ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

09.10.07                                                                                           Справа  № 2/75

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                                                                   Бонк Т. Б.

суддів                                                                                          Бойко С. М.

Марко Р. І.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) –Греца Я. В. –представник

від відповідача 1 –не з’явився

від відповідача 2 - Рудова Ю. В. –представник

розглянув апеляційну скаргу ТзОВ Закарпатський коледж управління та бізнесу «Ерудит», м. Ужгород б/н і б/д

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 р.

у справі № 2/75

за позовом ТзОВ Закарпатський коледж управління та бізнесу «Ерудит», м. Ужгород

до відповідача 1 ВАТ «Плодоовоч», м. Ужгород

до відповідача 2 Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод», м. Ужгород

про визнання недійсним договору купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адміністративного будинку літ. ХХХІ, розташованого по вул. Гагаріна, 30 в м. Ужгороді, укладеного 02.06.2005 р. між ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»та ОП «Ужгородський коньячний завод», визнання недійсним договору купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адміністративного будинку літ. ХХХІ, розташованого по вул. Гагаріна, 30 в м. Ужгороді, укладеного 07.07.2005 р. між ОП «Ужгородський коньячний завод»та ВАТ «Плодоовоч»

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 р. у справі № 2/75 повністю відмовлено у задоволенні позовних вимог ТзОВ Закарпатський коледж управління та бізнесу «Ерудит», м. Ужгород.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване зокрема тим, що позивачем не доведено факту порушення прав і охоронюваних законом інтересів ТзОВ Закарпатський коледж управління та бізнесу «Ерудит», а учасник ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»не є тією особою, якій належить право оскаржувати договір купівлі-продажу, укладений між відповідними особами, учасником якого він не є. Суд вважає, що положення чинного законодавства, а також Статуту продавця –ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»не обмежують повноваження директора укладати угоди по відчуженню майна цього товариства.

У своїй апеляційній скарзі позивач просить скасувати дане рішення та прийняти нове, яким повністю задоволити позов, посилаючись на те, що відповідно до ст. 98 ЦК України, відчуження майна товариства відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю і здійснюється виключно за його рішенням, які приймаються більшістю не менш як ѕ голосів учасників товариства. Позивач вважає, що предметом договору купівлі-продажу від 02.06.2005 р. було все нерухоме майно, вартість якого значно перевищувала визначений законом обсяг –50 %. Крім того, апелянт вважає, що оскарження правочину  можливе не лише його сторонами, а й іншими зацікавленими особами.

У поясненнях на апеляційну скаргу відповідач 1 просить залишити рішення господарського суду Закарпатської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи, що він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки продавець –ОП «Ужгородський коньячний завод»на момент укладення договору купівлі-продажу з покупцем –ВАТ «Плодоовоч», був власником майна на законних підставах, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 7553450 від 17.06.2005 р., виданого КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації». Відповідач 1 також вважає, що позивач не довів, яким чином спірне майно за договором купівлі-продажу стосується порушених прав та охоронюваних законом інтересів ТзОВ Закарпатський коледж управління та бізнесу «Ерудит».

У поясненнях на апеляційну скаргу відповідач 2 заперечує доводи, викладені в ній, просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що укладеними договорами купівлі-продажу безпосередніх прав позивача порушено не було, оскільки власником майна була інша юридична особа, а позивач мав відповідні корпоративні правовідносини з ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»(ліквідованого суб’єкта господарювання). ОП «Ужгородський коньячний завод»у жодних правовідносинах із позивачем не перебував  і немає жодних зобов’язань перед позивачем. Крім того, відповідач 2 вважає, що апелянт не подав суду будь-яких доказів того, що продане нерухоме майно становило 50 і більше відсотків майна товариства.

У додаткових поясненнях відповідач 2, підтримуючи свої заперечення, повідомляє, що на період укладення спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна особою, яка мала право укладати договори від імені ТзОВ ПКТБ «Едельвейс», був його директор Енеді Іван Іванович, про що є відповідний запис у Єдиному державному реєстрі.

Також відповідач 2 подав клопотання, яке судом задоволено, про долучення до матеріалів справи відповідних документів, перелічених у додатку. При цьому, він вказав, що будь-яких доказів про вартість майна ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»позивачем надано не було. Відповідач 2 зазначає, що позивач помилково ототожнює вартість майна товариства з його статутним фондом.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі, поясненнях до неї, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав:

Матеріалами даної справи підтверджено, що між ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»та ОП «Ужгородський коньячний завод»02.06.2005 р. укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна –будівель літ. ХХХІ, ХХХІХ, ХХУІІ, част. літ. І площею 323, 2 кв. м., що розташовані в м. Ужгороді по вул.Гагаріна, 30.

Даний договір нотаріально посвідчений та зареєстрований, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 339452 від 17.06.2005 р., яким право власності на зазначене майно визнано за ОП «Ужгородський коньячний завод».

07.07.2005 р. ОП «Ужгородським коньячним заводом», як власником спірного нерухомого майна, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна –будівель літ. ХХХІ, ХХХІХ, ХХУІІ, част. літ. І площею 323, 2 кв. м., що розташовані в м. Ужгороді по вул. Гагаріна, 30 з ВАТ «Плодоовоч». Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВХ № 423737, право власності на нерухоме майно належить відповідачу 1 –ВАТ «Плодоовоч».

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання зазначених вище угод недійсними, посилаючись на те, що відповідно до ст. 98 ЦК України (в редакції від 01.01.2004 р.), рішення про продаж належного товариству майна повинно прийматись загальними зборами учасників товариства, а не одноособово директором товариства, укладаючи оскаржувану угоду директор ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»перевищив надані йому повноваження, тому даний правочин слід вважати недійсним, і тому він не може породжувати для сторін по договору відповідних юридичних наслідків, і відповідно ОП «Ужгородський коньячний завод»не можна вважати власником спірного майна, який наділений правом його відчужувати іншій особі.

Цивільним кодексом Української РСР, зокрема ст. 29, визначено органи юридичної особи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства у відповідності до вимог Закону України «Про господарські товариства».

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки господарські відносини сторін, що розглядаються у цій справі, виникли до набрання чинності відповідними положеннями ЦК України та ГК України, але продовжують існувати після набрання ними чинності, то до прав і обов’язків, що існують між сторонами договорів, господарським судом правомірно застосовуються, зазначені положення.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті  господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Управління  товариством  здійснюють  його  органи,  склад   і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства, що передбачено ст. 23 даного Закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 92, 97 ЦК України, формують та виражають волю юридичної особи органи  юридичної особи, відповідно, саме їх дії розглядаються як дії юридичної особи. Склад (перелік) органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Як правило, від імені товариства діє виконавчий орган, який може бути колегіальний чи одноособовий. У законах можуть встановлюватись випадки, коли юридична особа може набувати цивільних прав та обов’язків і здійснювати їх через своїх учасників. Зокрема, згідно ст. 89 ГК України, характер управління справами господарського товариства залежить від того, чи належить воно до об’єднань осіб чи воно є об’єднанням капіталів. У перших управління справами здійснюють учасники (повні та командитні товариства), які несуть обов’язок додаткової повної відповідальності за зобов’язаннями товариства. В об’єднаннях капіталів (в акціонерному товаристві, товаристві з обмеженою відповідальністю і товаристві з додатковою відповідальністю) управління здійснюється за допомогою системи органів (загальних зборів учасників, виконавчого та контрольного органів) і посадових осіб.

З огляду на вимоги чинного законодавства, посилання позивача (апелянта) на те, що внаслідок укладення спірних угод порушено його право брати участь в управлінні справами товариства, є безпідставними, оскільки управління справами товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється учасником товариства через відповідні органи, ним визначені внаслідок створення такого товариства. Таким чином, позивачем не доведено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів при укладенні відповідними юридичними особами договору купівлі-продажу від 02.06.2005 р., оскільки управління справами товариства з обмеженою відповідальністю не передбачає покладення саме на учасника товариства повноважень по розпорядженню майном, що є власністю товариства, оскільки учасник товариства не є тією особою, якій належить право оскаржувати договір купівлі-продажу, укладений між відповідними юридичними особами.

Згідно ч. 2 ст. 98 ЦК України, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Рішення про внесення змін до статуту  товариства,  відчуження майна товариства на суму, що становить 50 і більше відсотків  майна  товариства, та про   ліквідацію товариства приймаються  більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Зазначене дає підстави зробити висновок про те, що ч. 2 ст. 98 ЦК України передбачає загальне правило про порядок прийняття рішень загальними зборами, якщо інше не встановлено установчими документами та законом. Загальні збори товариства мають право передати вирішення питань, які відносяться до їх компетенції, виконавчому органу при умові, що законодавством або установчими документами такі рішення не належать до виключної компетенції загальних зборів (ст. 159 ЦК України). Тобто, норма даної статті допускає заміну визначеного нею правила іншим законодавчим актом, в тому числі нормами Закону України «Про господарські товариства».

Відповідно до ст. 99 ЦК України, саме загальні збори учасників товариства створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад, яка також може встановлюватись законом, зокрема, Законом України «Про господарські товариства»(ст. 62 даного Закону).

Згідно із ч. 4 ст. 145 ЦК України, до виключної компетенції загальних зборів   учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: 1) визначення   основних   напрямів   діяльності  товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; 2) внесення змін до статуту товариства,  зміна  розміру  його статутного капіталу; 3) створення та відкликання виконавчого органу товариства; 4) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення  та  визначення  повноважень   відповідних   контрольних органів; 5) затвердження  річних  звітів  та  бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства; 6) вирішення  питання  про   придбання   товариством   частки учасника; 7) виключення учасника із товариства; 8) прийняття  рішення про ліквідацію товариства,  призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу.

Статутом товариства  і  законом  до   виключної   компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань. Питання, віднесені  до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства,  не можуть бути передані ними для  вирішення виконавчому органу товариства.

В свою чергу, ст. 59 Закону України «Про господарські товариства»повністю кореспондується з вимогами ст. 145 ЦК України та не містить необхідності вирішення питання про відчуження майна товариства за рішенням загальних зборів товариства.

Згідно ст. 62 вказаного Закону, у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція  (директор)  вирішує    усі    питання    діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної  компетенції зборів  учасників товариства.  Збори  учасників  товариства  можуть   винести рішення про передачу  частини  повноважень,  що  належать  їм,  до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна зборам  учасників  і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов’язкові для учасників товариства. Дирекція  (директор)  діє  від  імені  товариства  в   межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Статутом ТзОВ Проектно-конструкторсько-технологічне бюро «Едельвейс»(п. 5.2), затвердженим зборами засновників (протокол № 4 від 12.11.2002 р.) та зареєстрованим розпорядженням Ужгородського міського голови від 28.11.2002 р. № 0432, передбачено перелік питань, які віднесено до виключної компетенції зборів засновників товариства. Так, згідно п.п. 5.3 та 5.5 Статуту, директор є першою особою, яка безпосередньо керує всіма підрозділами товариства, відповідає за результати його роботи, підписує фінансові документи, діє від імені товариства. Директор без доручення діє від імені товариства, представляє його інтереси в інших підприємствах, установах, організаціях, укладає від його імені договори, здійснює наймання і звільнення персоналу товариства, а також здійснює інші дії з оперативного керівництва роботою товариства. Засновники не мають права втручатись в оперативну діяльність директора.

Отже, угода від 02.06.2005 р., укладена від імені ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»з ОП «Ужгородський коньячний завод»директором товариства, укладена в спосіб та в межах наданих даній особі повноважень, відповідає внутрішній волі сторін за угодою, та не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, як учасника даного товариства.

Слід також зазначити, що згідно балансу ТзОВ ПКТБ «Едельвейс», станом на 01.01.2006 р. необоротні активи становлять 207, 5 тис. грн., оборотні активи –45, 9 тис. грн., всього активів станом на 01.01.2005 р. – 253, 4 тис. грн., залишкова (балансова) вартість основних засобів, до яких належить нерухоме майно, становить 87, 5 тис. грн., що менше 50 % вартості майна ТзОВ ПКТБ «Едельвейс».

Посилання позивача (апелянта) на те, що норми статуту товариства не відповідають вимогам чинного на сьогодні законодавства та потребували відповідного узгодження не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки суд не вбачає порушень в умовах даних установчих документів чинного законодавства ні на момент їх прийняття, ні на момент укладення спірних угод. Крім того, ТзОВ ПКТБ «Едельвейс»з 30.08.2006 р. виключено з ЄДРПО України в результаті ліквідації.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність  прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам  цивільного  законодавства,  а також моральним засадам суспільства; особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним   і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в  момент вчинення  правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 –3,  5 та  6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 203 ГК України, господарське зобов’язання, що не відповідає  вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і  суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов’язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами  зобов’язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Отже, підтримуючи позицію господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позивачем (скаржником) не доведено наявність підстав для визнання договору від 02.06.2005 р. купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адміністративного будинку літ. ХХХІ, розташованого в м. Ужгород по вул. Гагаріна, 30 недійсним, відповідно і підстав для визнання недійсним договору від 07.07.2005 р. купівлі-продажу цього ж майна, укладеного між ОП «Ужгородський коньячний завод»та ВАТ «Плодоовоч».

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі наведеного, відповідно до чинного законодавства України, апеляційний суд вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства України, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 89, 91, 99, 101-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 р. у справі № 2/75 залишити без змін, апеляційну скаргу ТзОВ Закарпатський коледж управління та бізнесу «Ерудит», м. Ужгород –без задоволення.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.          Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                                                                Бонк Т. Б.

Суддя                                                                                                       Бойко С. М.

Суддя                                                                                                       Марко Р. І.