ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.01.07 р.                                                                               Справа № 44/3

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Астеліт” (представник до судового засідання не з’явився), до акціонерного товариства „Жданівкавугілля” (представник до судового засідання не з’явився) про стягнення суми боргу за надані телекомунікаційні послуги та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у розмірі 1’874,05 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Астеліт” (далі – Товариство) звернулося до суду з позовом до акціонерного товариства „Жданівкавугілля” (далі – Замовник) про стягнення суми боргу за надані послуги у розмірі 1’812,63 грн. з врахуванням збору до Пенсійного фонду України та пені 63,42 грн. Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на невиконанні Замовником грошового зобов’язання, що виникло на підставі договорів № 34-4769-1 від 09.09.02 року, № 34-4830-1 від 02.10.02 року, № 34-6108-1 від 23.01.03 року, № 34-6615-1 від 04.12.03 року та № 34-4833-1 від 02.10.02 року (далі – Договори).

Представники сторін до судового засідання не з’явилися, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання, що підтверджується реєстром вихідної кореспонденції суду від 19.01.07 року. Проте суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки ненадані суду відповідачем документи не можуть істотно вплинути на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, крім того, надання відзиву є правом, а не обов’язком відповідача.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства до Замовника підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Оцінивши матеріали, які підтверджують волю сторін на встановлення правовідносин, суд дійшов висновку, що укладені між сторонами Договори за своєю правовою природою є подібними до угод про надання послуг, які не суперечать нормам ЦК УРСР та підпадають під правове регулювання норм Закону України „Про телекомунікації” та статей 901-907 ЦК України, застосування яких можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року взаємних прав та обов’язків сторін.

Договори укладалися між Замовником та попередниками позивача – ЗАТ „Цифровий стільниковий зв’язок України” та СП ТОВ „Цифровий стільниковий зв’язок України”, причому правонаступництво Товариства по правах та зобов’язаннях останніх визначено рішенням виконавчого комітету Кіровської районної в місті Донецьку ради від 25.06.03 року № 370 та пунктом 1.2 статуту Товариства.

Таким чином, в силу статті 4 ЦК УРСР, статті 901 ЦК України, а також розділів 1 та 2 Договорів, які є цілком ідентичними за змістом, Товариство зобов’язалося надавати Замовникові телекомунікаційні послуги стільникового зв’язку (індивідуальний телефонний номер), а Замовник зобов’язався щомісячно сплачувати зазначені послуги у розмірі, визначеному рахунком на оплату, у тому числі абонентську плату, внутрішньомережеві, місцеві, міжміські та міжнародні переговори, послуги роумінгу та інші додаткові послуги.

Згідно розділу 2 Договорів, розрахунки провадяться щомісяця шляхом попередньої оплати. Пунктами 1.2.1 та 2.8 Договору визначено, що саме Замовник має отримувати у позивача рахунки на оплату до 15 числа наступного за розрахунковим місяця, причому у разі незгоди з виставленим рахунком, Замовник має висунути власні претензії не пізніше 60 днів з моменту закінчення розрахункового періоду.

Згідно наданих суду позивачем 6 рахунків, залучених до матеріалів справи, відповідачеві з липня до серпня 2005 року включно надано телекомунікаційні послуги на суму 2’177,91 грн., з яких неоплаченими залишилися 1’812,63 грн., з яких 332,71 грн. – збір до Пенсійного фонду України, який покладається на відповідача згідно пункту 10 статті 1, пункту 9 статті 2 та пункту 11 статті 4 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування”. Докази повної оплати боргу та докази оспорювання відповідачем в порядку пункту 2.8 Договорів розміру та вартості наданих послуг – суду не надавалися.

Право вимоги виконання грошового зобов’язання виникало у позивача щомісячно, згідно пункту 2.6 Договорів, в останній день місяця, що передує розрахунковому, а право вимоги на всю неоплачену суму 1’812,63 грн. виникло 30 липня 2005 року.

Таким чином, грошове зобов’язання Замовника перед Товариством з повної оплати наданих послуг у розмірі 1’812,63 грн. на момент прийняття рішення – не виконане, на порушення норм статей 161-162 ЦК УРСР та статей 525-526 ЦК України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Позивачем також висунуто вимогу щодо стягнення пені 63,42 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, на підставі статті 36 Закону України „Про телекомунікації”. Втім, означена вимога не може бути задоволена судом через недотримання сторонами передбаченої статтею 180 ЦК УРСР та статтею 547 ЦК України обов’язкової письмової форми для такого виду забезпечення зобов’язань, як пеня. Недотримання письмової форми для неустойки у вигляді пені тягне за собою недійсність (нікчемність) такої угоди (правочину) за законом. Оскільки сторони письмово не визначили пеню, як засіб забезпечення виконання Договорів, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про стягнення пені у розмірі 63,42 грн.

З огляду на наведене, причиною виникнення спору є протиправне порушення відповідачем умов Договорів, а також порушення останніми норм ЦК України, які регулюють загальні умови виконання зобов’язань та правила виконання договорів про надання послуг. Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі ст.4, 161-162 ЦК УРСР, ст.ст.241, 525-526, 549-550, 901-907 ЦК України, статті 36 Закону України „Про телекомунікації”, керуючись ст.ст.22, 25, 33, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю „Астеліт” до акціонерного товариства „Жданівкавугілля” про стягнення суми боргу за надані телекомунікаційні послуги у розмірі 1’812,63 грн. В решті позовних вимог – відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства „Жданівкавугілля” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Астеліт” суму боргу 1’812,63 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 114,13 грн. та відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 98,65 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.