ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

10.01.07                                                                                           Справа  № 2/310-3602

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                           Скрутовського П. Д.

суддів                                      Онишкевича В. В.

Слуки М. Г.

розглянув           апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 27.11.2006 р. № 04-440/2025

на постанову           Господарського суду Тернопільської області від 26.10.2006 р.

у справі           № 2/310-3602

за позовом           Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до відповідача ТзОВ «Лана», с. Підзамочок

про           стягнення штрафних санкцій в сумі 4 476, 08 грн.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) –явка необов’язкова –не з’явився

від відповідача –явка необов’язкова –Пономаренко І. А. – представник (довіреність № 65 від 05.10.2006 р.)

Представнику відповідача у судовому засіданні були роз’яснені права і обов’язки, передбачені ст.ст. 49, 51 КАС України. Згідно клопотання, технічна фіксація судового процесу не здійснюється, ведеться протокол судового засідання. Заяв про відвід суддів не надходило.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2006 р. було закінчено підготовку справи до розгляду і призначено на 10.01.2007 р., явка сторін не була визнана обов’язковою.

Постановою господарського суду Тернопільської області від 26.10.2006 р. у справі № 2/310-3602 за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ТзОВ «Лана»про стягнення 4 476, 08 грн. штрафних санкцій за невиконання нормативу по працевлаштуванні 1 інваліда у 2005 році, в тому числі 132, 33 грн. пені за їх несвоєчасну сплату, в позові відмовлено повністю.

При винесенні оскаржуваної постанови, місцевий господарський суд керувався ст.ст. 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів”, Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 03.05.1995 р. № 314 та мотивував її тим, що відповідач подав Лист від 13.02.2005 р., поштові квитанції № 78/36 від 14.02.2005 р. та Акт створення робочого місця для працевлаштування інваліда, з яких вбачається, що він створив робоче місце для інваліда за професією прибиральника, про що повідомив Бучацький районний центр зайнятості, а отже суд дійшов висновку, що товариство здійснило всі необхідні заходи по працевлаштуванні інвалідів, у зв’язку з чим його вина у незайнятті робочого місця інваліда немає.

Скаржник, позивач у справі, не погодився з постановою господарського суду Тернопільської області, подав апеляційну скаргу, в якій вказує підстави, з яких вважає, що дана постанова підлягає скасуванню, а слід ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на ч. 5 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»та п. 3 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, зазначає, що з поданого відповідачем звіту вбачається, що підприємство не працевлаштувало необхідної кількості інвалідів, у зв’язку з чим робоче місце не може вважатися створеним, а відповідач таким, що виконав норматив по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів. Крім цього, апелянт вважає, що у звіті форми № 10-ПІ не відображено інформації про створення робочих місць для інвалідів, у ньому вказується інформація про непрацевлаштування необхідної кількості інвалідів.

Позивач не забезпечив явки уповноваженого представника у судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 1863889.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 191 КАС України, не подав відзиву на апеляційну скаргу, проте його представник у судовому засіданні заперечував наведені в апеляційній скарзі мотиви, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що товариство протягом 2005 року інформувало районний центр зайнятості про потребу в працівниках-інвалідах шляхом надсилання поштою щомісячних звітів форми № 3-ПН, що підтверджується наявними у матеріалах справи поштовими квитанціями, однак інваліди на підприємство з метою працевлаштування не направлялися.

Розглянувши наявні матеріали справи, а також доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанову місцевого господарського суду слід змінити, а апеляційну скаргу задоволити частково з наступних підстав:

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4 % від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8  до 25 чоловік –у кількості 1 робочого місця.

Із матеріалів справи, а саме із звіту відповідача форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік, вбачається, що середньооблікова чисельність працівників на підприємстві у звітному періоді складала 16 чоловік, відповідно норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у звітному періоді повинен був становити в кількості 1 інваліда, а не жодного, - як зазначено у звіті, однак на підприємстві не працював у даному періоді жодний інвалід.

За п.п. 3.2.5 Інструкції із статистики кількості працівників, середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Згідно змісту Листів Держкомстату № 6-2-7/230 від 21.10.2002 року та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 6538 від 12.11.2003 р., у разі отримання при розрахунку не цілого значення показника необхідно заокруглювати його за загальними правилами арифметики до цілого значення.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 % річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

У разі відсутності коштів штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства (об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Отже, відсутність в спірному періоді прибутку не звільняє відповідача від сплати штрафних санкцій за не створення робочого місця для працевлаштування інваліда.

Згідно з положеннями Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку і використання цих коштів, суми штрафних санкцій визначаються в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, незайняте інвалідом і виплачується підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, наступного за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, а у разі несплати в установлений термін, відділення Фонду соціального захисту інвалідів вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку, керуючись також Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 1434 від 26.09.2002 р., ст. 2 КАС України та ст. 124 Конституції України.

Із розрахунку заборгованості по платежу до Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів за 2005 рік вбачається, що середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 4 343, 75 грн. –відповідно Фондом соціального захисту інвалідів були нараховані штрафні санкції в такому ж розмірі за 1 нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда.

Також ТзОВ «Лана»була нарахована пеня за несвоєчасну сплату вказаних адміністративно-господарських санкцій, яка становить, згідно з розрахунком Фонду, 132, 33 грн.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, працевлаштування інвалідів здійснюється органами  виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Згідно ч. 2 ст. 19 цього ж Закону, відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів покладається на керівника підприємств.

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування ) робочих місць для працевлаштування інвалідів. (п. 5)

Згідно даного Положення, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. (п. 3)

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2006 р. від відповідача вимагалося підтвердження центру зайнятості про отримання від товариства щомісячних звітів, якими останнє інформувало про наявність в січні –грудні 2005 року вільного робочого місця для працевлаштування інваліда. Однак, вимог даної ухвали відповідач не виконав.

У матеріалах даної справи міститься Лист від 13.02.2005 р. на адресу Бучацького районного центру зайнятості, у якому товариство повідомляє про створення робочого місця для працевлаштування інваліда за спеціальність прибиральника та просить направити такого.

Крім цього, Актом від 12.02.2006 р. про створення додаткового робочого місця було створено робоче місце для інваліда за професією прибиральника.

Також Бучацький районний центр зайнятості Листом від 17.10.2006 р. № 03/422 повідомив, що ТзОВ «Лана»протягом 2005 року не зверталося щодо направлення інваліда для працевлаштування.

Таким чином, апеляційна інстанція дійшла висновку, що ТзОВ «Лана»у 2005 році лише у лютому місяці здійснило певні заходи, спрямованих на виконання покладеного на нього обов’язку щодо створення робочого місця для працевлаштування інваліда, а отже штрафні санкції Фондом соціального захисту інвалідів до відповідача були застосовані неправомірно та необґрунтовано лише у цьому місяці.

Апеляційний господарський суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на поштові квитанції, згідно з якими він нібито відправляв звіти форми № 3-ПН до районного центру зайнятості з огляду на вищезгаданий Лист, а також на відсутність описів вкладень до конвертів.

Отже, враховуючи вищенаведене, а також норми чинного законодавства України і практику Вищого господарського, адміністративного та Верховного судів України щодо перегляду матеріалів справ в касаційному порядку з аналогічним предметом спору, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про зміну постанови господарського суду Тернопільської області, оскільки вона прийнята з неповним врахуванням всіх обставин справи.

Керуючись ст.ст. 184, 195, 199, 200-205, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, -

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволити частково.

2.          Постанову господарського суду Тернопільської області від 26.10.2006 р. у справі № 2/310-3602 змінити;

3.          Прийняти нову постанову, якою:

4.          Позовні вимоги Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволити в частині стягнення 4 103, 05 грн. штрафних  санкцій, в тому числі 11, 03 грн. пені;

5.          В решті позову відмовити;

6.          Судові витрати віднести на відповідача пропорційно задоволених вимог;

7.          Видання наказів доручити місцевому господарському суду;

8.          Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду;

9.          Постанова може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий-суддя                                                                      П. Д. Скрутовський

Суддя                                                                                              В. В. Онишкевич

Суддя                                                                                             М. Г. Слука