Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
3-1690к07: не визначено.
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 03.07.2007. Забезпечено надання загального доступу: 17.08.2007.
Номер судового провадження: не визначено
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 червня 2007 року                                                                                м. Київ

Судова палата у господарських справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого                                 Барбари В.П.

суддів:             Гуля В.С., Карпечкіна П.Ф., Колесника П.І., Новікової Т.О., Потильчака О.І., Черногуза Ф.Ф. та Щотки С.О.,

за участю представників ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” –        Борець А.Д.,

розглянувши касаційну скаргу ТОВ “Алан-Техно” на постанову Вищого господарського суду України від 14 березня 2007 року № 11/292/05 у справі за позовом ТОВ “Алан-Техно” до ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” про стягнення 384 350 грн. 46 коп. збитків та 40 000 грн. моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2005 року ТОВ “Алан-Техно” (далі – позивач) подало до господарського суду Миколаївської області позов до ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” (далі – відповідач) про стягнення 384 350 грн. 46 коп. збитків та 40 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті односторонньої відмови відповідача від виконання умов договору від 18 квітня 2003 року № 132-П позивач несе значні збитки у вигляді неодержаних доходів (а.с. 2-5).

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 28 вересня 2006 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 350 199 грн. збитків та 20 000 грн. витрат на послуги адвоката. У задоволенні решти позову відмовлено (а.с. 122-125).

Рішення обгрунтовано тим, що зобов’язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Дострокове розірвання договору від 18 квітня 2003 року № 132-П позбавило позивача можливості надавати послуги працівникам заводу та отримувати за це оплату.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 5 грудня 2006 року вищевказане рішення суду частково скасовано. У задоволенні позову відмовлено (а.с. 166-177).

Постановою Вищого господарського суду України від 14 березня 2007 року № 11/292/05 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 5 грудня 2006 року залишено без змін (а.с. 194-196).

Ці постанови мотивовані тим, що договір від 18 квітня 2003 року № 132-П не є договором перевезення в розумінні ст. 908 ЦК України. Крім того, позивач не довів навність реальних збитків внаслідок здійснення перевезень працівників заводу іншим перевізником.

У касаційній скарзі ТОВ “Алан-Техно” ставиться питання про скасування постанови Вищого господарського суду України від 14 березня 2007 року         № 11/292/05 і постанови Одеського апеляційного господарського суду від 5 грудня 2006 року та залишення в силі рішення господарського суду Миколаївської області від 28 вересня 2006 року. Посилання зроблені на порушення і неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 травня 2007 року порушено провадження з перегляду з касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 14 березня 2007 року № 11/292/05 за касаційною скаргою ТОВ “Алан - Техно” (а.с. 209).

Заслухавши доповідача, представника ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” та перевіривши матеріали справи, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Касаційна інстанція, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, якою скасовано рішення суду першої інстанції, зазначила, що предметом зобов’язань за спірним договором є перевезення працівників відповідача з оплатою цих послуг працівниками, що не є договором перевезення в розумінні ст. 908 ЦК України. Отже, послуги з перевезення працівників відповідача слід визнати правочином щодо організації перевезення на користь третіх осіб, яка законодавством не визначена окремим видом зобов’язання і відповідальність за невиконання такого зобов’язання визначається умовами договору, укладеного між сторонами, які не суперечать чинному законодавству. Позивач не довів відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України наявність реальних збитків внаслідок здійснення перевезення працівників іншим перевізником, витрат здійснених позивачем або упущеної вигоди, що передбачено ст. 22 ЦК України.

Висновки, зроблені Вищим господарським судом України, не відповідають даним, що містяться в матеріалах справи, а також нормам матеріального права.

Так, судовими інстанціями встановлено, що 18 квітня 2003 року між сторонами було укладено договір № 132-П, за умовами якого позивач зобов’язався здійснювати перевезення робітників та службовців ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” автобусами відповідно “графіків-завдань”, затверджених сторонами (додаток № 1 до договору) (а.с. 12-13, 14).

Згідно пунктів договору 1.2; 1.3 автопідприємство та завод спільно розробляють розклад руху транспортних засобів, а у випадку його зміни –  погоджують між собою. Час виконання рейсів визначається в додатках до договору – графіках-завданнях.

Відповідно до пунктів 2.1.1; 2.1.3 договору автопідприємство зобов’язано забезпечити рух автобусів на визначених маршрутах згідно  затверджених графіків.

Пунктом договору 3.1 передбачено, що в разі неподачі або несвоєчасної подачі, з затримкою транспорту більше, ніж на 10 хвилин, автопідприємство сплачує заводу штраф у розмірі 450 грн. за кожний невиконаний або несвоєчасно виконаний рейс.

Згідно пункту 5.6 договору всі спірні питання щодо договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами, а у випадку недосягнення згоди – відповідно до діючого законодавства України (а.с. 12).

Строк дії договору встановлено сторонами до 1 березня 2004 року.

Додатковою угодою № 1 від 8 вересня 2003 року до договору № 132-П від 18 квітня 2003 року сторони продовжили строк  дії договору до  31 грудня 2005 року (а.с. 15).

5 серпня 2005 року позивачем  направлено відповідачу лист № 716 про підвищення тарифу на перевезення працівників заводу з 10 серпня 2005 року (а.с. 20).

9 серпня 2005 року відповідач повідомив позивача, що 15 серпня 2005 року буде направлена офіційна відповідь щодо доцільності збільшення тарифів (а.с. 21).

12 серпня 2005 року відповідачем направлено на адресу позивача повідомлення про дострокове розірвання з 15 серпня 2005 року договору         № 132-П від 18 квітня 2003 року.

В якості підстави зроблено посилання  на істотну зміну обставин, якими сторони керувались під час укладання договору, зокрема, на неодноразове підвищення вартості тарифу на проїзд (а.с. 22).

Листом № 719 від 15 серпня 2005 року ТОВ “Алан-Техно” відхилило зазначену пропозицію (а.с. 23).

Судом першої інстанції правильно зазначено у рішенні, що згідно ст. 526 ЦК України зобов’язання мають виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України та ст.188 ГК України передбачають, що одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду, на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Стаття 652 ЦК України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договору, він може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов’язання.

У той же час, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний лише за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

У разі незгоди з новими тарифами на перевезення та наявністю, на думку відповідача, істотної зміни обставин, якими сторони керувались під час укладання договору, ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” мало право звернутись до суду з позовом про розірвання договору.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач уклав договір з іншим перевізником – “АТП-14827”, здійснював оплату його послуг та вчиняв перешкоди у здійсненні перевезень працівників заводу транспортом ТОВ “Алан-Техно,” відмовившись від виконання своїх зобов’язань за договором (а.с. 24-36, 73-79, 80-88).

Надання послуг із перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом загального користування підлягає ліцензуванню згідно п. 33       ст. 9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ.

Згідно ст. 43 Закону України “Про автомобільний транспорт” від 5 квітня 2001 року № 2344-ІІІ визначення автомобільного перевізника на автобусних маршрутах загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

1 серпня 2005 року між ТОВ “Алан-Техно”, як переможцем конкурсу, та Миколаївською обласною державною адміністрацією було укладено договір № 5-05-1 про перевезення пасажирів на внутрішньообласних приміських автобусних маршрутах строком до 1 серпня 2006 року та договір № 2-05-0 про перевезення пасажирів на внутрішньообласних міжміських автобусних маршрутах строком до 1 серпня 2006 року.

На момент повідомлення ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” про розірвання договору  від 12 серпня 2005 року позивач вже не мав можливості прийняти участь у конкурсі по визначенню автомобільного перевізника з метою використання тих автобусів, які були направлені ним на перевезення працівників заводу в період дії договору № 132-П від 18 квітня 2003 року.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема відшкодування збитків.

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено факт неможливості використання автотранспорту, який обслуговував ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” та понесення позивачем у зв’язку з цим збитків.

Розмір матеріальних збитків судом встановлено з урахуванням висновків судово-бухгалтерської експертизи та даних, що містяться в матеріалах справи (а.с. 105-113).

Неправильно застосувавши норми матеріального права, суди касаційної та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо скасування рішення господарського суду Миколаївської області від 28 вересня 2006 року.

Верховний Суд України в силу положень ст. ст. 6, 8 Конституції України не вважає необхідним направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки це суперечило б положенням ст. 125 Конституції України і ст. ст. 2, 39 Закону України “Про судоустрій України” в частині визначення статусу Верховного Суду України та його завдання забезпечити законність в здійсненні правосуддя і викликало б конституційно недопустиму необхідність скасування законного рішення суду першої інстанції. У зв’язку з цим наведений в ст. 111-18 ГПК України перелік наслідків розгляду касаційної скарги на постанову Вищого господарського суду України не вважається правовою перешкодою для прийняття зазначеного рішення.

Враховуючи викладене і керуючись статтями 11117-11121 ГПК України, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ТОВ “Алан-Техно” задовольнити.

Постанову Вищого господарського суду України від 14 березня 2007 року № 11/292/05 і постанову Одеського апеляційного господарського суду від 5 грудня 2006 року скасувати, а рішення господарського суду Миколаївської області від 28 вересня 2006 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                В.П. Барбара

Судді:                                                                            В.С. Гуль

П.Ф. Карпечкін

П.І. Колесник

Т.О. Новікова

О.І. Потильчак

Ф.Ф. Черногуз

С.О. Щотка

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем доведено факт неможливості використання автотранспорту, який обслуговував ТОВ “Миколаївський глиноземний завод” та понесення позивачем у зв’язку з цим збитків.

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...