ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

19.03.2007
Справа №2-23/275-2007А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників

від позивача - Петросенко І.М.-  представник, дов. від 05.12.2006року б/н.,

від відповідача - Шубенко Н.М.- головний державний податковий ревізор-інспектор відділу  документальних перевірок суб’єктів господарювання, дов. від 17.01.2007 року №703/10/10-0, Шутенко К.П.- начальник юридичного відділу, дов. від 26.02.2007року №26-16/10/10-0,

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Зовнішсервіс”            (98312, АР Крим, м. Керч, вул. Кірова, 51-А),

до відповідача Державної податкової інспекції в м. Керчі АР Крим (98300, АР Крим, м. Керч, вул.Борзенко,40)

про визнання нечинними податкових  повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю “Зовнішсервіс” звернулося до господарського суду АР Крим  з до Державної податкової інспекції в м. Керчі про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень: №002472301/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі  86870,20грн., у тому числі: основний платіж – 70364,00грн., штрафні санкції – 16506,20грн.; №/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі  9640,50грн., у тому числі: основний платіж – 6427,00грн., штрафні санкції – 3213,50грн.; №/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 3447,96грн., у тому числі: основний платіж – 1149,32грн, штрафні санкції – 2298,64грн. (том 1, аркуш справи15-17).

18.01.2007 року в господарський суд АР Крим від позивача надійшло клопотання про уточнення позовних вимог стосовно номеру спірного податкового повідомлення-рішення у зв’язку з пропуском однієї цифри, згідно якому позивач просить визнати нечинним податкове повідомлення-рішення №/0 від 26.10.2006року (том 1,аркуш справи 105).

Відповідач з позовними вимогами не згоден за мотивами, викладеними у запереченнях на позов (том 1, аркуш справи 107).

Згідно пункту 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України” №2953-1У від  06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає що, позов  підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України  передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не  забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право  на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з  метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Як свідчать матеріали справи, 13.10.2006року Державною податковою інспекцією в м. Керчі проведено виїзну планову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю “Зовнішсервіс” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з  01.10.2004 року по 30.06.2006 року, за результатами якої складено акт перевірки від  13.10.2006 року  №613/23-1/25133423 (том 1, аркуш справи 25).

Перевіркою виявлені порушення: підпункту 4.1 статті 4, підпунктів 5.3.1, 5.3.9 п.5.3; підпункту 5.4.8 п.5.4 статті 5; підпунктів 7.4.1., 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, в результаті чого занижено податок на прибуток за перевіряє мий період 01.10.2004 року – 01.07.2006 року на суму 70364,00грн.; підпункту 4.1 статті 4, підпунктів 7.4.1, 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 6427,00 грн; пункту 3.4 статті 3, підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, підпункту 9.10.1а), пункту 9.10 статі 9, підпункту 19.2 а) пункту 19.2 статті 19 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб” в частині неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів  фізичних осіб за лютий 2006 року у  сумі 1149,32грн.

26.10.2006 року відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення:

- №000272301/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 86870,20грн., у тому числі: основний платіж – 70364,00 грн., штрафні  санкції – 16506,20грн.;

- №002482301/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі  9640,50грн., у тому числі: основний платіж – 6427,00грн., штрафні санкції – 3213,50 грн.;

- №/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку з доходів фізичних осіб в  сумі 3447,96грн., у тому числі: основний платіж – 1149,32грн, штрафні санкції – 2298,64 грн.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві  є будь-які фактичні  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт документальної перевірки,  у якому  згідно з пунктом 1.7 розділу 1 та пунктом 2 розділу 2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб’єктами  підприємницької діяльності - юридичними особами, їх філіями, відділеннями та іншими відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 16.09.2002р. №429, зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в акті документальної перевірки повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі, з посиланням на первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність факту порушення, із зазначенням змісту порушень. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту  виявлених порушень є підстави  для визначення платнику податкових зобов’язань.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи  бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Із акту перевірки слідує, що перевіркою встановлено заниження Товариством з обмеженою відповідальністю „Зовнішсервіс” податку на прибуток у перевіряємий період з 01.10.2004р. – 30.06.2006р. у розмірі 70364,00грн.

Підставою для нарахування податку на додану вартість відповідач вважає перерахунок з нібито існуючого заниження валових доходів на суму 274621,52грн. за надані послуги з агентування суден-нерезидентів за транзитну проводку Керч-Єнікальським каналом.

15.12.2000 року Міністерством транспорту України наданий наказ №711 „Про  внесення змін і доповнень до Зборів і плат за послуги, що надаються суднам у морських торговельних портах України”. Товариство з обмеженою відповідальністю „Зовнішсервіс” агентує судна, які здійснюють транзитний прохід через Керч-Єнікальський  канал, не  заходячи до портів м. Керч.

Відповідач вважає, що наказ №711 від 15.12.2000 року, в якому держава встановлює ставки агентування суден, що проходять Керч-Єнікальським каналом транзитом, нижче цін прийшов до висновку, що фактично позивач використовував ставки плати за агентування суден, що проходять Керч-Єнікальський канал, які і є звичайними цінами. Фактично, позивач використовував ставки плати за  агентування суден, що  проходять Керч-Єнікальським каналом транзитом, нижче цін, регулювання яких здійснюється державою, без врахування об’ємів суден.

Застосовуючи рівень „звичайних цін” відповідач не прийняв до уваги, що згідно з підпунктом 1.20.10 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” донарахування податкових зобов’язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за  процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов’язань за непрямими методами.

Як свідчать матеріали справи, ставка за агентування суден, які проходять транзитом через Керч-Єнікальський канал, згідно укладених Товариством з обмеженою відповідальністю „Зовнішсервіс”  зовнішньоекономічних контрактів з різними нерезидентами, складає 50 доларів США за одну проводку через канал.

Відповідач прийшов до висновку, що встановлені пунктом 46 наказу №711 від 15.12.2000року „Про  внесення змін і доповнень до Зборів і плат за послуги, що надаються суднам у морських торговельних портах України” ставки за агентування і є звичайними цінами, що відображає відповідач у акті перевірки. Порядок визначення і оформлення податкового зобов’язання (якщо податкове зобов’язання визначається із застосуванням непрямих методів податкове повідомлення-рішення складається за формою „Н” і виноситься окреме податкове повідомлення-рішення) на підставі застосування „звичайної ціни” здійснено Державною податковою інспекцією в м. Керчі неправомірно. Отже, суд приходить до висновку, що здійснення Державною податковою інспекцією в м. Керчі донарахування позивачу податкових зобов’язань з податку на прибуток приватних підприємств свідчить про неврахування  відповідачем  вимог пункту 4.3 статті 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та Методики визначення сум податкових зобов’язань за непрямими методами, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від  27.05.2002року №697.

Більш того, судом не приймаються до уваги посилання відповідача  на пункт 1 наказу №711, що рівень цих Зборів і плат є граничним, а знижки до них надаються  Міністерством транспорту, оскільки наказом  №711 внесені  зміни і доповнення до зборів і плат за послуги, що надаються суднам у морських торговельних портах України, які затверджені наказом Міністерству транспорту України від 27.06.1996року №214 (зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 24.07.1996року за №374/1399) із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерству транспорту України від 07.12.1998року №487 (зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 30.12.1998року за 3846/3286), виклавши ці  Збори і плати в новій редакції. Наказ Міністерства транспорту України від 27.06.1996року №214 „Про затвердження Зборів і плат за послуги, що  надаються суднам у морських торговельних портах України” (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996року  за  №374/1399 із змінами і доповненнями) є чинним у період перевірки.

Отже, Державна податкова інспекція в м. Керчі при визначенні позивачу податкових  зобов’язань з податку на прибуток приватних підприємств  не врахувала положення пункту 2 наказу, згідно якого рівень Зборів і плат є граничним, тобто, без  визначення про надання знижок до них Міністерством транспорту.

Державною податковою інспекцією в м. Керчі не прийнято до уваги, що  відповідно до статей 6, 8 Закону України „Про ціни і ціноутворення” в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та  регульовані ціни і тарифи. Державне регулювання цін  і тарифів здійснюється за рахунок встановлення державних фіксованих цін (тарифів) або граничних рівнів цін (тарифів) чи граничних відхилень від  державних фіксованих цін і тарифів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що встановлений наказом граничний рівень цін (тарифів) є врегульованою максимальною вартістю товарів (робіт, послуг), а не мінімальним рівнем цін. Тобто, відповідач не обґрунтував правомірність збільшення вартості агентських послуг, наданих позивачем за період з січня 2006 року по червень 2006 року.

Як вбачається з акту перевірки, відповідач врахував завищення валових витрат на суму 6834,68грн., посилаючись на те, що усі витрати на відрядження до м. Києва за період з жовтня 2004року по червень 2006року, які здійснили керівник і головний бухгалтер підприємства, неправомірні. В посвідченні про відрядження до Акціонерної судноплавної компанії „Укррічфлот” стоїть печатка „канцелярія”, на який відсутній ідентифікаційний код та місто знаходження компанії. Також відсутні звіти про виконання виробничого завдання, що є ознакою відсутності зв’язку відряджень з фінансово-господарською діяльністю.

Податкове зобов’язання з податку  на доходи фізичних осіб в сумі  3447,96грн., у тому числі: основний платіж - 1149,32грн., штрафні санкції – 2298,64грн. нараховане  на нібито отримані матеріальні блага директором і головним бухгалтером в процесі відряджень в м.Києв в Акціонерну судноплавну компанію „Укррічфлот”.

Відповідно до пункту 5.4 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” витрати на відрядження можуть бути включені до складу валових витрат платника податку лише за наявності підтверджуючих документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), рахунків з готелів (мотелів).

Відповідно  до  пункту 1.2 статті 1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб” дохід – сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на  його користь.

Інструкція про службові відрядження, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від  13.03.1998року №59, встановлює порядок відміток в посвідченнях, згідно якому відмітки в посвідчені про відрядження щодо прибуття і вибуття працівника завіряються тією печаткою, якою користується у своїй господарській діяльності підприємство для засвідчення підпису відповідної службової особи, на яку наказом (розпорядження) керівника підприємства покладено обв’язки здійснювати реєстрацію осіб, які вибувають у відрядження та прибувають з нього.

Згідно статтям 43, 44 Господарського кодексу України підприємство - це самостійна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб’єктами  господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів  в одержання прибутку. Підприємство здійснюється на основі вільного  вибору видів підприємницької діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Як вбачається з акту перевірки, що і підтверджується сторонами, у грудні 2004року Акціонерної судноплавної компанії „Укррічфлот” позивач надав послуги на суму 106372,92грн., у січні 2005року – 96800,46грн., лютому 2005року – 28074,96грн. Отже, засвідчення факту перебування у відрядженні ґрунтується перш за усе господарською діяльністю  на підставі укладених  угод з  «Укррічфлотом», дійсність яких не ставиться  під сумнів.

Суб’єкти підприємницької діяльності мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не  суперечить законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання

господарської діяльності суб’єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Перевіркою встановлено, що грошові кошти у ході відряджень у м. Київ директора і головного бухгалтера пішли на придбання  квитків для проїзду, проживання і добових.

Суд приходить до висновку, що  відсутність ідентифікаційного коду на печатці канцелярії Акціонерної судноплавної компанії „Укррічфлот” не позбавляє права підприємства відносити до складу валових витрат фактичні понесені витрати, які підтверджені необхідними, належним чином оформленими платіжними документами, тому виключення Державною податковою інспекцією в м. Керчі із складу валових витрат суму 6834,68грн. є неправомірним. Посадові особи взагалі не отримали ні якого доходу в розумінні Закону України „Про  податок  з доходів фізичних осіб”.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідачем не надані докази, які спростовують доводи позивача.

Крім того, як на основу незаконності прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень від 26.10.2006року: №/0, №/0, в частині визначення  штрафних санкцій з податку на прибуток  приватних підприємств та з податку на додану вартість у сумах:  16506,20грн., 3213,50грн. суд  зазначає   наступне.

Згідно з пунктом 1.5 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”  штрафна  санкція (штраф) - плата у фіксованій сумі або у вигляді  відсотків  від   суми   податкового  зобов'язання (без урахування пені та штрафних санкцій),  яка справляється з платника податків  у  зв'язку  з  порушенням  ним   правил   оподаткування, визначених відповідними законами.

Спірні податкові повідомлення-рішення  винесені на підставі підпункту 17.1.3 пункту 17.1  статті 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Однак, у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового  зобов'язання  платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту  4.2  статті  4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі  десяти  відсотків  від  суми  недоплати  (заниження  суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених  для такого  податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи  з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та  закінчуючи  податковим  періодом,  на  який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення  від контролюючого  органу,  але  не  більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти  неоподатковуваних  мінімумів  доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових  періодів,  що  минули.

Таким чином, для законного начислення  штрафних  санкцій підпункт 17.1.3  статті 17 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” встановлює необхідність первісного отримання податкових повідомлень-рішень платником податків від контролюючого органу у даному випадку від Державної податкової інспекції в м. Керчі.

Оскільки, згідно з підпунктом 5.2.1 пунктом 5.2 статті 5 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” №2181-111 від 21.12.2000р. податкове зобов'язання платника податків, нараховане контролюючим  органом  відповідно  до  пунктів 4.2 та 4.3 статті 4 цього Закону,  вважається узгодженим у  день  отримання  платником податків   податкового   повідомлення,   за   винятком   випадків, визначених підпунктом 5.2.2 цього пункту, то фактично  підпункт 17.1.3  встановлює  необхідність  погодження податкового зобов’язання, з якого сплачуються штрафні санкції.

Даний факт також підтверджується тім, що підпункт 17.1.3 зазначає обов’язок платника податків сплатити штраф, а на момент отримання податкового повідомлення, до узгодження податкового зобов’язання, платник податків не має можливості  встановити суму для  розрахунку   штрафних санкцій.

Згідно з підпунктом 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” вимога  вважається  надісланою  (врученою) юридичній особі,  якщо її передано посадовій особі такої юридичної особи  під  розписку  або  надіслано  листом  з  повідомленням про вручення.

Спірними податковими повідомленнями-рішеннями одночасно зазначені основні зобов’язання:  з податку на додану вартість в сумі  6427,00грн., з податку на прибуток приватних підприємств в сумі  70364,00грн., а також штрафні санкції  за даними зобов’язаннями відповідно; в сумі  3213,50грн.,  в сумі  16506,20грн. На момент винесення рішень про визначення  штрафних санкцій у зазначених сумах  податкові зобов’язання  не були узгодженими.

З урахуванням викладеного суд доходить обґрунтованого  висновку про те, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем всупереч вимогам  підпункту 17.1.3  пункту 17.1 статті 17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, є незаконними і порушують право позивача, та у відповідача не було законних підстав для застосування штрафу.

Суд приходить до висновку, що визначення Товариству з обмеженою відповідальністю “Зовнішсервіс” податкових зобов’язань згідно спірним податковим повідомленням-рішенням від 26.10.2006року: №/0, №/0, №/0 є неправомірними і висновки акту перевірки згідно з частиною  2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,  їх  посадові особи зобов’язані  діяти лише на підставі, в межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 70 Кодексу адміністративного судочинства України).

Крім того, в порушення Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків, (затверджений наказом Державної податкової адміністрації України від 21.06.2001р.№253, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.07.2001р. за №567/5758), у  спірних податкових повідомленням-рішенням не вказане повне найменування платника податків.

Відповідно до Роз’яснень Президії Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” від 26.01.2000р. №02-5/35 (з подальшими змінами) підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначеної законом компетенції органу, який видав цей акт, а також порушення прав та охоронюваних законом інтересів підприємства – позивача у справі.

Згідно статті 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” посадові   особи   органів   державної   податкової    служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів  України, інших нормативних актів, прав та  охоронюваних  законом інтересів громадян,   підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної   податкової  служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69,70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем достатніх  доказів.

Таким чином, невірне застосування відповідачем норм матеріального права спричинило прийняття неправильних податкових повідомлень-рішень, що є підставою для визнання їх не чинними.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та  Законами України.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскільки  пунктом 2 частини 3 розділу УII Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору визначається  відповідно підпункту б пункту1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, що дорівнює 3,40грн., зайво сплачене держмито у сумі 6,80грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України відповідно  до пункту 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”  по його заяві.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 19 березня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 26 березня 2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити повністю.

2.  Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Керчі №/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі  86870,20грн., у тому числі: основний платіж – 70364,00грн., штрафні  санкції – 16506,20грн.

3.  Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Керчі  №/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі  9640,50грн., у тому числі: основний платіж – 6427,00грн., штрафні санкції – 3213,50грн.

4.  Визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Керчі  №/0 від 26.10.2006року про визначення податкового зобов’язання з податку з доходів фізичних осіб в  сумі 3447,96грн., у тому числі: основний платіж – 1149,32грн, штрафні санкції – 2298,64грн.

5. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Зовнішсервіс” (98312, АР Крим. м. Керч, вул. Кірова, 51-А, п/р 1995 Керченська філія ПІБ МФО 324548 ) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.