ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.04.07р.

Справа № 22/156-07

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м. Нікополь

до 1.Державного підприємства "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдінг сістем", м. Дніпропетровськ

3. Відкритого акціонерного товариства "Ясинівський коксохімічний завод", м. Макіївка

про стягнення 925 грн. 82 коп.

Суддя Пуппо Л.Д.

Представники

Від позивача: Бойко Н.Л. - дов. № 143-4016 від 27.12.06.

Від відповідача: Шляєв І.В. - дов. № 74 від 01.01.07.

Від відповідача-2: Сакало А.А. - дов. № 1591 від 01.08.06.

Від відповідача-3: Лакіза Ю.В. - дов. № 10972/24 від 29.12.06.

СУТЬ СПРАВИ

Позивач просить стягнути з відповідачів 925 грн. 82 коп. шкоди від недостачі коксового горішку за залізничною накладною 48129067.

Відповідач-1 позов не визнав, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності.

Відповідач-2 позов не визнав, посилаючись на вину перевізника.

Відповідач-3 позов не визнав, посилаючись на вину перевізника.

ВСТАНОВЛЕНО

Згідно вказаній накладній на адресу позивача від третього відповідача у вагоні № 66768581 прибув коксовий горішок за вагою і навантаженням останнього, в накладній відправником вказана його маса 44800кг.

За положеннями статті 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача ... під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами..., які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення в тому числі невідповідності маси вантажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

У доповнення до акту № 11761 станції Запоріжжя Ліве від 25.05.06. щодо поглиблення у навантаженні вантажу на станції Нікополь 26.05.06. складено комерційний акт БН 745756/102, в якому зазначено, що після зважування у порівнянні з масою, вказаною відправником в накладній, вантажу у вагоні виявилося на 1850 кг менше, який у вагоні вміститися міг. Вантаж не маркований, навантаження з шапкою вище бортів на 30см, крім поглиблення над 5,6,7 люками розміром 450х120х50см. Вагон бездверний, замість дверей справні торцеві стіни, люки зачинені. Течі вантажу не було. Акт складений у відповідності з Правилами складання актів.

З огляду на викладене вбачається, що недостача у спірному вагоні виникла при транспортуванні, оскільки до перевезення вантаж прийнятий залізницею без зауважень, а до одержувача від надійшов з ознаками доступу до нього і недостачею, тому відповідальність за недостачу повинна бути покладена на відповідача.

Проте суд вважає, що у задоволенні вимог відносно залізниці повинно бути відмовлено, виходячи з наступного:

відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Позовна давність для позовів до залізниць встановлена, зокрема, статтею 136 Статуту залізниць України, якою передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту.

Цивільний кодекс України, який є основним актом цивільного законодавства, регулює особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. У тому числі цей Кодекс поширюється на господарські відносини, що мають вказані ознаки.

Частиною другою статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема, Господарський кодекс України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України, та норми якого у регулюванні майнових відносин суб’єктів господарювання є спеціальними по відношенню до норм Цивільного кодексу України.

Це стосується і положень про позовну давність.

Частиною першою статті 223 Господарського кодексу України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний і скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 315 Господарського кодексу України для пред’явлення заявником до перевізника позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк. Такої ж тривалості установлено строк для подання позовів до залізниць, зокрема, статтею 136 Статуту залізниць України передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог пункту 134 цього Статуту.

Відтак, з огляду на положення статей 134, 136 Статуту залізниць України, вказаний термін позовної давності у даній справі пов’язаний з днем настання подій, що є підставою для подання позову, а саме, з днем видачі вантажу та виявлення при цьому його недостачі, засвідченої комерційним актом.

Звертаючись до суду з даним позовом в лютому 2007 року про стягнення грошових коштів за документом, складеним в травні 2006 року, позивач цей строк пропустив.

Відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позивач не клопотав про відновлення пропущеного строку, не подав докази наявності поважних причин пропущення позовної давності.

Другий відповідач не є вантажовідправником, а отже і особою, відповідальною за достовірність даних, зазначених у накладній; він взагалі не є стороною договору перевезення вантажу. Позов заявлено щодо недостачі вантажу, переданого для перевезення, а не у зв’язку з виконанням договірних зобов’язань, у яких перебувають позивач і другий відповідач. Тобто неможливо застосування до другого відповідача відповідальності за заподіяння шкоди позивачу.

Вина третього відповідача з матеріалів справи не вбачається.

Керуючись статтями 267, 1166 Цивільного кодексу України, статтею 223, частиною 4 статті 315 Господарського кодексу України, статтями 134, 136 Статуту залізниць України, статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

В позові відмовити.

Суддя           Л.Д.Пуппо