КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05.12.2007
№ 21/464

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Корсака В.А.

суддів:

За участю представників:

від позивача: представник не з'явився,

від
відповідача: Барський К.М. -представник за довіреністю,

від
третьої особи 1: Качмарік О.Б. -представник за довіреністю,

від
третьої особи 2: представник не з'явився,

від
третьої особи 3 : представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Приватного підприємства "Кіносервіс
"Карточчі-Україна"

на рішення Господарського суду м.Києва від
18.10.2007

у справі № 21/464

за позовом                               Приватного підприємства
"Кіносервіс "Карточчі-Україна"

до                                                   Державного
підприємства "Національна Кінематека України"

третя особа відповідача           Міністерство культури і туризму
України

Фонд державного майна України

Київська міська рада

Головне управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної
адміністрації)

ОСОБА_1

третя особа позивача

про
визнання права користування земельною ділянкою

та за зустрічним позовом Державного
підприємства „Національна Кінематика України”

до
Приватного підприємства „Кіносервіс „Карточчі-Україна”

про
визнання недійсним договору та додаткових угод

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду м.
Києва з позовною заявою до відповідача про визнання права користування
земельною ділянкою, яка знаходиться на балансі Державного підприємства «Національна
Кінематика України» (далі по тексту Відповідач), що розташована за адресою: м.
Київ, вул.. Кіото, 27 згідно з договором № 1 та договором № 2 для паркування
автомобільної техніки спеціального призначення.

У
суді першої інстанції Відповідач за первісним позовом подав зустрічну позовну
заяву про визнання недійсним Договору від 28.02.2003р., укладеного між ПП
"Кіносервіс "Карточчі-Україна" та ДП "Національна
кінематека України" та додаткових угод до нього, який на підставі ст. 60
ГПК прийнято для спільного розгляду разом з первісним позовом.

Рішенням
Господарського суду м. Києва від 18.10.2007 р. у справі № 21/464 у
задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічну позовну заяву задоволено в
повному обсязі. Визнано недійсним договір від 28.02.2003р., додаткову угоду від
01.07.2003р. № 1 до договору від 28.02.2003р., додаткову угоду № 2 від
30.12.2003р. до договору від 28.02.2003р., додаткову угоду № 3 від 03.01.2007р.
до договору від 28.02.2003р., укладені між Приватним підприємством «Кіносервіс
«Карточчі-України» та Державним підприємством «Національна кінематика
України»  з моменту укладення.  Присуджено до стягнення  з позивача на користь відповідача (за
первісним позовом) 85 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позивач,
не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою та просить
його скасувати, оскільки вважає, що воно винесене по неповно з'ясованим
обставинам, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та
матеріального  права.

Розглянувши
апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення
представника відповідача та третьої особи1,
колегія встановила наступне.

Як
вбачається з матеріалів справи,
17.12.2002  р. між ПП
"Кіносервіс "Карточчі-Україна" та ДП "Національна
кінематека України" укладено Договір про партнерство  № 04 .

Пунктом
1 Договору № 04 визначено, що його предметом є партнерська взаємодії Сторін з
метою досягнення загальних господарських цілей у відповідності до їх статутних
завдань та економічних інтересів.

28.02.2003  р. між позивачем та відповідачем укладено
Договір. Пунктом 1.1 Договору Виконавець (ДП "Національна кінематека
України") зобов'язується надати Замовнику (ПП "Кіносервіс
"Карточчі Україна") послуги з паркування належної Замовнику
автомобільно техніки спеціального призначення, що використовуються для
виробництва кінопродукції, ; також дозволити здійснювати їх профілактичний
огляд та технічне обслуговування, а Замовник зобов'язується прийняти надані
послуги та оплатити їх вартість. Сторонами укладено три  додаткових угоди до вказаного договору: № 1
від 01.07.2003 р., № 2 від 28.02.2003 р. та № 3 ві 03.01.2007 р.

15.11.2006
р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву
та   ПП "Кіносервіс
"Карточчі-Україна" укладено договір № 3664 оренди нерухомого майна,
що належить до державної власності предметом якого є оренда складських
приміщень, фільмосховища, будівлі охорони, що знаходяться за адресою: м. Київ,
вул. Кіото, 27.

У
відповідності до ст. 20 ГК України права та законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються у тому числі шляхом визнання наявності або відсутності
прав. Дана норма кореспондує з положеннями ст. 16 ЦК України відповідно до якої
одним із способів захисту особистого немайнового або майнового права та
інтересу є визнання права.

Листом
від 21.06.2007 р. Відповідач за первісним позовом звернувся до Позивача за
первісним позовом із попередженням про не надання дозволу на продовження
договору оренди нерухомого майна. При цьому, 13.06.2007 р. № 01-138 Відповідач
за первісним позовом звернувся до Регіонального відділення ФДМУ по м. Києву з
проханням не продовжувати договори оренди з підприємствами, які орендують
нерухомість на території ДП "Національна "Кінематека України".
Зі змісту цих листів вбачається що такі дії Відповідача за первісним позовом
продиктовані планами щодо збільшення власного виробництва фільмів, тобто вони
випливають із господарських інтересів ДП "Національна кінематека
України" і жодним чином не порушують прав та інтересів Позивача за
первісним позовом.

Позивач
за первісним позовом вважає, що відповідач за зустрічним позовом вищевказаними
діями не визнає прав позивача за первісним позовом на користування земельною
ділянкою, яке як вважає позивач виникло у нього на підставі договору № 04 від
17.12.2002р. та договору від 28.02.2003р.

Позивач
за первісним позовом звернувся до суду першої інстанції з вимогами про захист
свого права користування земельною ділянкою шляхом визнання вказаного права.

Колегія
розглянувши матеріали справи,  приходить
до висновку, що місцевий суд правомірно відмовив у задоволенні первісного
позову виходячі з наступного.

Частиною
1 ст. 123 Земельного кодексу (далі по тексту ЗК) України визначено, що надання
земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на
підставі рішень органів виконавчої влади.

Відповідно
до ч. 5 ст. 122 ЗК України Київська та Севастопольська міські державні
адміністрації надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне
користування юридичним особам у межах їх територій для всіх потреб, крім
випадків, визначених частиною сьомою цієї статті., зокрема земельних ділянок,
що надаються юридичним особам у постійне користування за рішеннями Кабінету
Міністрів України.

Юридична
особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із
земель державної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної,
Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської,
селищної, міської ради (ч. З ст. 123 ЗК України).

До
клопотання про відведення земельної ділянки додаються:

•    матеріали, передбачені ч. 15 ст. 151 ЗК
України (викопіювання з генерального плану або іншої містобудівної документації
населеного пункту, копія плану земельної ділянки з нанесенням на ній варіантів
розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі. Зазначаються також склад
угідь земельної ділянки та умови її відведення);

•     документи, що обґрунтовують її розмір,
призначення та місце розташування.

Відповідна
районна державна адміністрація розглядає клопотання у місячний строк і дає
згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки (ч. 5 ст. 123 ЗК
України).

Умови
і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються
договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового
договору. Форма типового договору, нормативи та строки розробки проектів
відведення земельних ділянок визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст.
123 ЗК України). Форма типового договору затверджена постановою КМУ від
04.03.04 № 266.

Проект
відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по
земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку
державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається
до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради,
які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених
цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки (ч. 6 ст. 123 ЗК
України).

Відповідно
до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом
укладення договору оренди земельної ділянки.

Передача
в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних
осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і
орендарем.

Передача
в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового
призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами
відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Судом
встановлено, що Позивач за первісним позовом не звертався до органів
відповідного рівня з клопотанням про надання земельної ділянки в оренду, як
цього вимагають вищезазначені норми Земельного кодексу України і вказані органи
не приймали з цього питання жодних рішень. Крім цього проект відведення
земельної ділянки не розроблявся і не погоджувався у встановленому законом
порядку.

За
таких обставин відсутні правові підстави для надання Позивачу за первісним
позовом в користування земельної ділянки право користування на яку він просить
визнати.

За
змістом ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на
земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем
документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування
земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної
ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно
до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Статтею
79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з
установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї
правами.

Судом
встановлено, що Позивач за первісним позовом використовує для парковки своїх
автомобілів частину земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні
Відповідача за первісним позовом. У Позивача за первісним позовом відсутні
документи, які посвідчують право власності, право постійного користування або
право оренди земельної ділянки на якій він паркує свій транспорт. Крім цього,
ця територія не може вважатися земельною ділянкою у розумінні ст. 79 ЗК
України, оскільки межі цієї ділянки не визначено.

Позивач
за первісним позовом не зазначив у позовній заяві та не надав у судових
засіданнях документів, які б вказували на титул права користування земельною
ділянкою.

Твердження
позивача про те, що в нього виникло право землекористування на підставі
договору № 04 від 17.12.02р. про партнерську взаємодію між позивачем та
відповідачем за первісним позовом та договором від 28.02.03р. про надання
послуг протирічить вищенаведеним нормам Земельного кодексу України та не
відповідає дійсності.

З
огляду на наведене, позовні вимоги позивача за первісним позовом не підлягають
задоволенню.

Що
стосується зустрічної позовної заяви , колегія вважає, що суд першої інстанції
правомірно задовольнив її виходячи з наступного..

Матеріали
справи свідчать, що Позивачем за зустрічним позовом фактично було передано
Відповідачу за первісним позовом частину земельної ділянки в користування
(оренду) для розміщення стоянки, паркування та обслуговування автомобільної
техніки, хоча юридичного оформлення орендних відносин не відбулось.

Дана
обставина підтверджується листами № 1-02/6, № 1-03/7 адресовані Позивачу за
зустрічним позовом з проханням надати дозволи на встановлення на зайнятій
земельній ділянці підсобних навісів для зберігання обладнання та на
встановлення паркану для огородження місця паркування кінознімального
автотранспорту.

Судом
встановлено, що дійсною метою позивача за первісним позовом при укладенні
спірного договору було отримання земельної ділянки в користування (оренду). Про
це свідчить формулювання позовних вимог: "Визнати право користування
земельною ділянкою"; умови Договору від 28.02.2003 р. щодо прав та
обов'язків сторін та пояснення представника Відповідача за зустрічним позовом.

За
змістом ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати
послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної
діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу,
якщо інше не встановлено договором.

Статтею
3 Закону України "Про оренду землі визначено" (у редакції, чинній на
момент укладення спірного договору), що оренда землі - це засноване на договорі
строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною
орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно
до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами
щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно
до п. 14 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. №
02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними" (із змінами та доповненнями), встановивши у
розгляді справи, що певну угоду укладено з метою приховати іншу угоду (удавана
угода), господарський суд на підставі частини другої статті 58 Цивільного
кодексу має визнати, що сторонами укладено саме ту угоду, яку вони мали на
увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цю
угоду. Якщо вона суперечить закону, господарський суд повинен прийняти рішення
про визнання її недійсною.

Таким
чином, відносини Позивача та Відповідача за первісним позовом, які випливають з
Договору, регулюються правилами про договір оренди земельної ділянки.

Відповідно
до ст. 5 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на
момент укладення спірного договору) орендодавцями земельних ділянок є громадяни
та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або
уповноважені ними особи.

Земельна
ділянка, частиною якої користується Позивач за первісним позовом згідно
Договору для розміщення автотранспорту, належить Відповідачу за первісним
позовом на праві постійного користування.

Відповідно
до п. 12 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення
спірного договору) до розмежування земель державної і комунальної власності

повноваження
щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у
приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за
межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Отже,
Позивач за зустрічним позовом не відноситься до кола суб'єктів, які мають право
передавати земельну ділянку в оренду оскільки воно не має права нею
розпоряджатися.

Відповідно
до ст. 124 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного
договору) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору
оренди земельної ділянки.

Київською
міською радою не приймалось жодних рішень щодо передачі земельної ділянки на
якій розміщено місце для парковки чи її частини.

За
змістом ст. 18 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній
на момент укладення спірного договору) укладений договір оренди землі підлягає
державній реєстрації.

Спірний
договір не містить даних про державну реєстрацію.

Статтею
14 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент
укладення спірного договору) визначено істотні умови договору оренди землі,
зокрема це:

¦     об'єкт оренди (місце розташування та
розмір земельної ділянки);

¦    термін договору оренди;

¦     орендна плата (розмір, індексація, форми
платежу, терміни та порядок внесення і перегляду);

¦     цільове призначення, умови використання і
збереження якості землі;

¦     умови повернення земельної ділянки
орендодавцеві;

¦      існуючі обмеження і обтяження щодо
використання земельної ділянки;

¦     сторона (орендодавець чи орендар), яка
несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

¦     відповідальність сторін.

При
цьому, у частині 3 цієї ж статті зазначено, що відсутність у договорі оренди
однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, порушення вимог статей 4, 5,
6, 7, 9, 13, 15 цього Закону є підставою для відмови у державній реєстрації договору
оренди згідно зі статтею 18 цього Закону, а також для визнання договору
недійсним відповідно до законів України.

Спірний
договір не містить усіх істотних умов, визначених ст. 14 Закону України
"Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент укладення спірного
договору), що є підставою для визнання його недійсним.

За
змістом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,
іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати
його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно
до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою
-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За
таких обставин, спірний договір є недійсним оскільки він суперечить положенням
ст. 203 ЦК України, ст. 124 ЗК України (у редакції чинній на момент укладення
спірного договору), ст.ст. 5, 14, 18 Закону України "Про оренду
землі" (у редакції чинній на момент укладення спірного договору).

Суд
вважає посилання відповідача за зустрічним позовом на сплив строку позовної
давності необґрунтованими, оскільки щодо застосування строку позовної давності
слід зауважити наступне.

Відповідно
до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня; коли
особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Про
порушення своїх прав Відповідач за первісним позовом дізнався з листів Позивача
за первісним позовом № 1-02/6 від 20.06.2006 р. та № 1-03/7 від 20.06.2006 р.,
у яких йдеться про надання дозволу на встановлення паркану, покриття території
щебенем та бетонування території. Зі змісту цих листів Відповідач за первісним
позовом довідався про те, що Позивач фактично користується земельною ділянкою і
про його наміри щодо подальшого її використання, а отже саме з цього часу
позивач за зустрічним позовом зміг встановити дійсне сприйняття відповідачем за
зустрічним позовом умов договору від 28.02.03р. та його дійсні наміри
встановити своє право землекористування ділянкою.

Крім
цього, відповідно до п. 3.3 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від
12.03.99 р. № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними" недійсні угоди, як правило, не
породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними
таких угод строки позовної давності не застосовуються. Однак необхідно мати на
увазі, що до вимог про визнання недійсними угод, які можуть бути визнані такими
лише за позовами осіб, зазначених у статтях 56 і 57 Цивільного кодексу, діють
загальні правила щодо строку позовної давності, оскільки спеціальних правил
стосовно цих випадків законодавство не передбачає..

За
таких обставин, договір від 28.02.03р. підлягає визнанню недійсним як такий, що
протирічить вищевказаним нормам Земельного кодексу України та Закону України
«Про оренду землі». Враховуючи недійсність основної угоди, додаткові угоди до
неї, якими змінено умови основної угоди, також підлягають визнанню недійсними.

Беручи
до уваги викладене вище, зустрічні позовні вимоги суд вважає такими, що
підлягають задоволенню. У зв'язку з цим, судові витрати за зустрічним позовом
покладаються на Відповідача за зустрічним позовом.

За таких обставин, колегія прийшла до
висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, як
необґрунтована.

З
огляду на викладене, колегія приходить до висновку, що оспорюване рішення   відповідає чинному законодавству,
фактичним  обставинам та матеріалам
справи, підстав до його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99,101, 103,
105  ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства
„Кіносервіс „Карточчі-Україна”

залишити без задоволення.

2.Рішення
Господарського суду  м. Києва  від 18.10.2007 р. по справі № 21/464 залишити
без змін.

3.
Матеріали справи № 21/464 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

10.12.07 (відправлено)