КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24.10.2007
№ 8/14

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:           Мартюк А.І.

суддів:             Зубець Л.П.

Лосєва
А.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Тумко В.О. (дов. б/н від
25.09.2007 р.)

від
відповідача:
Панасюк О.В. (дов.  № 01-01/1399
від

18.10.2006 р.)

від
третьої особи:                         не
з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Спільне Українсько-Німецьке підприємство у формі ТОВ
"Інфоком"

на рішення Господарського суду м.Києва від
31.05.2007

у справі № 8/14 (Пінчук В.І.)

за позовом                               Спільне
Українсько-Німецьке підприємство у формі ТОВ "Інфоком"

до                                                   ДП
"Інформаційний центр міністерства юстиції України"

третя особа           Акціонерний комерційний банк
"ТАС-Комерцбанк"

про
стягнення 226678,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом про стягнення з відповідача 226678,64 грн. основного боргу.

Позовні
вимоги мотивовані тим, що на протязі січня-березня 2005 року позивачем
надавались телекомунікаційні послуги доступу до мережі Інтернет, що були
замовлені відповідачем, але не оплачені. Договірні відносини, згідно з якими
надавались послуги, були встановлені між відповідачем та позивачем після
отримання останнім листа від Державного підприємства "Інформаційний
центр" Міністерства юстиції України
№ 01-20/24 від 11.01.2005р.

03.05.2007
р. позивачем була подана заява про уточнення позовних вимог та надання
додаткових пояснень до позовної заяви, в якій останній зазначив, що, оскільки з
вини відповідача в результаті його неправомірної поведінки та неправомірних
дій, позивачу завдано великих матеріальних збитків, то у відповідності до ч. 1
ст. 1166 ЦК України збитки мають бути відшкодовані шляхом сплати боргу за
надані послуги регіональним відділам ДВС на протязі січня-березня 2005 року.

На
думку позивача, відповідачем  порушено
норми права, а саме: ч. 6 п. 1 ст. 3 ЦК України, ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України,
ч. ч. 5, 6 п. 1 ст. 144 ГК України,  п. 3
ст. 147 ГК України, ч. 3 ст. 386 ЦК України, ч. 1 ст. 1166 та ч. 3 ст. 11 ЦК
України. Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд стягнути з відповідача
226678,64 грн. боргу за надані послуги.

30.05.2007
р. позивачем була подана заява про надання обґрунтування наявності в діях
відповідача складу цивільного правопорушення, в якій позивач просить майнову
шкоду, завдану відповідачем позивачу, в розмірі 226678,64 грн., відшкодувати в
повному обсязі. Також, позивачем до заяви було долучено обґрунтування суми
позову та ціни послуг.

Рішенням
Господарського суду м. Києва у справі № 8/14 від 31.05.2007р. в позові
відмовлено.

Не
погоджуючись з зазначеним рішенням, Спільне Українсько-німецьке підприємство у
формі товариства з обмеженою відповідальністю "Інфоком" звернулось до
Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Вимоги
та доводи апеляційної скарги відповідача, зокрема, мотивовані наступним:

-          відповідачем було направлено лист від
11.01.2005 р.  № 01-20/24 з проханням
надавати телекомунікаційні послуги регіональним відділам ДВС, адже відповідач
мав намір оформити з позивачем договірні відносини по наданню послуг;

-          на думку позивача лист відповідача
від 11.01.2005 № 01-20/24 є  офертою;

-          в листі від 04.02.2005 р. № 01-20/207
позивачу було уточнено список відділів ДВС, яким потрібно надавати послуги;

-          листом від 07.02.2005 р. за №
01-20/221 позивача було повідомлено про те, що відповідач не має наміру
оформлювати договірні відносини, а також про те, що оскільки відповідач не
заперечував у листі факту надання позивачем послуг, однак не оплатив їх, це
призвело до великих матеріальних збитків;

-          відповідач свідомо допустив
виникнення майнової шкоди або збитків у позивача.

На
думку  апелянта, при винесенні
оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права, а саме: ч. 3 ст. 147, ч. 8 ст. 181 ГК
України, ч. 1, 3 ст. 13, ч. 3 ст. 11, ч. 3 ст. 386, ч. 1 ст. 1166 ЦК України,
ст. 22, 43,  84 ГПК України.

На
виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від
26.09.2007 року представником позивача в судовому засіданні апеляційного суду
24.10.2007 року були надані письмові пояснення про уточнення позовних вимог, в
яких останній обґрунтував підстави зміни позову, а саме, зазначив, що, так як відповідачем
не сплачено замовлені ним та надані позивачем регіональним відділам ДВС
телекомунікаційні послуги то, позивачу завдана матеріальна шкода в сумі
226678,64 грн. Таким чином, після надання телекомунікаційних послуг, не
отримавши оплати за надані послуги, виконавши зобов'язання перед партнерами та
Держбюджетом, позивач не зміг компенсувати своїх  витрат на собівартість продукції та залишився
без прибутку від реалізації послуг. При цьому, розмір завданої позивачу
матеріальної шкоди визначено  вартістю
наданих та несплачених послуг - 226678,64 грн.

Представник
позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі,
та  просив суд її задовольнити, рішення
Господарського суду міста Києва від 31.05.2007 р. у справі № 8/14 -  скасувати.

Представник
відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення
Господарського суду міста Києва - без змін.

Представник
третьої особи у судових засіданнях в суді першої інстанції участі не приймав,
відзиву на позов не надав, свою позицію у спорі не визначив.

Представник
третьої особи в судове засідання апеляційного суду 24.10.2007 р. не з'явився,
відзиву на апеляційну скаргу не подав, про місце, дату та час судового розгляду
повідомлений належним чином. Будь-яких заяв або клопотань від третьої особи до
суду не надходило.

Оскільки
явка представника третьої особи не була визнана судом обов'язковою та, зважаючи
на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представника
третьої особи про місце, дату та час судового розгляду, суд визнав за можливе
розглядати справу у відсутність представника третьої особи за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши
доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої
інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Обґрунтовуючи
свої позовні вимоги, Спільне Українсько-німецьке підприємство у формі
товариства з обмеженою відповідальністю "Інфоком"  посилається на те, протягом січня - березня
2005р. позивач надавав відповідачу телекомунікаційні послуги доступу до мережі
Інтернет, що були замовлені відповідачем - ДП "Інформаційний центр”
Мінюсту України.

Договірні
відносини між позивачем та відповідачем були встановлені після отримання ним
(позивачем) листа за № 01-20/24 від 11.01.2005р., яким відповідач замовив
негайне надання послуг доступу до мережі Інтернет.

Також,
позивач зазначає, що, згідно ч. ч. 1, 8 ст. 181 ГК України та ч.2 ст. 642 ЦК
України, лист відповідача №01-20/24 від 11.01.2005р. є офертою, а моментом
встановлення договірних відносин між позивачем та відповідачем, згідно ч. 1 ст.
640 ГК України, є момент початку надання послуг.

Листом
від 11.01.2005р. № 01-20/24 відповідач повідомив позивача про те, що протягом
2002-2004р. підключення відділів ДВС до мережі Міністерства юстиції України
здійснювалось ТОВ "Глобал Юкрейн". За результатами нового тендеру,
проведеного Міністерством юстиції України у грудні 2004р., переможцем визнано
ДП "Інформаційний центр"
Міністерства юстиції України,
якому доручено  продовжувати
роботу  зі  створення мережі ЄДРВП.

В
цьому ж листі відповідач просив позивача не призупиняти доступ відділам ДВС,
підключеним ТОВ "Глобал Юкрейн" за допомогою СП "Інфоком",
а  переоформити дані відділи на ДП
"Інформаційний центр" Міністерства юстиції України.

Позивач
вказує, що, отримавши даний лист, почав негайно надавати відповідачу послуги.

Разом
із наданням позивачем і отриманням відповідачем послуг Інтернет, в результаті
спільної роботи відповідача та позивача, було остаточно доопрацьовано та
взаємно погоджено протягом січня 2005р. текст договору. Два примірники
договору, підписані позивачем, було направлено відповідачу листом   від 02.02.2005р. за № 60.

Як
зазначає позивач, відповідач листом від 07.02.2005р. за № 01-20/221 відмовився
підписувати попередньо узгоджений сторонами текст договору про надання послуг
Інтернет.

Статтею
1 Закону України „Про телекомунікації” визначено, що  споживачем телекомунікаційних послуг є
юридична або фізична особа, яка потребує, замовляє та/або отримує
телекомунікаційні послуги для власних потреб.

Згідно
з п. 5 ч. 1 ст. 33 вказаного Закону, споживачі телекомунікаційних послуг
зобов'язані додержуватися Правил надання й отримання телекомунікаційних послуг,
затверджених  Кабінетом Міністрів
України, зокрема, виконувати умови договору про надання телекомунікаційних
послуг в разі його укладення, в тому числі своєчасно оплачувати отримані ними
телекомунікаційні послуги.

При
цьому вказаний Закон не встановлює спеціальних вимог до форми й порядку
укладення договору про надання телекомунікаційних послуг.

Частиною
2 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

Відповідно
до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарський договір є підставою для виникнення
господарських зобов'язань.

П.
1ст. 181 ГК України передбачено, що допускається укладення господарських
договорів спрощеним способом, тобто шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами і т.д., а також шляхом підтвердження прийняття до
виконання замовлень, якщо законом не встановлені спеціальні вимоги до форми й
порядку укладення даного виду договорів. Аналогічні положення передбачені і ст.
207 ГК України.

Ч. 7
ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються по
правилам, встановленим  ЦК України з
врахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами відносно окремих видів договорів.

В
силу ч. 2 ст. 205 ЦК України, угода, для якої законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається вчиненою, якщо поведінка сторін  свідчить про їх волевиявлення до настання
відповідних правових наслідків.

Відповідно
до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту)
може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір
має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила,
вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Ст.
641 Цивільного кодексу України визначається порядок звернення з пропозицією
укласти договір.

Слід
зазначити, шо лист відповідача від 11.01.2005 № 01-20/24 міг би бути визнаний
офертою в розумінні Цивільного кодексу України, якби він   містив такі обов'язкові елементи: істотні
умови майбутнього договору; чітко виражений намір особи, яка її зробила,
вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно
до 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто
згоди щодо всіх його істотних умов.

Ч. 3
ст. 180 Господарського кодексу України
передбачає, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані
у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Таким
чином, зазначені норми встановлюють обов'язок сторін майбутнього договору
погодити істотні умови договору, а саме: предмет, ціну та строк його дії.

В
матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що сторонами погоджено всі
істотні умови, встановлені чинним законодавством для договору.

В
листі  від 11.01.2005 № 01-20/24 не
передбачені предмет договору, плата за надані послуги, не зазначено строк його
дії.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується
оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно
ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або
іншими нормативно-правовими актами.

Із
вищенаведеного випливає, що істотними умовами договору про надання послуг є
предмет договору, плата за надані послуги, строк договору.

Як
зазначалось вище, в розумінні  ч. 1 ст.
641 ЦК України, лист № 01-20/24  від
11.01.2005 не є  офертою.

Відповідно
до ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти
договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути   повною і безумовною.

Проте,
як свідчать матеріали справи, відповідачем не була надана позивачу відповідь
про прийняття такої пропозиції.

В
апеляційній скарзі позивачем зазначено, що у відповідності до п. 8 ст. 181 ГК
України суд першої інстанції повинен був взяти до уваги той факт, що позивач
фактично здійснив дії по наданню послуг за відсутності укладеного договору.

Судова
колегія вважає за необхідне зазначити, що ст. 181 Господарського кодексу
України регулюються договірні відносини, при яких стороною майбутнього договору
першопочатково була зроблена юридично правильна оферта, після фактичного
подання якої сторони майбутнього договору не дійшли  згоди щодо істотних умов договору, при
здійсненні однією із сторін фактичних дій щодо його виконання.

Таким
чином, з аналізу положень закону вбачається, що факт подання юридично
правильної оферти (такої, що містить істотні умови майбутнього договору) є
обов'язковим.

Оскільки
в даному випадку відсутній факт оферти, безпідставним є посилання позивача на
ч. 8 ст. 181 ГК України, як на підставу своїх вимог.

Аналогічну
норму містить ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України: якщо особа, яка одержала
пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно
до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги,
виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей, тощо), яка засвідчує її бажання
укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в
пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже,
зазначена стаття вказує, що договір  може
бути укладений шляхом вчинення дій тільки після отримання пропозиції, що містить
умови договору .

Таким
чином, надані сторонами документи не підтверджують наявність певних договірних
правовідносин між сторонами та не містять даних щодо: підстав надання послуг;
їх кількісних та якісних характеристик; ціни; відповідності будь-яким стандартам
та вимогам; погодження між сторонами.

Змінюючи
в процесі розгляду справи в суді першої інстанції підстави позову, позивач
остаточно просив стягнути з відповідача на підставі ст. 1166 ЦК України  226678,64 грн., що є матеріальною шкодою,
завданою неправомірними діями відповідача.

Відповідно
до п. 2 Роз'яснення Вищого Арбітражного Суду України «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.94 №
02-5/215 (із змінами та доповненнями), крім застосування принципу вини при
вирішенні спорів про відшкодування шкоди, необхідно виходити з того, що шкода
підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою.

За
загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування
такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність
складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Для
застосування деліктної відповідальності необхідною є наявність складу
правопорушення, а саме:

-   протиправної поведінки особи,

-   шкідливого результату такої поведінки,

-   причинного зв'язку між протиправною
поведінкою і шкодою,

-   вини особи, яка заподіяла шкоду.

На
думку позивача, в результаті протиправної поведінки відповідача  йому заподіяно майнову шкоду, шляхом
надсилання листа від 11.01.2005 № 01-20/24 та відмовою від підписання договору.

Окрім
того, представник позивача в судовому засіданні 24.10.2007 року пояснив, що
відповідачем також заподіяно шкоду в зв'язку з неоплатою телекомунікаційних
послуг .

Наведене
спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що після одержання
примірника договору позивача, відповідач,
з метою досягнення згоди в переддоговірних відносинах, запропонував
укласти договори про надання телекомунікаційних послуг на місцях, між філіями
позивача та відповідача, однак згоди не отримав.

Відповідно
до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить
зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які
особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Доводи
позивача про заподіяння йому відповідачем шкоди шляхом неоплати послуг, суд
вважає необґрунтованим,  оскільки, як
було зазначено вище, між сторонами не було встановлено договірних відносин,
отже не було підстав для такої оплати.

Згідно
ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким
чином, позивачем не надано  належних та
допустимих  доказів, що підтверджують
заподіяння  відповідачем матеріальної
шкоди та наявність реальних збитків чи упущеної вигоди.

З врахуванням зазначеного, місцевим
господарським судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов
висновку про те, що апеляційна скарга Спільного Українсько-німецького
підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю
"Інфоком" не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду
міста Києва по справі № 8/14 від 31.05.2007р. не підлягає скасуванню.

Керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105, Господарського процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного
Українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою
відповідальністю "Інфоком"
залишити  без задоволення, а
рішення  Господарського суду м. Києва по
справі № 8/14 від 31.05.2007р. - без змін.

Головуючий суддя
Мартюк А.І.

Судді
Зубець Л.П.

Лосєв  А.М.