ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2007 р.
№ 6/464

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів:
Глос О.І., Бакуліної С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
ДП "Попаснянський вагоноремонтний завод"

на постанову
Луганського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 р.

у справі
№6/464

господарського суду
Луганської області

за позовом
ДП "Попаснянський вагоноремонтний завод"

до відповідача:
Державної виконавчої служби Луганської області

про
стягнення 268,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Луганської області від 09.11.2006 р. у справі №6/464 (суддя Василенко Т.А.), залишеним без змін постановою Луганського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 р. (судді: Журавльова Л.І., Бородіна Л.І., Перлов Д.Ю.), у задоволенні позову ДП "Попаснянський вагоноремонтний завод" до Державної виконавчої служби Луганської області про стягнення 268,50 грн. відмовлено.

У касаційній скарзі ДП "Попаснянський вагоноремонтний завод" просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 09.11.2006 р., постанову Луганського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 р. у справі №6/464 та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача, посилаючись на порушення господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: ст.ст. 1172, 1174 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7, ч. 1 ст. 46, ч. 2 ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження.

Позивач та відповідач не скористалися своїм процесуальним правом на участь своїх представників у судовому засіданні касаційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій встановлено наступне.

07.02.2005 р. підрозділом примусового виконання рішень ВДВС Луганського ОУЮ було відкрито провадження з виконання наказу господарського суду Луганської області №21/467 від 03.12.2004 р. про стягнення з ДП "Попаснянський ВРЗ" на користь ВАТ "Трібо" 60 718,00 грн. та після закінчення строку для добровільного виконання винесено постанову про стягнення з підприємства виконавчого збору у сумі 6 071,80 грн.

При проведенні взаємозвірки з відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Луганської області було встановлено, що ВДВС з ДП "Попаснянський ВРЗ" було стягнуто на користь: ВАТ "Трібо" за період із 02.06.2005 р. по 29.09.2005 р. суму 6 389,63 грн. та до держбюджету за період з 02.06.2005 р. по 02.06.2006 р. виконавчий збір у сумі 2 107,24 грн., що, на думку позивача, значно перевищує 10% від фактичної стягненої суми і суперечить ст. 46 Закону України "Про виконавче провадження".

12.10.2005 р. відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Луганської області було винесено постанову про повернення стягувачу без виконання виконавчого документу —наказу господарського суду №8/80 та закінченню виконавчого провадження за заявою ВАТ "Трібо".

Постанову від 14.02.2005 р. №5/10 про стягнення виконавчого збору підрозділом примусового виконання рішень ВДВС Луганської області було виведено в окреме виконавче провадження та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2005 р.

Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби продовжував утримання виконавчого збору з ДП "Попаснянський ВРЗ" у період з 12.10.2005 р. по 06.02.2006 р.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 08.12.2005 р. у справі №21/467 визнано недійсною постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2005 р. про примусове виконання постанови №5/10 про стягнення виконавчого збору у сумі 6 071,80 грн.

Враховуючи, що відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби було лише частково повернуто підприємству виконавчий збір, а сума неповернутого виконавчого збору складе 268,50 грн., позивач, з посиланням на ст.ст. 1172, 1174, 1175 Цивільного кодексу України та на ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження", звернувся до господарського суду з позовом про стягнення збитків, заподіяних внаслідок незаконних дій Державної виконавчої служби по утриманню виконавчого збору, що підтверджено ухвалою господарського суду Луганської області від 08.12.2005 р. у справі №21/467 (якою було визнано недійсною постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2005 р. про примусове виконання постанови №5/10 про стягнення виконавчого збору у сумі 6 071,80 грн.).

Відмовляючи в задоволенні позову, господарський суд першої інстанції обмежився посиланням на те, що відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, у зв'язку з чим  повинна бути стягнута з Державного бюджету, а не з Державної виконавчої служби Луганської області, що, на думку суду, є достатньою підставою для відмови в позові.

Апеляційний господарський суд, залишаючи без змін рішення господарського суду першої інстанції про відмову в позові, обмежився посиланням на те, що: по-перше, ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" (на яку позивач посилався в обґрунтування позовних вимог) передбачено захист прав стягувача у виконавчому провадженні, а заявник скарги є боржником; по-друге, позивач не довів обставин щодо стягнення спірної суми на підставі  ст.ст. 1172, 1174, 1175 Цивільного кодексу України та ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, зазначені висновки господарських судів не є такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності керуючись законом, як це передбачено ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Господарські суди попередніх інстанцій не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, не надали оцінки доводам позивача та наявним у справі доказам.

Статтею 11 Закону України "Про державну службу" встановлено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Крім того, у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 р. №14 вказано, що при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що при розгляді даної справи важливим є визначення дійсних відповідачів у справі, чого попередніми судовими інстанціями належним чином здійснено не було.

Господарський суд першої інстанції, обмежившись посиланням на те, що відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна позивачу, повинна бути стягнута не з Державної виконавчої служби, а з Державного бюджету України, не вирішив при цьому питання щодо залучення до участі у справі як другого відповідача відповідного органу Державного казначейства України.

Крім того, слід зазначити, що вирішивши господарський спір по суті, господарські суди не уточнили та не встановили предмет позову з огляду на обґрунтування позову нормами ст.ст. 1172, 1174, 1175 Цивільного кодексу України та ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" та посилання позивача на незаконні дії Державної виконавчої служби по утриманню виконавчого збору у розмірі, що перевищує 10% від фактично стягненої суми (що підтверджено ухвалою господарського суду Луганської області від 08.12.2005 р. у справі №21/467 —а.с. 23), оскільки: по-перше, господарський суд першої інстанції, розглядаючи спір про відшкодування шкоди, відмовив у позові лише з підстав пред'явлення позову до Державної виконавчої служби, тоді як шкода повинна бути відшкодована з Державного бюджету України; по-друге, господарський суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення господарського суду першої інстанції, обмежився посиланням на недоведення позивачем обставин щодо стягнення спірної суми на підставі ст.ст. 1172, 1174, 1175 Цивільного кодексу України та ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, ні господарський суд першої інстанції, ні господарський суд апеляційної інстанції не встановили наявності чи відсутності шкоди, заподіяної заявнику внаслідок неправомірних дій Державної виконавчої служби по утриманню виконавчого збору у розмірі, більшому 10% від фактично стягненої суми (в т.ч. розміру шкоди у разі її заподіяння).

Викладене свідчить про те, що судами зроблено висновки при неповно встановлених обставинах справи.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови "Про судове рішення" від 29.12.1976 р. №11 рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з наведеним та врахуванням меж повноважень касаційної інстанції, встановлених ч. 2 ст. 1115 та ст. 1117 ГПК України, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа — передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене у зазначеній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством засоби для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з вимогами закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.ст. 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДП "Попаснянський вагоноремонтний завод" на постанову Луганського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 р. у справі №6/464 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Луганської області від 09.11.2006 р. та постанову Луганського апеляційного господарського суду від 19.12.2006 р. у справі №6/464 скасувати, а справу направити на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

Головуючий                                                                                           К.Грейц

Судді                                                                                                        О.Глос

С.Бакуліна