балтакса І.В.

Представники сторін:

Від позивача Кондратова Т.В., довіреність № 03-06/02 від 05.01.2006р.

Від відповідача  Овсієнко С.В.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач   просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 4265 грн.,  що  складають адміністративно-господарські санкції за нестворення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р. посилаючись на  ст.ст. 19,20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХП.

Представник  відповідача   у судовому засіданні та у наданих поясненнях зазначає, що створити робочі місця з відповідними умовами для працевлаштування інвалідів неможливо тому, що у відповідача відсутні дільниці де доцільно використовувати працю інвалідів, однак у серпні-вересні 2005р. Відповідач заявляв потребу у підсобних працівниках та центром зайнятості були направлені на працевлаштування до відповідача 4 особи, але не інваліди. Просить врахувати дану обставину при винесенні рішення.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд -

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХП ( зі змінами та доповненнями) для підприємств, установ і організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для  працевлаштування інвалідів у розмірі 4 % середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб  – у кількості одного робочого місця.

У випадку, якщо кількість працюючих на підприємстві менша ніж встановлено нормативом, передбаченим  ст. 19 цього Закону, то згідно ст. 20  відповідач зобов’язаний сплатити Відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські  санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві,  установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю,  за кожне робоче місце  призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Пунктом 9 ст. 19 Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХП ( зі змінами та доповненнями) підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються  у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п. 4 ст. 20 цього Закону адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами , установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу.

З  наданого позивачем  звіту, який надав відповідач  вбачається, що відповідачем у  “Звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ  за 2005 рік” (річна), який надавався  до центру зайнятості, зазначено, що  середньооблікова чисельність штатних працівників  на підприємстві склала 20 осіб,  середньооблікова чисельність інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на підприємства відповідно до 4% нормативу становить  1 особа, кількість працюючих інвалідів –0 інвалідів, сума штрафних санкцій за звітом становить 4265 грн.

Як  вважає позивач та видно з наданого ним  розрахунку суми позову - кількість не створених робочих місць для інвалідів складала –1 робоче  місце, отже  сума несплачених штрафних   санкцій складає   4265 грн.

Вивчивши надані документи та заслухавши  пояснення сторін, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги  позивача не підлягають задоволенню на підставі наступного.

Згідно  зі ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” обов’язок працевлаштування інвалідів покладений на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою КМУ від 03.05.1995р. № 314 передбачено, що підприємства інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, яке здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням повноважень, стану здоров’я, здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Отже, нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства  не покладено обов’язок по забезпеченню створення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Крім цього, згідно  копії листа наданого позивачем  № 826 від 27.10.2006р. вказано, що відповідач протягом 2005р. надавав до центру зайнятості звіти про наявність вільних робочих місць за формою 3-ПН в яких потреби в інвалідах не заявляв. Однак у вересні 2005р. відповідач звернувся до центру зайнятості з проханням надсилати для працевлаштування на його підприємство громадян, яким встановлено групу інвалідності.  Згідно наданих відповідачем копій листів центру зайнятості  від 07.09.2005р.,  від 14.09.2005р., від 12.09.2005р., 07.09.2005р. на адресу відповідача були направлені для працевлаштування Романенко В.М., Деревенчук В.П., Беліменко О.Б., Бондаренко Л.А., тобто чотири особи, але не інваліди.

Отже,   посилання позивача на невиконання відповідачем вимог ст.ст. 19, 20 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” за вищевикладених обставин є безпідставним та таким, що суперечить наведеним вище доказам. Також, позивачем   не доведено  і факту неприйняття відповідачем заходів щодо працевлаштування інвалідів, а саме: не надано доказів направлення  у 2005 році на підприємство відповідача за наявністю інвалідів, які б бажали працевлаштуватися, пропозицій щодо прийняття цих осіб на роботу, а також вимог щодо додержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відсутні також відомості   відносно відмови відповідача у працевлаштуванні направлених відповідними установами і організаціями осіб-інвалідів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 18, 19, 20 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1999р. № 875-ХП, пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою КМУ від 03.05.1995р. № 314 ст.ст. 94,  160, 161, 162, 163,  КАСУ України господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л.В. Жукова

Постанова підписана  15.01.2007р. відповідно до ст. 160 КАСУ.