донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

21.03.2007 р.                                                                            справа №21/424

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

при секретарі
Абдулазізовій О.Д.

за участю представників сторін:

від позивача:
Губарєва О.А. - по Дов. №06/01-04 від 03.01.07р.,

від відповідача:
Гладченко О.В. - по Дов. б/н від 10.11.06р.
не з"явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання
Прокурора Калінінського району м.Горлівка

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
22.01.2007 року

по справі
№21/424 ( суддя Матюхін В.І.)

за позовом
Прокурора Калінінського району м.Горлівка в інтересах держави у особіВідділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в калінінському районі м.Горлівка

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" м.Горлівка

про
відшкодування у порядку регресу виплаченої колишньому працівникові відповідача громадянину Гайдару В.А. моральної шкоди у сумі 15000,00грн

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006 року Прокурор Калінінського районі м.Горлівка, Донецької області звернувся до господарського суду  Донецької області в інтересах держави у особі Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Калінінському районі м.Горлівка                  ( далі –ВВД Фонду ССНВВПЗУ) з позовом  до Товариства з обмеженою відповідальністю „Прогрес” м.Горлівка, Донецької області ( далі –ТОВ „Прогрес”) про відшкодування у порядку регресу виплаченої колишньому працівникові відповідача громадянину Гайдару Володимиру Анатолійовичу моральної шкоди у сумі 15000грн.00коп. з урахуванням додатково поданої заяви про уточнення позову №1199вих від 12.12.06р. в порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.01.07року у справі №21/424  у задоволені позовних вимог відмовлено з посиланням на ст.ст.21,28 Закону України „ Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності„ №1105-ХІУ від 23.09.1999р. ( далі –Закон України №1105-ХІУ від 23.09.1999р.), згідно яких усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні ( в тому числі й моральна шкода), а також усі види  профілактичних заходів провадяться Фондом за рахунок коштів цього  Фонду, помилковість застосування позивачем до даних правовідносин норм Закону України „Про охорону праці” і Цивільного кодексу України, так як порушення ( не порушення) відповідачем вимог законодавства з охорони праці не впливає на результат розгляду спору по суті

Прокурор  Калінінського району м.Горлівка, не погоджуючись з ухваленим судовим актом від 22.01.07р. у справі №21/424, звернувся з апеляційним поданням, в якому просить скасувати зазначене рішення, направити справу на новий розгляд, оскільки вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального  права, зокрема положень  ст.ст. 1167, 1191 Цивільного кодексу України зазначив, що так як нещасний випадок трапився у січні 2001 року, до вступу в дію Закону  України №1105-ХІУ від 23.09.1999р., то відповідальність за  спричинену моральну шкоду повинна бути покладена на підприємство згідно  Постанови Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993року. Водночас заявив клопотання  про відновлення  пропущеного процесуального строку на звернення з апеляційною скаргою, яка задовольняється колегією суддів Донецького апеляційного господарського суду ухвалою про порушення апеляційного провадження з урахуванням  фактичних обставин  та  положень ст..ст.53,93 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор не скориставсь своїм процесуальним правом щодо участі   у судовому засіданні апеляційної інстанції. Про час і місце слухання справи відповідно до ст..98 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлений у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні повноважний представник позивача  висловився на підтримку апеляційного подання з підстав в ньому викладених, та просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач, ТОВ „Прогрес”, у відзиві №03/19-01 від 19.03.07р. на апеляційне подання та представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що проти доводів викладених в апеляційному поданні заперечує, вважає рішення господарського суду таким, що відповідає нормам чинного законодавства, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення  місцевого господарського суду в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши  доводи присутніх представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як встановлено господарським судом попередньої інстанції і вбачається з матеріалів справи, з  працівником  ТОВ „Прогрес” теслею-верстатником  Гайдарем Володимиром Анатолійовичем 24.01.01р. під час виконання ним своїх трудових обов’язків трапився нещасний випадок.

За результатами розслідування нещасного випадку складено акт про нещасний випадок за формою Н-1 б/н від 26.01.01р. Відповідно до п.10 акту особою, якою було допущено порушення законодавства про охорону праці, визнано згідно ст.20 Закону України “Про охорону праці” директора ТОВ „Прогрес”.

У зв’язку із нещасним  випадком Донецькою МСЕК 10.05.01р. постраждалому  Гайдару В.А. встановлена стійка втрата  професійної працездатності 80%.

Шкода здоров’ю була завдана джерелом підвищеної небезпеки під час роботи на  деревообробному  верстаті з вини  ТОВ „Прогрес”  відповідно до рішення апеляційного суду Донецької області від 08.07.02р., яким присуджено до виплати постраждалому 15000грн.00коп. моральної шкоди з ВВД Фонду ССНВВПЗУ.

ВВД Фонду ССНВВПЗУ призначив Гайдарю В.А. грошову суму за моральну шкоду в розмірі 15000грн.00коп., розрахунок зроблений відповідно до рішення апеляційного суду Донецької області від 08.07.02р. та ухвали Верховного Суду України від 04.01.03р., та  здійснив постраждалому страхові виплати у вказаній сумі.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку  про відсутність  підстав для   задоволення  апеляційної скарги виходячи з  наступного.

Причиною даного спору є  питання про те, чи має відповідач відшкодовувати витрати ВВД Фонду ССНВВПЗУ, які виникли внаслідок здійснення останнім страхових виплат за моральну шкоду відповідно до Закону  України №1105-ХІУ від 23.09.1999р.

Принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов’язкового державного соціального страхування громадян в Україні визначені Основами законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування”.

Стаття  1 “Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування” містить норму, згідно якої за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням (до якого за Законом України №1105-ХІУ від 23.09.1999р віднесено й страхування від нещасного випадку (вступна частина Закону)) матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, здійснюється виключно за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом;

З 01.04.2001року набрав чинності Закон  України №1105-ХІУ від 23.09.1999р., який відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов’язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Згідно із статтею 2 Закону його дія поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору.

Статтею 6 Закону встановлено, що суб’єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (працівник). Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи. Страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України №1105-ХІУ від 23.09.1999р, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму.

Відповідно до частини 1 статті 21 цього ж Закону, у разі настання страхового випадку, до якого ст.28 Закону віднесено й заподіяння моральної шкоди, Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні відповідні суми.

Втім, ця стаття не передбачає обов'язку, а відтак і права Фонду стягувати в регресному порядку з підприємства  сплачені страхові виплати з  аналізу положень Закону.

Згідно ст. 25 Закону України №1105-ХІУ від 23.09.1999р   усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених статтями 21 та 22 цього Закону, провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків за рахунок коштів цього Фонду.

Слід також враховувати, що джерелом формування   грошових   коштів,   за   рахунок  яких здійснюється виплата страхових сум Фондом соціального страхування, згідно ст. 20 Основ законодавства України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування"  та  ст.  46  Закону України №1105-ХІУ від 23.09.1999р  є зокрема внески роботодавців.

Згідно ст.    28    Основ    законодавства    України    "Про загальнообов'язкове  державне  соціальне страхування"  та  ст.  52  Закону  України №1105-ХІУ від 23.09.1999р.  страхувальник  несе  відповідальність  за  шкоду, заподіяну застрахованому або  Фонду  соціального  страхування  від нещасних   випадків  внаслідок  невиконання  своїх  обов'язків  із страхування від нещасного випадку відповідно до законодавства.

Крім того, Закон не передбачає відшкодування страхових виплат, здійснених позивачем у відповідності до ст. 28 Закону в регресному порядку за рахунок коштів відповідача. Також, згідно з п. 2 прикінцевих положень Закону, до приведення законодавства України у відповідність з даним Законом, законодавчі та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно ст. 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" № 2272-ПІ від 22.02.01р. (з подальшими змінами і доповненнями - фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001р., з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників або (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки.

З цього безпідставними є доводи апелянта щодо необхідності застосування до даних правовідносин положень Постанови Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993року.

Судова колегія  погоджується із висновком господарського суду попередньої інстанції стосовно того, що із введенням в дію Закону України №1105-ХІУ від 23.09.1999р.   відпали підстави для застосування норм цивільного законодавства, які раніше регулювали відносини стосовно відшкодування страхових виплат у регресному порядку.

Вказані відносини врегульовані спеціальним законодавством з питань загальнообов"язкового соціального страхування. А  відтак, відповідно  до правил конкуренції норм права, переважному застосуванню підлягають норми спеціального Закону України №1105-ХІУ від 23.09.1999р.

Посилання скаржника на ст.58 Конституції України в даному випадку також є помилковим, оскільки факт заподіяння моральної шкоди встановлений потерпілому рішенням апеляційного суду Донецької області  08.07.02р. Закон України №1105-ХІУ від 23.09.1999р. набрав чинності  з 01.04.2001року, отже на час виникнення даних правовідношень діяли норми вказаного Закону, до речі, якими й керувавсь суд загальної юрисдикції при прийнятті рішення щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно  до пункту 4  статті 35 Господарського процесуального кодексу України рішення суду з цивільної справи, що набрало законної сили є обов’язковим для господарського суду щодо фактів ( обставин), які встановлені судом і мають значення для вирішення спору.

Доводи Прокурора  про  неправильне  застосування  судом  норм матеріального права у цій справі є помилковими.

Таким чином господарський суд Донецької області у повному обсязі з’ясував матеріали спарви та вірно застсоував чинне законодавство.

Стосовно заявлених вимог прокурора щодо  направлення справи на новий розгляд, судова колегія зазначає наступне.

Повноваження апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг ( подання прокурора)  на рішення суду першої інстанції   вичерпно визначено статтею 103 Господарського процесуального кодексу України, яка не передбачає можливості передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини в їх сукупності судова колегія прийшла до висновку, що судовий акт прийнято в межах повноважень наданих суду, відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи, чинному законодавству, і не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.91,99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне подання Прокурора Калінінського району м.Горлівка, Донецької області  на рішення  господарського суду Донецької області   від  22.01.2007року  у справі №21/424  залишити без задоволення.

Рішення  господарського суду Донецької області   від 22.01.2007року  у справі №21/424 залишити без змін.

Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено  до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд.

Результати розгляду апеляційної скарги оголошені в судовому засіданні.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 7 прим.

1 позивачу

1 відповідачу

1 у справу

1 ДАГС

1 ГСДО

2Прокурору