ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 лютого 2007 р.

№ 1/69

Вищий господарський  суд  України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

СПД- приватного підприємця
ОСОБА_1

на постанову

від  23.10.06 Львівського апеляційного
господарського суду

у справі

№ 1/69 господарського суду
Закарпатської  області

за позовом

Ужгородського комунального
підприємства “Кінотеатр Ужгород”

до

СПД- приватного підприємця
ОСОБА_1

3-тя особа без самостійних вимог
на стороні позивача:       Управління
майнової політики Ужгородської міської ради

про

виселення з орендованого
приміщення шляхом звільнення нежитлового приміщення

у справі взяли участь представники

позивача: адв. ОСОБА_2.

відповідача: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Клопотання позивача про відкладення
розгляду справи колегією суддів відхилено.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 15.08.2006 (суддя О.Ремецькі), залишеним без змін
постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2006 (колегія
суддів:                            М.
Краєвська, Я. Дух, Г. Кордюк), позовні вимоги про виселення з  орендованого приміщення АДРЕСА_1  пл. 54 кв.м. задоволені з тих підстав, що
договір оренди НОМЕР_1 та додаткова угода до нього від 16.07.2003 припинили
свою дію. А договір   НОМЕР_2 оренди
нежитлового приміщення 20,2 кв. м за цією ж адресою визнаний рішенням
господарського суду області № 3/106 від 10.11.2005 недійсним.  Відповідно виникло зобов'язання повернути
об'єкт оренди орендодавцю.

Відповідач в касаційній скарзі
просить рішення та апеляційну постанову скасувати, посилаючись на те, що не був
повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи.

Судом порушені норми матеріального
права, зокрема, не застосовані ст. 764 ЦК України та ст. 17 Закону України “Про
оренду державного та комунального майна”, в яких зазначено, якщо наймач
продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за
відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається
поновленим на строк, на який був раніше встановлений договором.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями
належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм
процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга  підлягає частковому  задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Перевіривши доводи касаційної
скарги, встановлено, що ухвалу про порушення провадження у справі № 1/69
відповідач отримав під розпис на повідомленні про вручення поштового
відправлення. Ухвала отримана ним 20.06.2006 з повідомленням про засідання суду
10.07.2006. Вказане засідання не відбулося, оскільки розпорядженням голови суду
від 06.07.2006 справа була передана судді Ремецькі О.Ф. Ухвалою від 07.07.2006
справа була призначена до розгляду на 28.07.2006. Явка представників сторін
була визнана обов'язковою.

Відповідач отримав зазначену ухвалу
під розпис 12.07.2006 на поштовому повідомленні про вручення поштового
відправлення.

В судовому засіданні 28.07.2006
розгляд справи було відкладено на 15.08.2006 у зв'язку з тим, що  відповідач не виконав вимоги ухвали суду від
07.07.2006. Явка представників сторін в засіданні знову була визначена
обов'язковою.

В матеріалах справи відсутні докази
вручення відповідачу ухвали суду від 28.07.2006.

В день засідання суду 15.08.2006
від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. В позові позивач
просив виселити відповідача з приміщення 20.2 кв. м. АДРЕСА_1 відповідно до
визнаного судом недійсним договору оренди НОМЕР_2.

В заяві про збільшення позовних
вимог позивач також просив виселити відповідача з 33,8 кв. м.
магазину-офісу  за вказаною вище адресою
у зв'язку з тим, що закінчився строк дії договору оренди  приміщення НОМЕР_1.

В рішенні суду від 15.08.2006
зазначено, що відповідач не виконав ухвали суду від 09.06.2006 та від
07.07.2006, які були відправлені йому
рекомендованою поштовою кореспонденцією з повідомленням про вручення.
Але з рішення суду вбачається, що ним не досліджувалося питання отримання
відповідачем ухвали від 28.07.2006 (а.с. 32), якою повідомлялося про розгляд
справи 15.08.2006.

З огляду на викладене колегія
суддів дійшла висновку, що відповідач не був належним чином повідомлений про
розгляд справи 15.08.2006.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 2.10.2006 розгляд справи був призначений на 23.10.2006.
Ухвала була направлена відповідачу рекомендованою кореспонденцією з
повідомленням про вручення. Ухвала не була вручена відповідачу, а повернена
поштою на адресу суду (а.с. 73) у зв'язку зі сплином  терміну зберігання на підставі Правил надання
послуг поштового зв'язку.

Колегія суддів дійшла висновку, що
відповідач був належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду
справи. Явка представників сторін в засідання суду обов'язковою не визнавалась
і тому суд обгрунтовано розглянув справу на підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Апеляційним судом встановлене
наступне.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 10.11.2005 у справі № 3/106 визнано недійсним договір
сторін НОМЕР_2 на оренду площі 20,2 кв. АДРЕСА_1.

Строк дії договору НОМЕР_1 з
додатковою угодою на оренду 33,8 кв. м. за вказаною вище адресою був зазначений
до 16.07.2006.

Орендодавець листом від 07.06.2006
попередив орендаря (відповідача) про небажання продовжувати договірні відносини
в майбутньому та просив звільнити орендовані приміщення (а. с. 33, 34).

На підставі встановлених обставин
суд дійшов висновку про те, що відповідач зобов'язаний звільнити об'єкт оренди.

В ст. 17 Закону України “Про оренду
державного та комунального майна” зазначено, що у разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що 7 червня 2006 року
орендодавець рекомендованим листом попередив орендаря про сплив строку
дії договору 16.07.2006 і неможливість його продовження.

Відповідач в касаційній скарзі
наполягає на тому, що попередження про припинення дії договору не отримував.

Питання отримання  орендарем попередження не було предметом
дослідження в судах попередніх інстанцій. Поштова квитанція про його
відправлення містить в собі відомості, що поштове відправлення було здійснено
“з повідомленням” (а.с. 33). Порядок вручення такого відправлення зазначений в
п. 121 Правил надання послуг поштового зв'язку. Лист-повідомлення від
14.08.2006, на який посилається в рішенні суд першої інстанції в матеріалах
справи відсутній (а.с.6).

На підставі викладеного колегія
суддів дійшла висновку, що в порушення вимог ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, судами не повно з'ясовані  обставини, що мають суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Крім цього заслуговують на увагу
доводи скаржника про те, що він був не повідомлений про збільшення позовних
вимог. Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено
право позивача збільшити розмір позовних вимог. Під збільшенням чи
зміною розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких
виражається позовна вимога (ціна позову, збільшення чи зменшення товару, тощо).
Під зміною розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи
кількох вимог додатково до викладених у позовній заяві -така дія кваліфікується
як зміна предмету позову. Зміна підстави позову означає зміну обставин, якими
позивач обгрунтовує свою вимогу до відповідача. Одночасна зміна предмету і
підстав позову не допускається.

Наведене свідчить про порушення
судами попередніх інстанцій вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу
України.

На підставі викладеного колегія
суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій не з'ясували належним
чином дійсні обставини справи, що вплинуло на їх юридичну оцінку та
застосування норм матеріального і процесуального права. Відтак, ухвалені у
справі судові рішення і постанова не можуть вважатися законними і
обгрунтованими, тому підлягають скасуванню, а справа -передачі на новий
розгляд.

Під час нового розгляду справи
місцевому суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно встановити всі
фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки доказів і в залежності
від встановленого правильно застосувати норми матеріального та процесуального
права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне і обгрунтоване
рішення.

Керуючись ст.ст. 1115
1117 -11112 Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного
підприємця  ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення господарського суду  Закарпатської області від 15 червня 2006 року
та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.10.2006 у
справі № 1/69 скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського
суду Закарпатської області.

Головуючий,
суддя                     В.Овечкін

Судді                    Є.Чернов

В.Цвігун