ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

28.02.2007                                                                                            Справа  № 2/2

За первісним позовом   Регіонального відділення ФДМУ по Закарпатській області, м. Ужгород

До відповідача відкритого акціонерного товариства „Кордон”, м. Тячів та

До відповідача товариства з обмеженою відповідальністю „Норіс”, м. Київ

Про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна –будівлі гуртожитку (літ. А), що знаходиться в м. Тячів, вул.. Заводська, 1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 20.12.2006 року за №15743 недійсним та стягнення суми 150000грн. моральної шкоди

(позовні вимоги викладено у відповідності до заяви позивача, поданої в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України щодо їх збільшення)

Та за зустрічним позовом відкритого акціонерного товариства „Кордон”, м. Тячів

До відповідача Регіонального відділення ФДМУ по Закарпатській області, м. Ужгород

Про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна –будівлі гуртожитку (літ. А), що знаходиться в м. Тячів, вул.. Заводська, 1

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача – Джуган Н.Б. –представник за дорученням №1 від 03.01.07р.

від відповідача 1 – Грабар Я.М. –представник за дорученням №6/01 від 26.01.07р.

від відповідача 2 - Грабар Я.М. –представник за дорученням №6/01 від 26.01.07р.

СУТЬ СПОРУ:

В засіданні суду 14.02.2007р. за згодою представників сторін було оголошено перерву в порядку вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України до 20.02.2007р. для надання сторонам можливості подати суду докази в обґрунтування своїх доводів та заперечень.

Представник позивача за первісним позовом просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі по мотивах, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість матеріалами справи. Зокрема, вказує на те, що постановою Тячівського районного суду від 12.12.2005р. по справі №2-1560/05, залишеною в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області та ухвалою Вищого адміністративного суду України, визнано недійсними накази Регіонального відділення ФДМУ в Закарпатській області в частині приватизації відповідачем 1 гуртожитку, вилучивши його зі статутного фонду ВАТ „Кордон”, відповідно, даний набув статусу майна, яке не увійшло до статутного фонду господарського

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

товариства, але перебуває на його балансі. Також даними судовими актами частково визнано недійсними рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради від 30.05.2000р. за №121 та свідоцтво про право колективної власності від 14.06.2000р. за №91 в частині оформлення права власності на гуртожиток в м. Тячів, вул. Комсомольська (Заводська), 1 за ВАТ „Кордон”. З огляду на такі обставини заперечує правомірність укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу даного майна від 20.12.2006р., так як дана особа на час укладення договору не мала права власності на об’єкт, що відчужується, відповідно, зважаючи на вимоги статті 215 Цивільного кодексу України уклала правочин, який не мала права укладати та ввела в оману сторону за такою угодою щодо обставин, які мають істотне значення. З цих підстав вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача 1 суми моральної шкоди, завданої позивачу, як власнику майна, з огляду на встановлені обставини справи та наявності заподіяння позивачу укладеним оспорюваним правочином немайнових втрат, які полягають у зниженні престижу, ділової репутації, часу та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану.

Заперечує з приводу поданого відповідачем 1 зустрічного позову з підстав, наведених у поданому суду письмовому поясненні. Зокрема, вказує на відсутність факту добросовісного набуття права власності на нерухоме майно –будівлю гуртожитку, оскільки приватизація державного майна являється багатостороннім процесом, в якому бере участь не тільки орган приватизації, але й особи, які можуть були покупцями даного майна. Такий процес включає в себе як права, так і обов’язки сторін, є відомий сторонам, в тому числі і як обмеження стосовно приватизації певного майна, визначені чинним законодавством та не залежать від волі сторін.

Представник відповідача 1 просить зустрічний позов задовольнити в повному обсязі з мотивів, викладених в ньому, а в задоволенні первісного відмовити з тих підстав, що приватизація цілісного майнового комплексу Тячівського консервного заводу, в тому числі і будівля гуртожитку, була проведена ще в 1995 році. Відповідно до Плану приватизації  підприємства, як і до Акту оцінки об’єкту приватизації, згадана будівля була включена до об’єктів, що підлягають приватизації на платній основі. Вважає, що таким чином ним як добросовісним набувачем набуто право власності на будівлю гуртожитку у відповідності до вимог статей 330 та 388 Цивільного кодексу України (в редакції 01.01.2004р.).

Також вказує на те, що постанова про порушення кримінальної справи по факту заволодіння чужим майном ВАТ „Кордон” не є підтвердженням неправомірності продажу гуртожитку, місцезнаходженням якого є вул.. Заводська, 1 в м. Тячів та  не може слугувати беззаперечним доказом у  даній справі. Крім того, рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради від 17.01.2007р. про уточнення місцезнаходження будівлі гуртожитку оскаржено у визначеному законодавством порядку.

Представник відповідача 2 заперечує з приводу поданого первісного позову та у поданому суду письмовому поясненні вказує на те, що відчуження будівлі гуртожитку здійснено у відповідності та з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки у відповідача 1 на момент укладення такого договору було посвідчено право власності  на відчужуваний об’єкт та подано відповідні документи, які його посвідчують, а також відсутні заборони стосовно його продажу, перевірку чого було здійснено  при нотаріальному відчуженні даного договору. Крім того, рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації „Український правовий альянс” від 28.12.2006р. ТОВ „Норіс” визнано добросовісним набувачем нерухомого майна –будівлі гуртожитку (літ. А), що знаходиться в м. Тячів, вул.. Заводська, 1 за договором купівлі-продажу від 20.12.2006р. та визнано право власності на цей об’єкт. Водночас просить взяти до уваги те, що подані позивачем матеріали стосуються

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

будівлі гуртожитку, що знаходиться в м. Тячів, вул.. Комсомольська, 1 по при те, що предметом оспорюваної угоди є майно –будівля гуртожитку (літ. А), що знаходиться в м. Тячів, вул.. Заводська, 1. Також вказує на відсутність відповідного обґрунтування позивачем вимоги стосовно стягнення суми 100000грн. моральної шкоди, оскільки не вказано в чому така полягає згідно статті 23 Цивільного кодексу України.

З цих підстав подав суду докази про те, що ухвалою господарського суду міста Києва від 08.02.2007р. у справі №2/76-А вжито заходів до забезпечення адміністративного позову до Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації щодо визнання нечинним рішення №09/381 від 22.12.2006р. та зобов’язання зареєструвати право власності на будівлю гуртожитку, місце розташування якої змінено виконавчим комітетом Тячівської міської ради, що на думку відповідача 2 рівнозначне примусовому вилученню майна у власника.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення  представників сторін, суд встановив:

Між відкритим акціонерним товариством „Кордон”, м. Тячів та товариством з обмеженою відповідальністю „Норіс”, м. Київ 20.12.2006 року було укладено договір  купівлі-продажу нерухомого майна –будівлі гуртожитку (літера А) загальною площею 2621,44кв.м., що знаходиться в м. Тячів, вул. Заводська, 1. Документом, що підтверджує право власності продавця на вказане майно, що відчужується, подано Свідоцтво  про право колективної  власності  на нерухоме майно №91 від 14.06.2000р., видане виконавчим комітетом Тячівської міської ради на підставі рішення виконкому №121 від 30.05.2000р. та зареєстроване Тячівським державним підприємством технічної інвентаризації 14.06.2000р. в реєстровій книзі №1-в за реєстровим №132. При нотаріальному посвідченні даного договору встановлено відсутність заборони (арешту) згідно Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об’єктів нерухомого  майна від 20.12.2006р., відсутність перебування її в іпотеці згідно Витягу з Державного реєстру іпотек від 20.12.2006р.,  а також відсутність податкової застави на дане майно згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 20.12.2006р. Згідно довідки-характеристики, виданої Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації від 15.12.2006р. №2022 вартість будівлі склала 136123грн. Того ж дня між сторонами угоди було підписано акт прийому-передачі майна та підписано третейську угоду, згідно умов якої сторони погодили, що всі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з приводу договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2006р., в тому числі за додатковими угодами до даного договору підлягають остаточному вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації „Український правовий альянс”, відповідно до Регламенту цього суду.

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації „Український правовий альянс”, м. Київ від 28.12.2006р. позовні вимоги ТОВ „Норіс” до ВАТ „Кордон” про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на об’єкт нерухомості - будівлі гуртожитку (літера А) загальною площею 2621,44кв.м., що знаходиться в м. Тячів, вул. Заводська, 1, було задоволено в повному обсязі.

Позивач вказує на недійсність укладеного відповідачами договору купівлі-продажу будівлі гуртожитку у відповідності до вимог статей 227 та 230 Цивільного кодексу України, оскільки оспорюваний правочин вчинений ВАТ „Кордон”  без  відповідного дозволу (ліцензії), а відповідно, може бути визнаний судом недійсним. Вважає, що однією із сторін правочину навмисно введено другу сторону в оману щодо обставин,  які мають істотне значення (частина  перша статті   229  цього  Кодексу),  а відповідно такий  правочин повинен бути  визнаний  судом недійсним

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

(продавець заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину). З цих підстав вказує на необхідність ВАТ „Кордон”, як стороною, що застосувала обман, відшкодувати власнику майна –Регіональному відділенню ФДМУ по Закарпатській області, моральну шкоду,  що завдана у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Так, за приписом  ст. 4 та 48 Закону України "Про власність" власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права,  хоч би ці порушення поєднані з позбавленням володіння і відшкодуванням завданих цим збитків. Судовий  захист  права  власності  та  майнових  інтересів власників -   осіб,   названих   у   статті  1  ГПК України,  здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про визнання права власності  на  майно,  про  витребування майна  з  чужого  незаконного  володіння (а в передбачених законом випадках і від  добросовісного  набувача)  чи  відшкодування  його вартості; про   визначення   порядку   володіння,   користування    і розпорядження майном, що є спільною власністю, про поділ спільного майна або виділ з нього певної частки; про визнання недійсними договорів, пов'язаних з відчуженням майна,  а також про  визнання  зазначених  договорів  дійсними; про визнання недійсними актів державних та  інших  органів, що   порушують  майнові  права  та  охоронювані  законом  інтереси підприємств і організацій; про  відшкодування  шкоди,  заподіяної майну,  або збитків, завданих порушенням майнових прав підприємств і організацій; іншими  позовами,  пов'язаними  з  охороною права власності підприємств і організацій.

Відповідні положення  поширюються  також  на  підприємства  і організації,  які хоча й не є власниками,  але володіють майном  з підстав,  передбачених  законом  (на  праві повного господарського відання  або  на  праві  оперативного  управління)  чи   договором (наприклад, згідно з договором майнового найму).

Як вбачається з матеріалів справи, цілісний майновий комплекс в м. Тячів, вул.. Заводська, 1, перейшов з державної власності у приватну власність  на визначених законодавством підставах, відповідно, ВАТ „Кордон” є правонаступником відкритого акціонерного товариства „Тячівконсерв”, як підприємства, що створене у процесі приватизації цілісного майнового комплексу по переробці  сільськогосподарської сировини на підставі Закону України „Про приватизацію державного майна” у відповідності до наказів позивача від 22.07.1994р. №2/219 „Про приватизацію майна Тячівського консервного заводу”, від 06.05.1996р. №3/768 „Про затвердження Плану приватизації і перетворення у відкрите акціонерне товариство Тячівського консервного заводу” та від 06.05.1996р. №3/769 „Про утворення відкритого акціонерного товариства „Тячівконсерв”. Таким чином, внаслідок проведеної приватизації державного майна саме за відповідними наказами позивача до статутного фонду відповідача 1 було включено будівлю гуртожитку в м. Тячів, вул.. Заводська, 1, право власності на яку в сукупності з іншим майном було включено до колективної власності відповідача 1 згідно рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради від 30.05.2000р. за №121. На дану будівлю виконкомом було видано також свідоцтво про право колективної власності від 14.06.2000р. за №91 в частині оформлення права власності на гуртожиток в м. Тячів, вул. Комсомольська (Заводська), 1 за ВАТ „Кордон”.

Постановою Тячівського районного суду від 12.12.2005р. по справі №2-1560/05 (яка набула законної сили 30.03.2006р.), залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області та ухвалою Вищого адміністративного суду України, визнано недійсними вищевказані накази Регіонального відділення ФДМУ в Закарпатській області в частині приватизації відповідачем 1 гуртожитку та вилучено його зі статутного фонду ВАТ „Кордон”. Також даними судовими актами частково визнано недійсними рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради від

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

30.05.2000р. за №121 та свідоцтво про право колективної власності від 14.06.2000р. за №91 в частині оформлення права власності на гуртожиток в м. Тячів, вул. Комсомольська (Заводська), 1 за ВАТ „Кордон”, відповідно, даний набув статусу майна, яке не увійшло до статутного фонду господарського товариства, але перебуває на його балансі.

Згідно норм пункту 4 статті 179 Господарського кодексу України умовою реалізації вільного волевиявлення сторін при укладанні та зміні господарських договорів закон ставить відповідність умов договору змісту чинного законодавства України. Відповідно до ч.7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими  Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Частина 1 статті 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог,  які встановлені частинами першою - третьою,  п'ятою та  шостою  статті  203  цього Кодексу. Тобто, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 227 ЦК України передбачено правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти, зокрема, у випадку укладення правочину юридичною особою без  відповідного дозволу (ліцензії), шляхом відшкодування моральної шкоди, завданої таким правочином.

Правовий аналіз даної статті вказує на те, що даною нормою регулюється питання визнання в судовому порядку недійсним правочину, вчиненого без відповідного дозволу (ліцензії), який є документом державного зразка, посвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов (ст.1 Закону України „Про ліцензування певних видів  господарської діяльності”), отримання якої є необхідним для здійснення видів діяльності, передбачених Законами України „Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодоовочевого, алкогольних напоїв та тютюнових виробів”, „Про банки у банківську діяльність” та ін.

Таким чином, посилання позивача як на недійсність укладеного відповідачами договору на дану норму є необґрунтованим та безпідставним.

В свою чергу статтею 230 ЦК України передбачено підстави визнання недійсним правочину під впливом обману у випадку,  якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,  які мають істотне значення (частина  перша статті   229  цього  Кодексу). Тобто, положення даної статті стосуються виключно сторін за такою угодою та не можуть бути доведені іншим способом, ніж визначений законом.

Відповідно до роз'яснень  Пленуму  Верховного  Суду  України, викладених у п. 2 постанови від 28.04.1978 р. №3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійними”, угода може бути  визнана  недійсною  лише  з  підстав  і  з наслідками, передбаченими  законом;  у  кожній  справі  про   визнання   угоди

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

недійсною  суд повинен встановити наявність тих обставин,  з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Під обманом мається на увазі як активна поведінка сторони правочину, яка проявляється в запереченні обставин, так і пасивна поведінка, яка полягає в тому, що особа замовчує існування істотних обставин. Визначальною ознакою обману є умисні дії сторони правочину. Поряд з цим, необхідною умовою для визнання правочину недійсним є також те, щоб приховувані (шляхом заперечення чи замовчування) обставини могли перешкодити вчиненню правочину, якби інша особа дізналась про їх існування.

В даному випадку, задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору, укладеного внаслідок обману, можливе виключно у випадку доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною і наявність їх безпосереднього зв’язку з волевиявленням другої сторони щодо укладення угоди. Тобто, під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації, що уклала угоду, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди.

Суд, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про відсутність обставин, зазначених в статті 230 Цивільного кодексу України (якою позивач обґрунтовує свої вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаним рішенням Тячівського районного суду, яке набрало законної сили ще 30.03.2006р., гуртожиток, що розташований в м. Тячів, вул.. Заводська, 1, вилучено із статутного фонду ВАТ „Кордон”, отже, вказаний гуртожиток набув статусу майна, яке не увійшло до статутного фонду господарського товариства, але перебуває на його балансі. Незважаючи на такі обставини, Регіональним відділенням ФДМУ по Закарпатській області, як державним органом, уповноваженим управляти державним майном та контролювати його використання, з цього часу не було вжито жодних заходів стосовно повернення даного майна у державну власність. Також не було повідомлено реєструючі органи про існування таких обставин, а відповідно, такими діями зумовлено у зв’язку з цим відчуження відповідачем 1 на користь відповідача 2 будівлі гуртожитку.

Як свідчать матеріали справи, оспорювана позивачем угода укладена у відповідності до вимог чинного законодавства та у визначеному законодавством порядку посвідчена нотаріально. Як вимагається чинним законодавством відчужувачем у підтвердження права власності на нерухоме майно подано відповідні підтверджуючі документи, в тому числі і довідку-характеристику Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації від 15.12.2006р. №2022, згідно якої підтверджено наявність у продавця на момент вчинення угоди права власності на нерухоме майно –будівлю гуртожитку.

Тобто, формально відповідач 1 на момент укладення оспорюваної угоди мав у наявності всі ознаки права власності на відчужуване майно і діяв у встановленому законом порядку, а також матеріалами справи не встановлено повідомлення відповідачем відомостей щодо предмету угоди, які не відповідають дійсності, або замовчування ним обставин, що мають істотне значення для угоди. Відповідно, твердження позивача про укладення оспорюваної угоди внаслідок обману є необґрунтованими.

Крім  того, слід врахувати, що рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації „Український правовий альянс”, м. Київ від 28.12.2006р. в повному обсязі задоволено позовні вимоги ТОВ „Норіс” до ВАТ „Кордон” та визнано у передбаченому законодавством порядку покупця за оспорюваним правочином

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

добросовісним набувачем. Також даним рішенням визнано право власності покупця на об’єкт нерухомості - будівлю гуртожитку (літера А) загальною площею 2621,44кв.м., що знаходиться в м. Тячів, вул. Заводська, 1.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України вищевказана обставина є підставою звільнення від доказування, оскільки факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Статтею 388 Цивільного кодексу України передбачено підстави витребування власником майна від добросовісного набувача, можливість витребування якого залежить від того, яким саме чином майно вибуло з володіння позивача: за його волею чи поза неї. Настання таких обставин можливе у випадку, якщо майно було загублене власником  або  особою,  якій  він  передав майно у володіння; було  викрадене  у  власника  або особи,  якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи,  якій  він  передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В даному випадку майно вибуло з володіння власника за його волею (було внесено в якості внеску до статутного фонду відповідача 1 та посвідчено право власності на нього у визначеному законодавством порядку) і в подальшому відплатно продано відповідачем 1 на користь відповідача 2, у зв’язку з чим витребування його від останнього не допустиме.  Водночас, така обставина не позбавляє власника можливості вимагати від особи, яка здійснила продаж майна, відшкодування завданих їй збитків.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 1 суми завданої моральної шкоди. Однак, дана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно статті 23 ЦК України моральна шкода це такі наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати: у  фізичному  болю  та  стражданнях,  яких  фізична  особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у  душевних  стражданнях,  яких  фізична  особа  зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,  членів її сім'ї чи близьких родичів; у  душевних  стражданнях,  яких  фізична  особа  зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у  приниженні  честі  та гідності фізичної особи, а також ділової  репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої  статті  23  в  редакції  Закону №3261-IV від 22.12.2005). Тобто моральною визнається шкода, заподіяна організації порушенням її законних немайнових прав і не може поширюватись на зобов’язання, які виникають з угод (договорів).

В даному випадку позивачем не доведено факту заподіяння йому ВАТ „Кордон” моральної шкоди, тобто за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а їх вжиття не випливає з порушення відповідачем 1 законних немайнових прав позивача. Крім того, як вказувалось вище, саме бездіяльність позивача зумовила настання наслідків у вигляді укладення відповідачем 1 оспорюваного договору, а відтак, вимога про стягнення з відповідача 1 суми моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Посилання позивача на порушення стосовно відповідача 1 кримінальної справи по факту заволодіння чужим майном не підтверджує неправомірність продажу гуртожитку, місцезнаходженням якого є вул.. Заводська, 1 в м. Тячів та  не може слугувати беззаперечним доказом у  даній справі. Доводи сторін стосовно неоднозначності визначення місцезнаходження будівлі гуртожитку, що знаходиться в м. Тячів, вул.. Комсомольська, 1 по при те, що предметом оспорюваної угоди є майно

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 28.02.2007 року по справі №2/2

–будівля гуртожитку (літ. А), що знаходиться в м. Тячів, вул.. Заводська, 1, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки є предметом іншого судового провадження та не стосуються предмету спору у даній справі.

Заявлений відповідачем  1 зустрічний позов до Регіонального відділення ФДМУ по Закарпатській області про визнання його добросовісним набувачем в порядку статті 388 Цивільного кодексу України також не підлягає задоволенню з огляду на вищевикладене та враховуючи те, що приватизація державного майна являється багатостороннім процесом, в якому бере участь не тільки орган приватизації, але й особи, які можуть були покупцями даного майна. Такий процес включає в себе як права, так і обов’язки сторін, є відомий сторонам, в тому числі і як обмеження стосовно приватизації певного майна, визначені чинним законодавством та не залежить від волі сторін.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський   суд   оцінює   докази   за  своїм  внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі  докази  не  мають  для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Водночас, відповідно до статей 32, 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна  довести  ті  обставини,  на  які  вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі  яких господарський   суд   у  визначеному  законом  порядку  встановлює наявність  чи  відсутність  обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які  відповідно  до  законодавства  повинні бути  підтверджені  певними  засобами  доказування,   не    можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, позивачем не доведено наявності підстав недійсності оспорюваного правочину та стягнення моральної шкоди. Суд, в свою чергу, не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а відтак, вимоги позивача та відповідача 1 за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

В порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України за згодою сторін 20.02.2007р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яке оформлене відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 28.02.2007р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 48 Закону України „Про власність”, ст.ст.23, 203, 215, 227, 229, 230, 388 Цивільного кодексу України, ст.179 Господарського кодексу України, ст. ст. 32-35, 43, 44, 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову відмовити повністю.

2. В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського  процесуального  кодексу  України.

Суддя                                           О.Ф. Ремецькі