ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Донецьк, вул.Артема, 157, тел.381-88-46
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.12.07 р.
Справа № 40/270пд

Суддя господарського суду Донецької
області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання
Ротар Н.Ю.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом   Регіонального виділення Фонду державного
майна України по Донецької області м.Донецьк

до першого відповідача закритого
акціонерного товариства" Горлівськхімбуд" м. Горлівка

до другого відповідача  ОСОБА_1м. Горлівка

про визнання недійсними  договорів

за участю:

представників сторін:

від позивача: Лебідь Н.О. -
юрисконсульт

від першого відповідача:
Кривунченко В.В. - юрисконсульт

від другого відповідача: ОСОБА_1 -
громадянин України

Сторін було належним чином повідомлено
про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог
ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на
принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

Відповідно до вимог статті 77 ГПК
України, с метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін, з'ясування
фактичних обставин справи та доказів на їх підтвердження  у судовому засіданні з 11 год. 17.12.07р. до
11 год. 20 хвил. 24.12.07р. було оголошено перерву.

Суть спору : регіональне відділення
Фонду державного майна  України по
Донецької області звернулося до господарського суду з альтернативними позовними
вимогами, а саме: немайнового характеру, про визнання недійсним договору
купівлі продажу від 27.12.02р. за № 8548 та договору купівлі-продажу договору
від 03.06.03р. за .№ 4251 частин будівель ( приміщень) укладених між закритим акціонерним
товариством "Горлівськхімбуд" та громадянином України ОСОБА_1, як
такі, що суперечить вимогам закону та вимогами майнового характеру щодо
витребування від володіння ОСОБА_1 придбану ним за спірними договорами
купівлі-продажу частину будівлі літера "А-V", а саме приміщення №№ 8,
9, 10, 11, 12, 13 загальною площею 45,2 кв.м., розташовану за адресою :АДРЕСА_1
та зобов'язати продавця - ВАТ "Горлівськхімбуд" відшкодувати
покупцеві -ОСОБА_1 вартість вказаної будівлі.

Судом прийнято до уваги, що позивач та
перший відповідач є суб'єктами господарювання в розумінні ст. 55 ГК України. Що
стосується другого відповідача - ОСОБА_1 то він є громадянином України, і не є
суб'єктом підприємницької діяльності відповідно до частини другої ст.ст. 1,2 1
ГПК України.

Однак, він має право звертатися до
господарського суду,  та бути
відповідачем у справах у випадках зазначених у законодавчих актах. Щодо
наведеної ситуації такий випадок  законом
передбачено, зокрема, в  першому пункту 1
статті 12 ГПК України  зазначено, що
господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з приводу
приватизації. Предмет даної справи пов'язано з процесом приватизації державного
майна.

Перший відповідач позов не визнав,
мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

-          вважає, що необхідно за приписами п.2
ст.81 ГПК України залишити позов без розгляду, оскільки у провадженні
господарського суду, який діє у межах своєї компетенції є справа № 12/243 від
28.08.07р. з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з
тих же підстав;

-           спірне майно було придбано ЗАТ
"Горлівськхімбуд" у власність на час приватизації відповідно до
договору купівлі-продажу від 25.08.94р. за № КП - 366 і до наступного часу його
нікчемність ніхто не оспорював;

-          на спірний об'єкт приватизації -
гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1, органами бюро технічної
інвентаризації м. Горлівки   було видано  технічний паспорт, та у реєстрової книзі  за
№236  під № 682 зареєстровано
право власності на спірну будівлю, яка належить ЗАТ "Горлівськхімбуд"
;

-          позивачем не доведено, що спірне
приміщення належить йому на праві власності;

-          оспорюванні позивачем договори
відповідають вимогам законодавства і в розумінні ст. 204 ЦК України є
правомірними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом або якщо вони не
визнані судом недійсними;

-          позов було пред'явлено після спливу
позовної давності, а тому представником першого відповідача заявлено клопотання
про застосування судом строку позовної давності та наслідки зазначені у ст. 267
ЦК України.

-          до переліку нерухомого майна, що
передаються  регіональним відділенням
Фонду державного майна України по Донецької області покупцеві - організації
орендарів орендного тресту "Горлівськхімбуд" згідно договору купівлі
- продажу № КП-366 від 25.08.94р., за інвентарним номером № 2113  увійшла спірна будівля гуртожитку №2
розташована за адресою:АДРЕСА_1;

-          за такими обставинами вважає, що між
сторонами відсутній предмет спору а тому провадження у справі підлягає
припиненню на підставі п. 11 ст. 80 ГПК України.

Другий відповідач позовні вимоги
також не визнав, мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

-           на час проведення приватизації
спірна будівля та вбудовані  нежитлові
приміщення  знаходилися на балансі ЗАТ
"Горлівськхімбуд";

-          на час укладення договорів
купівлі-продажу другий відповідач був переконаний у тому, що майно належить ЗАТ
"Горлівськхімбуд" на праві власності, тому в розумінні ст. 330 ЦК
України  він є добросовісним набувачем;

-          згідно вимог ст. 388 ЦК України
витребування майна від добросовісного набувача (особи, яка не знала і не
повинна була знати проте, що особа, у якої річ придбана, не має права її
відчужувати) можливе у всіх випадках, коли майно придбане безоплатно у особи,
яка не мала права відчужувати річ;

-          ствердження позивача про застосування
реституції не ґрунтується на вимогах ст.ст. 207, 208 ГК України.;

-          підстави для визнання недійсним
договору, як різновиду правочину, містяться виключно у законах України.
Посилання позивача на положення "Про управління державним майном, яке не
увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але
перебуває на їх балансі" від 19.05.99р. за № 908/68 не є актом
нормативного характеру і не встановлює підстав для визнання договорів
недійсними;

-          зміст позовної заяви не містить
посилань на норми права, які підтверджують викладені у неї обставини;

-          на виконання умов договору здійснив
повну оплату спірного майна. Про що свідчать копії квитанцій до прибуткових
касових ордерів за №№ 19, 51, 89;

-          в обґрунтування своїх заперечень
другий відповідач надав суду  документи
на підтвердження його права власності на частину будинку (гуртожитку) № 44
розташованого за адресою :АДРЕСА_1, зокрема, технічні паспорти: від 06.12.02р.,
20.02.03р., 09.02.04р., 20.11.06р.;

-          обґрунтовуючи свої заперечення проти
позову, наполягає на застосуванні судом в розумінні ст.35 ГПК України
загальновідомих фактів, встановлених у рішеннях Калінінського районного суду
від 04.04.05р., та  13.03.07р., рішенні
виконавчого комітету Горлівської міської ради від 02.03.05р. за № 257, акті
державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію
від 02.03.05р. за №257 про визнання за ним права власності на частину спірної
будівлі та нежитлові приміщення;

-          позивачем пропущено строк позовної
давності на звернення до суду за захистом свого порушено права згідно ст. 257
ЦК України.

З'ясувавши фактичні обставини
справи, докази на їх підтвердження, надавши правову оцінку правовідносинам
сторін, вислухавши доводи представників сторін, суд встановив:

До прийняття рішення по справі,
позивач згідно ст. 22 ГПК України уточнив предмет позову, у зв'язку з чим
намагається визнати  договори купівлі -
продажу від 27.12.02р. за  № 8548 та від
03.06.03р. за №4251 укладених між закритим акціонерним товариством
"Горлівськхімбуд" та громадянином України ОСОБА_1недійсними .

Позов мотивовано тим, що 27.12.07р.. між закритим акціонерним
товариством "Горлівськхімбуд", далі Продавець, та громадянином
України ОСОБА_1,  далі "Покупець"
було укладено договір купівлі-продажу від 27.12.2002р. , предметом якого є:
частина будівлі літера "А-V”, а саме приміщення, зазначені у технічної
документації за №8 - площею 14.5 кв.м., за №9 - площею 7,3 кв.м., №10 - площею
7,4 кв.м., розташовані за адресою:АДРЕСА_1, і якого було нотаріально посвідчено
та зареєстровано в реєстрі за №8548 приватним нотаріусом Горлівського міського
нотаріального округу Донецької області ОСОБА_2

Відповідно до вимог п.1 цього договору Покупцю переходить частина
вказаної будівлі у розмірі 29,2 кв.м.

3.06.03р. між тими же сторонами було укладено договір купівлі-продажу ,
предметом якого є: частина будівлі літера "А-V”, а саме приміщення,
зазначені у технічної документації за №11 - площею 4,4 кв.м., за №12 - площею
2,5 кв.м., №13 - площею 9,1 кв.м., розташовані за адресою:АДРЕСА_1, і якого
було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №4261 приватним
нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_2

За змістом п.1 цього договору Покупцю переходить частина вказаної
будівлі у розмірі 16,0 кв.м.

Пунктом 3 укладених договорів купівлі-продажу зазначено, що відчужувана
будівля належить Продавцеві на підставі договору купівлі-продажу №КП-366 від
25.08.94р., посвідченого 27.07.94р. третьою Горлівською державною нотаріальною
конторою за номером по реєстру №2-4073 та зареєстрованого у Горлівському бюро
технічної інвентаризації в реєстрову книгу №236 за реєстрами №№ 682 та 789.

У пункті 5 вказаних договорів зазначено, що право власності на придбану
частину будівлі виникає у Покупця з моменту нотаріального посвідчення цих
договорів.

На підставі пункту 7 сторони визначили умови застережень відносно майна,
яке підлягає продажу, у тому числі те, що воно не продано, не подароване, не заставлено,
в спорі і під забороною відчуження (арештом) не перебуває, не внесено до
статутного фонду будь-якої юридичної особи, не має судового спору щодо нього, а
також прав у третіх осіб ( в тому числі за договорами оренди, найму).

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 1,30 Закону України "Про
приватизацію державного майна" ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963р., ст.ст. 203,
215, 257, 261 ЦК України 2003р. та вимоги ст.ст.1, 12 ГПК України.

Крім того, підкреслює те, що підприємство
першого відповідача було створено у процесі приватизації організації
орендаторів тресту "Горлівськхімбуд" за участю представників
центрального апарату Фонду Державного майна України, про що свідчить договір
купівлі-продажу №КП-366 від 25.08.94р., нотаріально посвідчений 27.07.94р.

На підтвердження своїх доводів
позивач посилається на акт оцінки вартості майна орендного підприємства трест
"Горлівськхімбуд " від 28.06.07р. згідно додатка №2 до методики
оцінки вартості об'єкту приватизації , де зазначено, що із вартості цілісного
майнового комплексу вилучено і не увійшло до статутного фонду вартість майна на
суму 7413 млн. крб., у тому числі вартість державного житлового фонду на
загальну суму 3008 млн. крб.

Згідно звіту про інвентаризацію
державного майна, затвердженого начальником регіонального відділення Фонду
державного майна по Донецької області від 20.12.04р. вбачається, що спірна
будівля гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1не увійшло до статутного
фонду ЗАТ "Горлівськхімбуд".

Отже, знаходження майна на балансі
підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Що
ж до права державної власності, то незалежно від того, на балансі якого
державного підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статуса державної власності.
Таким чином спір, як правило, виникає не про визнання права власності, а про
те, яке підприємство (організація) має право повного господарського відання
(оперативного управління) державним майном.

Наказом Фонду Державного майна
України від 19.05.99р. за № 908/68 затверджено положення "Про управління
державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у
процесі приватизації, але перебуває на їх балансі" затверджене наказом
Фонду державного майна України.

Таким чином, об'єкти нерухомості,
розташовані  у АДРЕСА_1 знаходять в
управлінні регіонального відділення Фонду Державного майна по Донецької
області, яке і уповноважене обирати спосіб та умови подальшого використання
спірного майна у межах чинного законодавства.

Стаття 225 ЦК УРСР 1963 р.  передбачає, що право продажу майна, крім
випадків примусового продажу, належить власникові цього майна. Оскільки першому
відповідачу не належить право власності на зазначений об'єкт нерухомості, то
він не мав відповідних  повноважень на
його відчуження та передачу у власність другому відповідачу.

Позивач посилається на вимоги
ст.257 ЦК України 2003р., відповідно до якої загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України 2003р.
визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про порушене свого права або про особу,  яка його порушила.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивач дізнався про укладення спірних
договорів лише з вимоги прокуратури Калінінського району м. Горлівки  від 19.04.04р., яка надійшла до нього
21.04.04р.

Доводи позивача необґрунтовані та не
відповідають вимогам законодавства
виходячи із наступного:

Підставами для звернення органів
Фонду Державного майна України до суду з позовними заявами про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними
здебільшого можуть бути:

-          відчуження майна без згоди
приватизації;

-          невиконання відповідачем умов
договору купівлі-продажу;

-          укладення договору купівлі-продажу з
порушенням закону.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у
чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення спору.

Оцінка доказів у справі здійснюється господарським судом з урахуванням
вимог ст.43 ГПК України, які не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За правовою природою між першим та другими відповідачами укладено
договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Предметом спірних договорів купівлі-продажу є
нерухоме майно, яке Продавець зобов'язується передати майно у власність
Покупцеві, а останній зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну
грошову суму.

Договір купівлі-продажу є відплатним. Набуваючи майно у власність,
покупець сплачує продавцю визначену в договорі ціну речі.

Договір купівлі-продажу вважається укладеним з моменту досягнення згоди
з усіх суттєвих умов. Основною ознакою договору купівлі-продажу є перехід майна
у власність покупця. Сторонами за договором виступають чи безпосередньо
власники майна або грошей, чи особи, які на підставі закону або договору
здійснюють замість власника вказану операцію.

Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець. Ними можуть
бути як громадяни, так і юридичні особи. Суб'єктом договору купівлі-продажу
може також виступати держава.

До організацій - учасників договору купівлі-продажу застосовуються дві
вимоги: по-перше, організація має бути юридичною особою; по-друге, укладення
договорів купівлі-продажу не повинно суперечити цілям юридичної особи.

Змістом договору купівлі-продажу є умови договору, серед яких суттєвими
є предмет, ціна і строк виконання зобов'язань.

Предметом договору купівлі-продажу виступає майно, а саме:

а) під майном у контексті ст. 224 ЦК розуміються рухомі речі. Вони
можуть бути як індивідуально визначеними, так і визначеними родовими ознаками;

б) нерухомість і земельні ділянки, які відчужуються в особливому
порядку;

в) речі, обмежені в обороті; їх продаж здійснюється в порядку,
встановленому законом;

г) предметом договору може бути як існуючий товар, так і товар, який
буде вироблено у майбутньому (при укладенні ф'ючерсних і форвардних угод).

Ціна в договорі купівлі-продажу - це визначена грошова сума, яка  сплачується покупцем за предмет договору. При
недосягненні сторонами згоди про ціну договір вважається не укладеним. Зміна
ціни в договорі після його укладення можлива лише на умовах, зазначених у
договорі, за згодою сторін у випадках, передбачених законодавством.

Форма договору купівлі-продажу залежить від різновиду купівлі-продажу.
Так, роздрібна купівля-продаж не вимагає письмової форми договору;
купівля-продаж нерухомого майна, навпаки, передбачає нотаріальне засвідчення
договору купівлі-продажу; купівля-продаж між юридичними особами вимагає
обов'язкового письмового оформлення договору.

Важливим моментом купівлі-продажу є перехід права власності. За  загальним правилом право власності у набувача
за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено
договором. Якщо ж договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації чи
нотаріальному посвідченню, то право власності виникає в момент реєстрації або
посвідчення договору. Сторони можуть передбачити в договорі момент переходу
права власності до передачі речі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцю
майно вільним від будь-яких прав третіх осіб, про які продавець не міг не знати
при виконанні договору, якщо покупець не погодиться прийняти таке майно. Крім
того, згідно зі ст. 229 ЦК України при укладенні договору покупець зобов'язаний
попередити продавця про права третіх осіб на річ, яка передається. Невиконання
цього правила дає покупцеві право вимагати зменшення ціни або розірвання
договору і відшкодування збитків.

У зв'язку з можливістю відчуження речі у покупця третьою особою закон
встановлює ряд прав і обов'язків для продавця і покупця. Так, якщо третя особа
на підставі, що виникла до продажу речі, пред'явить до покупця позов про її
відібрання, покупець зобов'язаний залучити продавця до участі у справі, а
продавець зобов'язаний вступити в цю справу на стороні покупця (ст. 238 ЦК).

Особливості укладення та нотаріальне посвідчення договорів нерухомості
відбувалося  за вимогами законодавства,
яке діяло у той час.

Як свідчать матеріали справи та докази на їх
підтвердження, сторонами досягнуто згоди щодо всіх суттєвих умов договорів,
тому вони вважаються укладеним за вимогами закону.

В законах і інших нормативно -
правових актах перелічуються види речей, що відносяться до речей нерухомого
майна - будівля, споруда,
незавершене  будівництво,  квартира, приміщення,  підприємство, його структурний підрозділ
як  цілісний  майновий комплекс.

Законодавець визначає підстави для визнання правочину недійсним та
настання певних наслідків, зокрема:

-          Цивільний кодекс (ст.215) формулює
детальні та достатньо визначені положення про підстави недійсності правочинів
та про види недійсних правочинів (нікчемні та оспорювані). Положення ст. 207 ГК
з цього ж питання, хоч і стосуються лише господарських договорів, але є більш
загальними. Виходячи із принципового положення про Цивільний кодекс як основний
акт цивільного законодавства, при вирішенні питання про підстави недійсності
(нікчемності, оспорюваності) правочина у сфері дії Господарського кодексу слід
застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу. Підстави нікчемності
умов договорів, встановлені ч. 2 ст. 207 ГК не повинні застосовуватись,
оскільки визнання нікчемності умов типових договорів є взагалі некоректним (як
таке,що передбачає застосування до типового договору, що є нормативно-правовим
актом, правової конструкції нікчемності, яка може стосуватись тільки
правочинів).

-          відповідно до ч. 1 ст. 215 і ч. 1 ст.
203 ЦК підставою недійсності правочину є суперечність його змісту актам
цивільного законодавства. Під змістом правочину тут розуміється зміст
волевиявлення учасників правочину в цілому, тобто як волевиявлення щодо змісту
цивільних правовідносин, що мають виникнути на підставі правочину, так і
волевиявлення стосовно того, з ким ці правовідносини мають бути встановлені.
Тому правочин може бути визнаний недійсним, зокрема у разі, коли ним порушено
право третьої особи, яка відповідно до закону отримала право на укладення
договору стосовно того ж предмета за результатами конкурсу, аукціону тощо (в
зв'язку з тим, що  волевиявлення стосовно
учасника правочину, суперечить акту цивільного законодавства) ;

-          підставою недійсності правочину може
бути його суперечність актам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст.
203 ЦК). При застосуванні цього положення слід врахувати, що абсолютна
більшість законів та інших нормативно-правових актів формулюють норми, що
належать до декількох галузей законодавства. В багатьох випадках в одних і тих
же положеннях актів законодавства формулюються норми двох і навіть трьох
галузей права. Тому численні публічно-правові заборони та обмеження, які
стосуються умов, за яких можливе вчинення правочину, мають тлумачитись так, що
вони мають цивільно-правовий зміст, а їх порушення є підставою для висновку про
те, що зміст правочину суперечить акту цивільного законодавства;

-          наслідки недійсності правочинів
встановлюються ст.ст. 216, 217 та іншими Цивільного кодексу. Враховуючи, що в
Цивільному та Господарському кодексах, в інших законах терміни “зобов'язання”,
“правочини” часто використовуються як тотожні, положення ст.ст. 207, 208 ГК про
недійсність зобов'язань та наслідки їх недійсності з урахуванням термінології,
що використовується у Цивільному кодексі, мають тлумачитись як такі, що
стосуються недійсності правочинів. Тому відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК
правочини, що є підставою господарських зобов'язань, можуть бути визнані
недійсними у разі вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства з застосуванням наслідків, передбачених цією частиною.

Згідно пункту 4 Перехідних та
прикінцевих положень Цивільний
кодекс  України 2003р.
застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання
ним чинності.

У той же час, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав
і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пункт 6 Перехідних та прикінцевих
положень ЦК України 2003р. визначає, що правила
цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до
набрання чинності цим Кодексом.

Пункт 7 цих Перехідних та прикінцевих положень вказує на те, що до
позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і  про застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до вимог ст.27 Закону України "Про приватизацію
державного майна" контроль за виконанням умов договору купівлі-продаж у
державних підприємств здійснює державний орган приватизації або за його
дорученням уповноважена особа з управління акціями, паями, частками
господарських товариств, які перебувають у державній власності.

Позивач довід суду, що дізнався про порушене право лише 19.04.04р. на підставі
даних прокуратури, а лист від неї отримав
- 21.04.04р. Спірні договори купівлі-продажу укладені між першим та
другим відповідачами 27.12.02р. та 03.06.03р.

Юридичний факт звернення з позовом до суду, свідчить про виникнення
процесуальних відносин між судом та заявником. Моментом прийняття позову є факт
звернення з позовною заявою до суду, про що свідчить штамп канцелярії суду, а
не факт відкриття провадження у справі.

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом 27.09.07р., що знайшло своє відображення у штемпелі канцелярії
господарського суду Донецької області за вхідною кореспонденцією №02-38/10966,
тобто з пропуском строку позовної давності і поважних причин цього пропуску
суду не надав.

Так, коли суд на підставі
досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача про
захист якого він просить відповідачем не порушено, приймається рішення про
відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку
позовної давності.

Якщо буде встановлено, що право позивача
порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на
підставі ст.80 ЦК УРСР 1963р. приймає рішення, яким відмовляє у позові, у
зв'язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропуску
цього строку поважною порушене право має бути захищене.

З введенням нового ЦК України2003р.
суд може застосувати строк позовної давності тільки за заявою сторони у спорі
(ч.3 ст.267 ЦК України 2003р.). Така заява стане підставою для відмові у
позові, коли суд не визнає причину пропуску строку поважною. За старим ЦК УРСР
1963р. суд  зобов'язаний застосувати
строк позовної давності незалежно від заяв сторін .Такого раніше не було. Це -
прояв прагнення державу до невтручання, наскільки це можливо у  приватні відносини суб'єктів господарювання.
Першим та другим відповідачами заявлено клопотання про застосування судом
строку позовної давності, оскільки позивачем його пропущено без поважних причин
і він не надав суду клопотання про поновлення цього строку.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень
згідно ст. 33 ГПК України.

Позивач намагався а довести суду, з
посиланням на норми  права,  підстави для
визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними.

Право позивача порушено за вимогами
спеціального законодавства, однак строк позовної давності пропущено без
поважних причин без клопотання про його поновлення.

За такими обставинами у задоволенні
позову про визнання недійсним договору купівлі продажу від 27.12.02р. за № 8548
та договору купівлі-продажу  від
03.06.03р. за .№ 4251р. частин будівель ( приміщень) укладених між закритим
акціонерним товариством "Горлівськхімбуд" та громадянином України
ОСОБА_1, як такі, що суперечить вимогам закону та витребування від володіння
ОСОБА_1 придбану ним за спірними договорами купівлі-продажу частину будівлі
літера "А-V", а саме приміщення №№ 8, 9, 10, 11, 12, 13 загальною
площею 45,2 кв.м., розташовану за адресою :АДРЕСА_1 та зобов'язати продавця - ВАТ
"Горлівськхімбуд" відшкодувати покупцеві -ОСОБА_1 вартість вказаної
будівліслід слід відмовити, у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Відносно знаходження майна на балансі підприємства, то дійсно баланс
підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і
вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не
визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

Однак, одним із основних критеріїв визначення
законності володіння державним майном і відображення його на балансі
підприємства є джерела фінансування (централізоване або власні кошти
підприємства), передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником
(уповноваженим ним органом) чи підприємством, яке володіє майном на праві
повного господарського. Таких критеріїв на час розгляду спору позивач суду не
надав.

Посилання першого відповідача про
припинення провадження у справі не необґрунтовано, оскільки господарський суд
на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України припиняє провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору тільки у наступних випадках:

-          припинення існування предмета спору
(наприклад, здійснене у встановленому порядку скасування оспорюваного акта),
якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань;

-          спір врегульовано самими сторонами
шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні
ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Залишення позову без розгляду на
підставі ст.81 ГПК України - це форма закінчення провадження у справі без
винесення судового рішення, тобто закінчення розгляду справи, що викликано
недотриманням позивачем установлених законом умов порушення і нормального
розвитку судового процесу.

Предмет позову на час звернення
позивача з позовною заявою існував, тому посилання першого відповідача на ці
обставини не приймаються судом до уваги.

Ухвалою господарського суду Донецької
області від 13.11.07р. зупинено провадження у справі №12/243пн до розгляду
справи 40/270пд. Тому посилання першого відповідача на п.2 ст.81 ГПК України
про залишення позову без розгляду  не
приймається судом до уваги..

Питання розподілу витрат по державному
миту та забезпеченню судового процесу не вирішується, на тих підставах, що
позивач звільнений від їх оплати в установленому законом порядку.

У зв'язку з тим, що у судовому засіданні за згодою сторін було оголошено
лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК
України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 80,  224,  225,  229 ЦК УРСР 1963р. ст. 203, 207,   208,
215,  216,  257,
ч.3 ст. 267  ЦК  України
2003р.,  ст. ст. 181,  182,
207,  208 ГК України, ст.ст. 42,
43, 22,  33,  35,
43, 44,  49,  77, 79, 82,
84, ч.3 ст. 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.
У задоволенні позову  про визнання
недійсним договору купівлі продажу від 27.12.02р. за № 8548 та договору
купівлі-продажу  від 03.06.03р. за .№
4251р. частин будівель (приміщень) укладених між закритим акціонерним
товариством "Горлівськхімбуд" та громадянином України ОСОБА_1, як
такі, що суперечить вимогам закону та витребування від володіння ОСОБА_1
придбану ним за спірними договорами купівлі-продажу частину будівлі літера
"А-V", а саме приміщення №№ 8, 9, 10, 11, 12, 13 загальною площею 45,2
кв.м., розташовану за адресою :АДРЕСА_1 та зобов'язати продавця - ВАТ
"Горлівськхімбуд" відшкодувати покупцеві -ОСОБА_1 вартість вказаної
будівлі слід відмовити, у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

2.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання.

Суддя
Підченко Ю.О.

Дата
підписання рішення оформленого у відповідності з вимогами ст.84 ГПК України,
26.12.07р.