ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2007 р.

15:00

Справа № 1/689/07

м. Миколаїв

За позовом: Відкрите акціонерне товариство “Радсад”.

/57160, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Радсад, вул. Миру, 2/.

До відповідача: Державна податкова інспекція у

Миколаївському районі Миколаївської області

/54036, м. Миколаїв, вул. Веселинівська, 50/

про: скасування податкового повідомлення –рішення від 20.11.2006р.: № /0.

Суддя Васильєва Л.І.

Секретар судового засідання Дьяченко Т.В.

Представники:

Від позивача: Нікітіна В.О., довіреність від 20.10.2006р.

Романчук О.В., довіреність від 29.10.2007р.

Від відповідача: Морозова Т.Б., довіреність від 07.08.2007р.

Бабій Т.П., довіреність від 29.10.2007р.

Позивач звернувся до господарського суду з адміністративним позовом про скасування податкового повідомлення –рішення від 20.11.2006р. № /0, посилаючись на те, що первинні виноматеріали, які реалізуються підприємствам вторинного виробництва, не є підакцизними товарами, податок на додану вартість по їх реалізації повинен відображатись в спеціальній декларації відповідно до вимог пункту 11.29. статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Відповідач адміністративний позов не визнає та зазначив, що позивачем порушено вимоги підпунктів 7.4.3., 7.7.1. статті 7, пункту 11.29. статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” та пункту 4 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками –платниками податку на додану вартість з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлених на давальницьких умовах з власної сільськогосподарської сировини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999 року №271, а саме невірно визначені показники податкових зобов’язань та податкового кредиту за період з 01.04.2004 року по 30.06.2006 року в Деклараціях № 2, 3, в результаті чого за вказаний період встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками перевіреного періоду в сумі 1 428 642, 35 грн. та належить відшкодуванню з бюджету в сумі 4 480, 87 грн. та завищення суми податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню в особовому рахунку платника та залишається у розпорядженні платника податку для цільового використання в сумі 1 424 161,48 грн. (а.с.96-98).

Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні - суд

встановив:

відповідач здійснив виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за період 01.04.2004 року по 30.06.2006 року, про що склав акт перевірки від 14.11.2006 року № 242/23-00413989 (а.с.25-94).

За результатами перевірки відповідач направив позивачу податкове повідомлення-рішення № /0 від 20.11.2006р. про визначення суми податкового зобов’язання по податку на додану вартість в сумі 1 424 161, 48 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 889 068, 19 грн., яке позивач просить скасувати.

Позовні вимоги є обґрунтованими, виходячи з наступного:

в акті перевірки від 14.11.2006 року на сторінках 26-35 та у висновку на сторінках 65-67 (а.с.50-59, 89-91) відповідачем зазначено про порушення позивачем підпункту 7.4.3 пункту 7.4, підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7, пункту 11.29 статті 11 Закону України від 03.04.97р. №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" та пункту 4 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками-платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлених на давальницьких умовах з власної сільськогосподарської сировини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1999 року № 271 зі змінами та доповненнями, а саме позивачем не вірно визначені показники податкових зобов'язань та податкового кредиту за період з 01.04.2004 року по 30.06.2006 року в деклараціях №2 і №3, в результаті чого за період з 01.04.2004 року по 30.06.2006 року встановлено заниження суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за підсумками перевіреного періоду в сумі 1 428 642, 35 грн. та належить відшкодуванню з бюджету в сумі 4 480, 87 грн. (декларація №3) та завищення суми ПДВ, яка підлягає нарахуванню в особовому рахунку платника та залишається у розпорядженні платника податку для цільового використання в сумі 1 424 161, 48 грн. (декларація №2).

Даний висновок акту перевірки не відповідає фактичним обставинам та суперечить чинному податковому законодавству:

відповідно до положень пункту 11.29 ст.11 Закону України “Про податок на додану вартість” (з врахуванням змін та доповнень) до 01 січня 2007 року зупинено дію пункту 7.7 статті 7, пунктів 10.1 і 10.2 статті 10 цього Закону в частині сплати до бюджету податку на додану вартість щодо операцій з поставки товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком операцій з поставки переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою, що здійснюються сільськогосподарськими товаровиробниками незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, в яких сума, одержана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, становить не менше 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства. Зазначені кошти залишаються в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників і використовуються ними на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення.

Порядок акумуляції та використання зазначених коштів визначається Кабінетом Міністрів України, а саме Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1999 року № 271.

Позивач є сільськогосподарським товаровиробником, на якого розповсюджується дія вказаної вище норми закону.

Одним із основних видів господарської діяльності позивача є виноробство та реалізація первинних виноматеріалів, виготовлених з власної продукції, підприємствам вторинного виноробства для їх подальшої переробки.

Позивач правомірно у відповідності з пунктом 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” відображав господарські операції з реалізація первинних виноматеріалів, виготовлених з власної продукції, підприємствам вторинного виноробства для їх подальшої переробки, в спеціальній декларації, визначений ним податок, що підлягає сплаті до бюджету, перераховував на спеціальний рахунок та використовував його на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення, оскільки вказані виноматеріали не є підакцизним товаром:

приписом статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України “Про акцизний збір” встановлено, що акцизний збір –це непрямий податок на товари, які законом визначаються підакцизними.

Стаття 1 Закону України “Про акцизний збір на алкогольні напої та тютюнові вироби” дає поняття алкогольних напоїв –“алкогольні напої - продукти, одержані шляхом спиртового бродіння цукромістких матеріалів або виготовлені на основі харчових спиртів з вмістом спирту етилового понад 1,2 відсотка об'ємних одиниць, які відносяться до товарних груп Гармонізованої системи опису та кодування товарів під кодами”.

Первинних виноматеріалів, виготовлені з власної продукції, що реалізує позивач підприємствам вторинного виноробства для їх подальшої переробки, підпадають під поняття алкогольних напоїв, зазначеного вказаним вище законом.

Разом з тим, системний аналіз чинного законодавства, що визначає порядок нарахування та сплати акцизного збору, свідчить, що не всі алкогольні напої є підакцизними товарами.

Згідно з постановою Верховної Ради України від 12.09.1996 №365/97-ВР “Про перелік товарів (продукції), на які встановлюється акцизний збір”, до переліку підакцизних товарів відносяться ті алкогольні напої, на які Законом України від 07.05.1996 № 178/96-ВР “Про ставки акцизного збору на спирт етиловий та алкогольні напої” встановлено ставки акцизного збору.

Стаття 2 Закону України “Про ставки акцизного збору на спирт етиловий та алкогольні напої” встановила ставки акцизного збору на вироблені в Україні з вітчизняної сировини виноматеріали (код згідно з УКТ ЗЕД 2204 30) ( 2371а-14 ), що реалізуються посередницьким організаціям і населенню, та виноматеріали, вироблені на підприємствах первинного виноробства для суб'єктів підприємницької діяльності, що не є виробниками виноробної сировини (винограду), але виключила виноматеріали, що реалізуються підприємствам вторинного виробництва, які використовують ці виноматеріали для виробництва готової продукції, із об’єктів оподаткування акцизним збором.

Також, пунктом “в” статті 3 Закону України “Про акцизний збір на алкогольні напої та тютюнові вироби” та пунктом “б” статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про акцизний збір” виключено із об’єктів оподаткування акцизним збором, (а значить і з підакцизних товарів) вартість та обороти з реалізації української сировини, що використовується для виробництва підакцизних товарів.

Отже, операції позивача з реалізація первинних виноматеріалів, виготовлених з власної продукції, підприємствам вторинного виноробства для їх подальшої переробки, не є об’єктом оподаткування акцизним збором, оскільки самі виноматеріали в даному випадку не є підакцизним товаром і щодо їх обліку позивач правомірно застосовував пункт 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Правомірність дій позивача щодо податкового обліку операцій з реалізація первинних виноматеріалів, виготовлених з власної продукції, підприємствам вторинного виноробства для їх подальшої переробки, підтверджується листом Державної податкової адміністрації України від 12.03.2007 року (а.с.21-22), який відповідно припису підпункту “г” пункту 4.4.2. статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” є податковим роз’ясненням.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем у відповідності з пунктом 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України не доведена правомірність оспорюваного рішення, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 87, 94, 160, 162-163, 167, 254, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення –рішення від 20.11.2006р.: № /0.

Відшкодувати Відкритому акціонерному товариству “Радсад” /57160, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Радсад, вул. Миру, 2, / з Державного бюджету України через Головне управління державного казначейства України у Миколаївській області /54055, м. Миколаїв, пр-т. Леніна, 141 В, / судовий збір в сумі 3, 40 грн. (три гривні 40 коп.).

Постанова у відповідності зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя