КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

11.04.07 р.          № 46/498-А

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Лосєва  А.М.

суддів:            Зубець Л.П.

Розваляєвої  Т.С.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Шевчук Б.Б. – дов. від 30.10.2006р.;

від відповідача - Шевченко М.А. - дов. №8378/9/10-008 від 19.11.2006р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м.Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від 22.11.2006

у справі № 46/498-А  (Шабунін С.В.)

за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю "Лесан"

до           Державної податкової інспекції у Оболонському районі м.Києва

про          визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007р. змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у наступному складі: головуючий суддя Лосєв А.М., судді: Зубець Л.П., Розваляєва Т.С.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва №/0 від 14.01.2004р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податковий кредит у серпні 2003р. сформовано відповідно до вимог діючого законодавства, що підтверджується належним чином оформленими податковими накладними, у зв’язку з чим, висновки Акту перевірки є необґрунтованими, донарахування позивачу податку на додану вартість і застосування штрафних (фінансових) санкцій з цього податку є безпідставним.

Відповідач заперечує проти позову, просить суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що під час проведення перевірки правомірність формування позивачем податкового кредиту за серпень 2003р. не було підтверджено податковими накладними, що свідчить про порушення позивачем вимог пп.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», тому визначення позивачу оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням прийняте податкового зобов’язання з податку на додану вартість і застосування штрафних (фінансових) санкцій є цілком обґрунтованим.

Постановою Господарського суду міста Києва 22.11.2006р. у справі №46/498-А позовні вимоги було задоволено, визнано недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва №/0 від 14.01.2004р.

Не погоджуючись із зазначеною Постановою, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №144/9/10-013 від 15.01.2007р., в якій просить скасувати Постанову Господарського суду міста Києва від 22.11.2006р. у справі №46/498-А та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2007р. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2007р. апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва було призначено до розгляду у судовому засіданні 04.04.2007р.

В судовому засіданні 04.04.2007р. на підставі ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України було оголошено перерву до 11.04.2007р.

У судовому засіданні 11.04.2007р. представник позивача подав додаткові пояснення по справі вих.№11/3 від 06.04.2007р.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.04.2007р. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити та скасувати Постанову Господарського суду міста Києва від 22.11.2006р. у справі №46/498-А, прийнявши нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача у судовому засіданні 11.04.2007р. заперечував проти апеляційної скарги відповідача з підстав, зазначених у письмових поясненнях вих.№11/3 від 06.04.2007р., та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги і залишити без змін Постанову Господарського суду міста Києва від 22.11.2006р. у справі №46/498-А як таку, що прийнята з повним та всебічним з’ясуванням  обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лесан» подало до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва  податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2003р., в якій визначило податковий кредит у сумі                43 773,00 грн. та податкові зобов'язання у сумі 102 745,00 грн.

У період з 05.03.2003р. по 14.01.2004р. (з перервою в роботі з 27.03.2003р. по 12.01.2004р.) Державною податковою інспекцією у Оболонському районі м. Києва було проведено позапланову документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю „Лесан” з питань дотримання вимог податкового законодавства при оподаткуванні податком на додану вартість за серпень 2003р., за результатами якої  складено Акт №11/26-05/31486738 від 14.01.2004р. (далі за текстом – Акт перевірки).

В Акті перевірки відповідач зазначає про відсутність позивача як за юридичною, так і за фактичною адресами, у зв’язку з чим до перевірки не були надані необхідні первинні документи, а саме податкові накладні на підтвердження правомірності віднесення до складу податкового кредиту в перевіряємому періоді суми податку на додану вартість в розмірі 43 773,00 грн. З урахуванням викладеного, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем пп.7.4.5 п.7.4. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” №168/97-ВР від 03.04.1997р. (із змінами та доповненнями).

На підставі Акту відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 від 14.01.2004р., яким позивачу визначено податкове зобов’язання з податку на додану вартість у сумі 65 659,50 грн. (в т.ч. 43 773,00 гри. – основний платіж, 21 886,50 грн. – штрафні (фінансові) санкції).

Суд не погоджується з висновками відповідача, викладеними в Акті перевірки, з наступних підстав.

В Акті перевірки відповідач зазначає про незнаходження позивача як за юридичною (м. Київ, пр-т. Оболонський, 23-А), так і за фактичною (м. Київ, вул. Ярославська, 1/3-Б) адресами. Проте, позивачем було надано до матеріалів справи копії:  угоди про співробітництво від 04.05.2001р., додаткової угоди від 03.05.2002р., угоди про співробітництво від 31.12.2002р. (в новій редакції), укладених між позивачем та  Приватним підприємством «Консалтинг-Інвест» про надання позивачу в користування приміщення, розташованого в будинку №23-А по проспекту Оболонському у місті Києві. Факт виконання сторонами вищезазначених угод підтверджується відповідними Актами прийому-передачі від 10.02.2003р. та від 11.05.2004р., а також платіжними дорученнями (копії даних документів наявні в матеріалах справи).

Таким чином, твердження відповідача про факт незнаходження позивача за юридичною адресою спростовується наявними у справі доказами.

Щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту у серпні 2003р., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 1.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (із змінами та доповненнями) встановлено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

В пп.7.4.5 п.7.4. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” передбачено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними ним підпунктом документами.

Згідно з пп.7.2.4 п.7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку.

Відповідно до пп.7.2.1 п.7.2. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну назву отримувача;

ж) ціну продажу без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Згідно з пп.7.2.3 п.7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг).

Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до п.3.4 Порядку заповнення та подання декларації з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України «Про затвердження форми податкової декларації та Порядку її заповнення і подання» №166 від 30.05.1997р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.1997р. за №250/2054, платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає в декларації. Дані, наведені в декларації, мають відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку (при ньому невключення податкової накладної (за наявності її оригіналу) до реєстру отриманих та виданих податкових накладних не є підставою для відмови у зарахуванні суми податку, визначеної у такій податковій накладній, до складу податкового кредиту такого платника податку). Достовірність даних, зазначених в декларації, підтверджується: підписом платника, якщо платник - фізична особа, в інших випадках (особа, яка визначена як платник податку на додану вартість, крім фізичних осіб) - підписами відповідальних посадових осіб (керівника, головного  бухгалтера) та печаткою, а в разі подання декларації в електронній формі - електронним підписом осіб (які підписують декларацію), зареєстрованим в порядку, визначеному законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що відомості, зазначені позивачем в податковій декларації за серпень 2003р., підтверджені відповідними первинними бухгалтерськими документами, зокрема, сума податку на додану вартість, включена до складу податкового кредиту повністю підтвержена належним чином оформленими податковими накладними.

Відповідно до пп.4.2.2 п.4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо:

а) платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію;

б) дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях;

в) контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання.

г) згідно з законами з питань оподаткування особою, відповідальною за нарахування окремого податку або збору (обов'язкового платежу), є контролюючий орган.

В пп.4.3.1 п.4.3 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачено, у разі якщо контролюючий орган не може самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків згідно з підпунктом "а" підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у зв'язку з невстановленням фактичного місцезнаходження підприємства чи його відокремлених підрозділів, місцезнаходження фізичної особи або ухиленням платника податків чи його посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також якщо неможливо визначити суму податкових зобов'язань у зв'язку з неведенням платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством первинних документів, сума податкових зобов'язань платника податків може бути визначена за непрямим методом. Цей метод може застосовуватися також у випадках, коли декларацію було подано, але під час документальної перевірки, що проводиться контролюючим органом, платник податків не підтверджує розрахунки, наведені у декларації, наявними документами обліку у порядку, передбаченому законодавством.

В п.1.12 Акту перевірки зазначено, що при перевірці було використано установчі та реєстраційні документи, податкову звітність та податкові накладні (а.с. 11), проте, з тексту самого Акту вбачається, що відповідач посилається лише на дані, вказані в податковій декларації позивача за серпень 2003р. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що відповідач проводив перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лесан» виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях, оскільки, як зазначає відповідач, позивачем не було надано для перевірки первинні (бухгалтерські) документи, які б підтвердили правомірність віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість за серпень 2003р.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження направлення позивачу запиту про надання первинних бухгалтерських документів до перевірки щодо правомірності формування ним податкового кредиту з податку на додану вартість у серпні 2003р.

З огляду на викладене, суму податкових зобов'язань позивача відповідно до вимог Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” має бути визначено за непрямим методом.

Відповідно до пп.4.3.5 п.4.3 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», рішення про застосування непрямих методів приймається податковим органом за місцезнаходженням платника податків за наявності підстав, визначених у підпункті 4.3.1 цього пункту. Нарахування податкових зобов'язань з використанням непрямого методу здійснюється виключно податковими органами. Рішення про сплату податкових зобов'язань приймається у судовому порядку за поданням керівника (його заступника) відповідного податкового органу.

Проте, представник відповідача пояснив суду, що рішення про застосування непрямих методів не приймалось.

Оскільки в матеріалах справи наявні належним чином оформлені податкові накладні, на підставі яких позивач включав до складу податкового кредиту у перевіряємому відповідачем періоді відповідні суми податку на додану вартість, колегія суддів вважає, що висновок відповідача, викладений в Акті перевірки 11/26-05/31486738 від 14.01.2004р., щодо порушення позивачем вимог пп.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» і, як наслідок,  безпідставне віднесення до складу податкового кредиту у серпні 2003р. податок на додану вартість у сумі 43 773,00 грн. Господарським судом міста Києва правомірно визнано помилковим.

Окрім того, у відзиві на позов та апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що позивачем було пропущено строк звернення з позовом до адміністративного суду, передбачений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає такий висновок відповідача помилковим з наступних підстав.

Відповідно до п.6.1 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», у разі коли сума податкового зобов’язання розраховується контролюючим органом відповідно до статті 4 цього Закону, такий контролюючий орган надсилає платнику податків податкове повідомлення, в якому зазначаються підстава для такого нарахування, посилання на норму податкового закону, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок податкових зобов’язань, сума податку чи збору (обов’язкового платежу), належного до сплати, та штрафних санкцій за їх наявності, граничні строки їх погашення, а також попередження про наслідки їх несплати в установлений строк та граничні строки, передбачені законом для оскарження нарахованого податкового зобов’язання (штрафних санкцій за їх наявності).

Згідно з пп.6.2.1 п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов’язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

В пп.6.2.4 п.6.2 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачено, що податкова вимога вважається надісланою (врученою) юридичній особі, якщо її передано посадовій особі такої юридичної особи під розписки або надіслано листом з повідомленням про вручення.

У такому самому порядку надсилаються податкові повідомлення.

У разі коли податковий орган або пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення або податкові вимоги у зв’язку з незнаходженням посадових осіб, їх відмовою прийняти податкове повідомлення або податкову вимогу, незнаходженням фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків, податковий орган розміщує податкове повідомлення або податкові вимоги на дошці податкових оголошень, встановленій на вільному для огляду місці біля входу до приміщення податкового органу. При цьому день розміщення такої податкової вимоги вважається днем її вручення.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження надіслання на адресу позивача оскаржуваного податкового повідомлення-рішення із повідомленням про вручення або вручення посадовій особі позивача під розписку, натомість надано Акт №65/26-05 про те, що за юридичною адресою (м. Київ, пр-т. Оболонський, 23-А) позивач не знаходиться, а також Акт №66/26-05 від 20.01.2004р. про неможливість вручення податкового повідомлення-рішення, у зв’язку з незнаходженням позивача як за юридичною, так і за фактичними адресами та розміщення вказаного повідомлення-рішення на дошці податкових оголошень.

Факт незнаходження позивача за юридичною адресою спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Про існування податкового повідомлення-рішення №/0 від 14.01.2004р. та Акту про результати позапланової документальної перевірки №11/26-05/31486738 від 14.01.2004р. позивач дізнався лише у жовтні 2006р. під час проведення перевірки.  Оскаржуване податкове повідомлення-рішення та Акт перевірки від 14.01.2004р. позивач отримав з листом Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва №22/44/10/23-605 від 09.10.2006р. після звернення до відповідача з відповідним письмовим запитом.

Згідно з пп.6.2.4 п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», податкові повідомлення або податкові вимоги, розміщені з порушенням правил, установлених цим підпунктом, вважаються такими, що не були врученими (надісланими) платнику податків.

Частиною 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про існування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення лише в жовтні 2006р. Відповідно до відбитку штампу Відділу документального забезпечення Господарського суду міста Києва для реєстрації вхідної кореспонденції, позов про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва №/0 від 14.01.2004р. було подано 31.10.2006р. (вх.№30759 від 31.10.2006р.), тобто в межах строку, встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України до   адміністративного   суду   має   право  звернутися  з адміністративним позовом особа,  яка вважає, що порушено її права, свободи  чи  інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи  місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він  заперечує проти адміністративного позову.

Доказів на підтвердження правомірності свого рішення відповідач суду не надав і  твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку, що Постанову Господарського суду міста Києва від 22.11.2006р. у справі №46/498-А прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, тому апеляційна скарга Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва задоволенню не підлягає.

Оскільки, відповідач (апелянт) звільнений від сплати державного мита, отже судових витрат при поданні апеляційної скарги не поніс, то відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати за розгляд апеляційної скарги не стягуються.

Керуючись п. 6 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення”, ст. ст. 71, 94, 150, 195, 198, 200, 205, 206, 209 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва №144/9/10-013 від 15.01.2007р. залишити без задоволення, а Постанову Господарського суду міста Києва від 22.11.2006р. у справі №46/498-А – без змін.

2. Справу №46/498-А повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена  до касаційного суду протягом місяця у встановленому законом порядку

Головуючий суддя          Лосєв  А.М.

Судді

Зубець Л.П.

Розваляєва  Т.С.