ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  42/331-6/249

25.10.07

За позовом                              Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»

До відповідача                     Комунального підприємства «Служба замовника житлово-комунальних послуг»Оболонському району у м. Києві

Про                                  визнання договору укладеним

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

Від позивача           Бескоровайний О.В. (за дов.)

Від відповідача           Давиденко (за дов.)

Обставини справи:

До господарського суду міста Києва звернулося з позовом акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго»до комунального підприємства «Служба замовника житлово-комунальних послуг»Оболонського району міста Києва про визнання договору укладеним.

Рішенням суду від 08.11.2005 позов задоволено частково.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2006 зазначене рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.04.2006 постанову апеляційної інстанції та рішення місцевого суду скасовано, справу передано на новий розгляд.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2006 справі було присвоєно номер 42/331-6/249 та призначено розгляд останньої на 06.06.2006.

Ухвалою Верховного Суду України від 15.06.2006 акціонерній енергопостачальній компанії «Київенерго»було відмовлено у порушені касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 19.04.2006.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2006 позов було залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2006 вказану ухвалу було скасовано.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2007 постанову апеляційної інстанції було залишено без змін.

Розгляд справи призначено на 13.03.2007 розгляд справи призначено на 24.04.2007.

Відповідач звернувся з касаційною скаргою на згадану вище постанову Вищого господарського суду України.

Ухвалою Верховного Суду України у порушенні касаційного провадження було відмовлено.

Ухвалою господарського суду міста Києва розгляд справи було призначено на 25.10.2007.

Відповідач проти позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві.

У свою чергу, позивач подав заяву про зміну позовних вимог. Зокрема, сторона просить визнати договір № 230237 від 15.02.2005 укладеним в редакції акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»з урахуванням протоколу розбіжностей, крім пункту 2.4.3.

Дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Відповідно до ст. 174 Господарського суду України однією з підстав виникнення господарських зобов’язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Підстави виникнення цивільних прав та обов’язків, серед яких вказано й договори, визначено також ст. 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України господарсько-договірними зобов’язання є майново-господарські зобов’язання, які виникають між суб’єктами господарювання або між суб’єктами господарювання і не господарюючими суб’єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів. Частиною 7 вказаного кодексу передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України). Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір № 230237 від 15.02.2005 на постачання теплової енергії у гарячій воді до жилого будинку по проспекту Героїв Сталінграду, 12ж, у місті Києві.

За результатами розгляду надісланого позивачем договору відповідачем був надісланий першому протокол розбіжностей щодо преамбули, пунктів 1.1, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.3.1, 2.3.5, 2.4.1, 2.4.3, 2.4.4, 2.4.5, 3.1, 4.10.

Позивач, не погодившись з розбіжностями відповідача, звернувся до суду з позовом про їх врегулювання.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положення аналогічного змісту містяться й у Господарському кодексі України (ч. 2 ст. 180 вказаного нормативного акту). Пунктом 8 цієї ж статті визначено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У даному випадку пропозиція позивача не була прийнята відповідачем і фактично відповідач запропонував укласти інший договір, внаслідок чого відрізняється редакція умов щодо прав та обов’язків сторін за ним, відповідальності за невиконання умов договору.

Отже, відсутність між сторонами згоди щодо умов договору свідчить про відсутність між ними самого договору як правовстановлюючого документу, а відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах визнається відмовою від пропозиції і в той же час новою пропозицією.

Порядок укладення договорів, що породжують майново-господарські зобов’язання між суб’єктами господарювання, з 01.01.2004 регулюються Господарським кодексом України (далі –ГК України).

Виходячи зі змісту глави 20 ГК України, в основу формування договірних зобов’язань покладений принцип вільного волевиявлення, відповідно до якого вирішення судом неврегульованих умов, що виникли при укладенні договору,  можливо лише за спільною згодою усіх сторін. Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов’язана протягом двадцяти днів розглянути його. В цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей  з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Винятком з цього правила є порядок укладення договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов’язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом. Оскільки в даних випадках укладення договору є обов’язковим, незалежно від згоди другої сторони спір, що виникає при укладені договору, вирішується судом (ч. 1 ст. 187 ГК України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов’язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги»від 24.06.2004 № 1875-ІV.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником (ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Балансоутримувач, в силу абзацу 4 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Виконавцем є суб’єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу відповідно до умов договору (абзац 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Оскільки централізоване постачання гарячої води та централізоване опалення є комунальними послугами (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), їх виконавцем може бути суб’єкт господарювання, предметом діяльності якого є їх надання.

Відносини між суб’єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавцем), і фізичною та юридичною особою (споживачем), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005.

Відповідно до вказаних Правил централізоване постачання холодної води –це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.

Послуга з центрального опалення, яка спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях кварти,   згідно з Правилами також надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Отже, в контексті наведених нормативних актів, виконавцем послуги з централізованого постання холодної води та централізованого опалення може бути балансоутримувач, оскільки внутрішньобудинкові системи гарячого водопостачання та теплопостачання перебувають у нього у використанні.

Відповідач є баласоутримувачем, стосовно чого він не заперечує.

За таких обставин, виключно відповідач може виступати виконавцем вказаних послуг і повинен укладати договори зі споживачами – мешканцями будинку.

З огляду на це, норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги»та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, регулюють правовідносини між відповідачем та споживачами, і не поширюються на правовідносини, які виникають між ним та позивачем.

Отже, посилання відповідача на них в обґрунтування запропонованих розбіжностей до проекту договору судом до уваги не приймається.

У свою чергу, основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об’єкти теплопостачання визначає Закон України «Про теплопостачання»від 02.06.2005 № 2633-ІV, який регулює відносини, пов’язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплої енергії та захисту прав споживачі та працівників сфери теплопостачання.

Відповідно до  вказаного Закону (абзац 2 статті 1) балансоутримувачем є власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на ненадання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами.

В даному випадку балансоутримувач виступає споживачем теплової енергії, оскільки використовую теплову енергію на підставі договору (абзац 20 статті 1 Закону України «Про теплопостачання»).

Право теплогенеруючої організації постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу на підставі договору купівлі-продажу передбачено ч. 3 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», і в силу ч. 4 вказаної статті теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.

Таким чином, запропоновані позивачем умови договору, які передбачають постачання відповідачу теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання, відповідають вимогам Закону України «Про теплопостачання», який регулює данні правовідносини, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 187 ГПК України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на  відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49,  82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Вважати укладеним договір на постачання теплової енергії у гарячій воді     № 230237 між акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго»та  комунальним підприємством «Служба замовника житлово-комунальних послуг»Оболонського району міста Києва в редакції, запропонованій акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго».

Стягнути з комунального підприємства «Управління житлового господарства»Оболонського району м. Києва (м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 57, рахунок 4201 у Мінській філії АКБ «Київ»МФО 320605, код 05757498) на користь акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго»(м. Київ, пл. І. Франка, 5, рахунок 0005 у Старокиївському відділенні Промінвестбанку, МФО 322227, код 00131305) 85 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Суддя
С.А. Ковтун

Рішення підписано 21 лютого 2008 року