ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2007 р.
№ 8/213пд

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової - головуючого
Н. Волковицької
Л. Рогач

за участю представників:

позивача
Бештанко М.В. –дов. від 03.03.2007р.
Дорошенко Д.П. –дов. від 03.03.2007р

відповідача
Малеєва Ю.К. –дов. від 24.09.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Закритого акціонерного товариства лікувально –оздоровчих закладів профспілок «Укрпрофоздоровниця»

на  постанову
від 25.06.2007р. Донецького апеляційного господарського суду

у справі
№ 8/213пд господарського суду Донецької області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Курорт –Інвест»

до
- Дочірнього підприємства «Санаторій «Шахтар»Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця»

- Закритого акціонерного товариства лікувально –оздоровчих закладів профспілок «Укрпрофоздоровниця»

про
визнання недійсним договору та стягнення 9135000,00грн.

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2005р. господарським судом Донецької області було порушено провадження у справі за позовом ТОВ «Курорт –Інвест»до ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»про:

Ё          розірвання договору №1/12 від 25.03.2003р. про спільну діяльність на підставі вимог статей 651, 653 Цивільного кодексу України,  у зв’язку з суттєвими порушеннями договору ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»;

Ё          стягнення ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»грощових коштів у сумі 9135000грн., внесених ТОВ «Курорт –Інвест»за договором № 1/12 від 25.03.2003р.;

Ё          стягнення з відповідача ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на користь ТОВ «Курорт –Інвест» збитків у розмірі 4559150,61грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 25.03.2003р. між ТОВ «Курорт –Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було укладено  договір про спільну діяльність № 1/12, за умовами якого, сторони домовились об’єднати свої вклади для здійснення сумісної діяльності  з метою отримання прибутку шляхом експлуатації відремонтованих та обладнаних об’єктів на території санаторія.

Спільна діяльність учасників договору повинна була здійснюватися у два етапи:

- перший –ремонт будівель, споруд та їх обладнання;

- другий –спільна експлуатація об’єктів для надання санаторно –курортних та інших послуг, отримання прибутку від спільної діяльності.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.1.1, 2.2, 2.2.1 договору № 1/12 від 25.03.2003р., протоколу  розбіжностей від 07.05.2003р., а також додаткової угоди від 08.09.2004р., вкладом ТОВ «Курорт –Інвест»у спільну діяльність є грошові кошти у розмірі 9135000грн.

Вкладом ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»є об’єкти, розташовані  на території санаторію, балансовою вартістю 3756800грн.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Істотнім є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотнім порушенням договору з боку ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»позивач, зокрема,  вважав невиконання  належним чином покладених на нього обов’язків щодо керівництва спільної діяльності та ведення бухгалтерського обліку, а також фактичне припинення будівельних і ремонтних робіт на об’єктах переданих у спільну діяльність.

Позивач вважав, що в наслідок невиконання ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» своїх договірних зобов’язань, він був позбавлений можливості здійснення спільної діяльності щодо спільної експлуатації об’єктів з надання санаторно –курортних послуг та отримання прибутку від внесених коштів.

ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»у відзиві на позовну заяву, з вимогою позивача відносно розірвання договору про спільну діяльність №1/12 від 25.03.2003р. погодився.

Щодо стягнення 9135000грн. –суми, внесеної за договором про спільну діяльність, ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»позовні вимоги визнало необґрунтованими, оскільки діючим Цивільним кодексом не передбачений порядок повернення вкладів учасників в разі припинення договору про спільну діяльність.

Також, визнані необґрунтованими й позовні вимоги щодо стягнення збитків у розмірі 4559150,61грн. з посиланням на приписи статті 1141 Цивільного кодексу України, як сторони за договором про спільну діяльність.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 19.12.2006р. на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України,  до участі у справі було залучено ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»в якості третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог.

Ухвалою від 18.01.2007р. ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»було залучено до участі у справі в якості другого відповідача.

На підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач неодноразово звертався до суду з заявою про зміну позовних вимог, а саме,  19.12.2006р. (а.с. 64, т.1), від 08.02.2007р. № 08/02-1 ( а.с. 3, т. 2), від 28.02.2007р. (а.с. 39 –43, т. 2) та від 11.05.2007р. (а.с. 86 –89 т. 2).

Останньою заявою, яка надійшла до суду 11.05.2007р., позивач просив суд:

- визнати недійсним договір про спільну діяльність № 1/12 від 25.03.2003р. укладений між ТОВ «Курорт –Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»;

- стягнути з ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»грошові кошти на загальну суму 9135000грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що оскаржувана угода не відповідає та прямо  суперечить вимогам закону, які  містяться у статтях 2, 4 Закону України «Про власність»та статтях 316, 317, 319, 352, 1134 Цивільного Кодексу України, оскільки ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»не мало ніяких правових підстав розпоряджатись майном, яке фактично належить на праві власності ЗАТ«Укрпрофоздоровниця», у тому числі шляхом передачі цього майна за договором на спільну діяльність із ТОВ «Курорт –Інвест».

При цьому позивач зазначав, що в даному випадку, згідно діючого законодавства та статутних документів ЗАТ«Укрпрофоздоровниця», участь ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»у спільній діяльності, зокрема внесення до спільної діяльності нерухомого майна, належного на праві власності ЗАТ«Укрпрофоздоровниця» можливе лише за наявності відповідної згоди (рішення) загальних зборів останнього.

З приводу позовних вимог щодо стягнення 9135000грн. з ЗАТ«Укрпрофоздоровниця», позивач послався на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, як набуті без достатньої правової підстави.

Відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись при цьому на відсутність з боку  ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»порушень умов спірного договору, а також на те, що Цивільним кодексом України не передбачено можливості повернення внесків учасників у спільну діяльність.

Крім того, у заяві від 16.05.2007р. ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»заявлено про порушення ТОВ «Курорт –Інвест»встановлених строків позовної давності в частині вимог щодо визнання недійсним спірного договору № 1/12 від 25.03.2003р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 30.05.2007р. позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Визнано недійсним договір № 1/12 від 25.03.2003р. про спільну діяльність укладений між ТОВ «Курорт –Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»на підставі статті 48 Цивільного кодексу УРСР та статті 4 Закону України «Про власність», виходячи з того, що внесок до спільної діяльності за даним договором у вигляді певного майна був  зроблений особою, яка не є власником цього майна.

Стягнуто  з ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»на користь ТОВ «Курорт –Інвест»9135000грн.

Ухвалюючи судове рішення в цій частині, суд послався на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи з того, що утримувачем вигоди в результаті проведених ремонтних робіт приміщень є ЗАТ«Укрпрофоздоровниця», як власник цього майна та  враховуючи відсутність у нього будь –яких правових підстав на одержання такої вигоди, а також неможливість повернення вартості цих робіт в натурі, суд дійшов висновку про  правомірність заявлених позивачем вимог і в цій частині.

З приводу застосування строку позовної давності до  позовних вимог щодо визнання недійсним договору про спільну діяльність № 1/12 від 25.03.2003р. укладеного між ТОВ «Курорт –Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»господарським судом Донецької області,  було зазначено, про дотримання  позивачем встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності, оскільки  у даному випадку цей строк повинен відраховуватись з 13.11.2006р., тобто з дати коли ТОВ «Курорт –Інвест»дізналося про те, що будівлі ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»належать на праві колективної власності   ЗАТ«Укрпрофоздоровниця».

За апеляційною скаргою ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»Донецький апеляційний господарський суд переглянув рішення господарського суду Донецької області в апеляційному порядку та постановою  від 25.06.2007р. залишив його без змін з тих самих підстав.

ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»подало до Вищого господарсько го суду України касаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного госпо дарського суду, в якій просить рішення та постанову скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, заявник у касаційній скарзі та доповненнях до касаційної скарги посилається на те, що під час здійснення судового провадження позивачем неодноразово змінювалися позовні вимоги, що призвело до одночасної зміни як предмету так й підстави позову.

Вказане є порушенням приписів статті 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за її змістом не передбачає їх одночасної зміни.

Крім того, заявник звертає увагу суду на те, що суди при  винесенні судових рішень послалися на відсутність рішення ради ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»про затвердження договору про сумісну діяльність, що стало підставою для визнання спірної угоди недійсною.

Проте, ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»25 червня 2007р. надало до канцелярії Донецького апеляційного господарського суду клопотання про залучення до матеріалів справи рішення ради ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»від 16.04.2003р. про затвердження спірного договору про спільну діяльність та інших доказів, з обґрунтуванням необхідності залучення додаткових документів та неможливості їх подання під час слухання справи в суді першої інстанції.

Разом з цим, ухвалюючи оскаржувану постанову у справі, суд апеляційної інстанції послався, саме, на відсутність рішення ради ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»про затвердження договору про сумісну діяльність, при цьому ніяким чином не відреагував на клопотання ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»про залучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Крім того, заявник вважає, що судами під час розгляду спору були невірно застосовані приписи статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, оскільки ТОВ «Курорт –Інвест»не перераховувало на рахунок ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»будь яких грошових коштів.

Як свідчать матеріалі справи й це було встановлено судами під час здійснення судового провадження, грошові кошти у розмірі 9135000грн. перераховувались на рахунок спільної діяльності, сторонами якої були окремі самостійні юридичні особи - ТОВ «Курорт – Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ«Укрпрофоздоровниця».

Заслухавши доповідь судді –доповідача,  пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція виходить з обставин встановлених судом першої та апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи 25.03.2003р. між ТОВ «Курорт –Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»був підписаний договір №1/12 про сумісну діяльність.

За умовами вказаного договору сторони  зобов'язувались об'єднати свої внески для здійснення сумісної інвестиційної діяльності на території санаторію "Шахтар" (м.Слов'яногірськ, Україна) та спільно діяти без створення юридичної особи з метою отримання прибутку шляхом експлуатації відремонтованих та обладнаних об'єктів.

Вказаний договір був затверджений головою правління ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»

Першим етапом договору передбачалось проведення ремонту будівель, споруд та інженерних систем, а також їх облаштування.

Другим етапом договору передбачалась експлуатація об'єктів для отримання прибутків від спільної інвестиційної діяльності.

ТОВ «Курорт –Інвест» до спільної діяльності були внесені грошові кошти на суму 9135000,00 грн., згідно з наданими до матеріалів справи платіжними дорученнями, а ДП „Санаторій „Шахтар" передані  об'єкти, розташовані на його території, балансовою вартістю 3756800,00 грн. згідно додатку № 4 до  договору № 1/12 від 25.03.2003р. (будівлі, споруди, передаточні пристрої, автотранспорт, машини та обладнання (у тому числі медичне), господарський інвентар), про що свідчить акт приймання-передачі основних фондів

Судами також було встановлено, що перераховані ТОВ «Курорт –Інвест»грошові кошти у якості внеску, були використані для ремонту будівель, споруд, інженерних систем, обладнання та оснастки будівель згідно переліку робіт.

З матеріалів справи вбачається, з урахуванням наданих позивачем заяв про зміну та уточнення позовних вимог, що предметом спору у даній справі є вимоги про:

-  визнання недійсним договору про сумісну діяльність № 1/12 від 25.03.2003р.ґ. укладеного між ТОВ «Курорт –Інвест» та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»на підставі статті 48 Цивільного кодексу УРСР;

-  стягнення 9135000грн. з ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, як набуті без достатньої правової підстави.

Ухвалюючи судові рішення, про задоволення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції, посилаючись на приписи вказаних норм Цивільного законодавства, погодились з доводами позивача, визнавши їх обґрунтованими та законними.

Проте, судова колегія з такими висновками погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач, зокрема, вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Предмет позову –це певна матеріальна –правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права.

Підстава позову –це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмету позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову –це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачають права позивача на  одночасну зміну предмету та підстав позову.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем неодноразово уточнювались та змінювались позовні вимоги, але вказане залишилось поза увагою, як суду першої так й суду апеляційної інстанції.

Судами правова оцінка вказаним клопотанням на предмет одночасної зміни предмету та підстави позову, під час здійснення судового провадження не надавалась.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за приписами статті 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом.

Рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі,  у відповідності зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України  наявні  докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 32 вказаного Кодексу, доказами в справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Засобами доказування господарське процесуальне законодавство визнає: письмові і речові докази, висновки судових експертів; пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в господарському процесі ( частина 2 статті 32 ГПК)

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд  повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушення вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За приписами статті 101 господарського процесуального кодексу України,  у процесі перегляду справи апеляційний суд за наявними  у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і  перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за приписами частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України,  якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємства та організацій, незалежно від їх участі у справі документи і матеріалі, необхідні для вирішення спору.

Проте, визнаючи недійсним договір № 1/12 від 25.03.2003р. про спільну діяльність укладений між ТОВ «Курорт –Інвест»та ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», на підставі статті 48 Цивільного кодексу УРСР, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що  внесок до спільної діяльності за даним договором, у вигляді певного майна був  зроблений особою, яка не є його власником, а саме, ДП «Санаторій «Шахтар»ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», без відповідного рішення Ради ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»- власника цього майна.

Разом з цим, ЗАТ „Укрпрофоздоровниця", яка була залучена до участі у справі в якості відповідача,  25 червня 2007 р. на підтвердження своїх доводів викладених у апеляційній скарзі надало до канцелярії Донецького апеляційного господарського суду клопотання про залучення до матеріалів справи рішення Ради товариства від 16.04.2003р. про затвердження договору про сумісну діяльність, укладеного ДП „Санаторій „Шахтар" та інших доказів, з обґрунтуванням  необхідності залучення додаткових документів та неможливістю їх подання під час слухання справи в суді першої інстанції.

В судовому засіданні це клопотання було озвучене, про що свідчить зміст протоколу судового засідання.

Але, ухвалюючи постанову суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, послався на відсутність саме того документу, який був наданий в засідання (рішення ради товариства про затвердження спірного договору про сумісну діяльність) і на наявність якого апелянт звертав увагу суду.

Здійснюючі апеляційне провадження, Донецький апеляційний господарський суд, в порушення вищенаведених норм, вказане залишив поза увагою, не обґрунтував при цьому, з яких саме, причин було відхилено ним клопотання  ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»і надані останнім  докази на підтвердження законності спірного договору про сумісну діяльність.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що взаємовідносини сторін за договором про сумісну діяльність, регулювалися главою 38 Цивільного кодексу УРСР, яка була чинною на час укладення спірного договору.

Відповідно до статті 430 Цивільного кодексу УРСР, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, зокрема, як-то будівництво і експлуатація майна.

За приписами статті 432 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю.

Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або  придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без  згоди інших учасників договору.

Відповідно до пункту 4 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Взаємовідносини сторін за договором про сумісну діяльність регулюються главою 77 Цивільного кодексу України та загальними положеннями про зобов'язання, договір.

Проте, вказаний спір був розглянутий без врахування вказаних приписів цивільного законодавства та правової оцінки вимог позивача, які виходять з взаємовідносин сторін за спірним договором  про сумісну діяльність.

Ухвалюючи судові рішення, про стягнення з ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»на користь ТОВ «Курорт –Інвест»9135000,00 грн. внеску у спільну діяльність, суди першої та апеляційної інстанції послалися  на приписи статей  1212, 1213 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

При цьому, умовами виникнення зобов’язання внаслідок безпідставного  набуття майна є:

-          збільшення майна у однієї особи;

-          втрата майна іншою особою;

-          при чинний зв'язок між  збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою;

-          відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи.

Матеріали справи не містять будь яких доказів, за якими суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку щодо неможливості повернення майна створеного під час дії спірного договору про сумісну діяльність в натурі.

Крім того, вирішуючи даний спір суди першої та апеляційної інстанції не з’ясували правовий статус ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»у спірних правовідносинах за договором про сумісну діяльність, стороною в якому він не є, а також  не встановили, яким чином та в яких випадках правовідносини за спірним договором створюють для сторін  будь - які зобов’язання  та встановлюють відповідальність, виходячи, саме,  з правовідносин сумісної діяльності.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що господарським судом при розгляді справи та прийнятті судового рішення не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, що, враховуючи суть спору, свідчить про не з’ясування судом всіх обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Неповне з’ясування всіх обставин справи, які  мають значення для справи, дає підстави для скасування рішення та постанови у даній справі з мотивів, викладених у даній постанові та передачі справи на новий розгляд.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення у справі підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під  час  нового  розгляду  справи  господарському  суду необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  і  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду  і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно  визначити  норми  матеріального  права,  що  підлягають  застосуванню  до  спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Донецької області від 30.05.2007р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 25.06.2007р.  у справі                  № 8/213пд господарського суду Донецької  області скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Касаційну скаргу ЗАТ«Укрпрофоздоровниця»задовольнити.

Головуючий                                                                                      Т. Дроботова

Судді                                                                                                  Н. Волковицька

Л. Рогач