ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

11.01.07
Справа  № 2/125

Львівський
апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді
Краєвської
М.В.

суддів:                                                                                                         Духа Я.В.

Орищин Г.В.

розглянувши
апеляційну скаргу Державного
комунального підприємства “Чернівціводоканал” без дати та без номера

на
рішення Господарського
суду Чернівецької області від 04.10.2006 р.

у
справі № 2/125

за
позовом Суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м.Чернівці

до
Державного комунального
підприємства “Чернівціводоканал” (далі -ДКП “Чернівціводоканал”), м.Чернівці

про
стягнення 65 520, 91
грн. (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, а.с.108-140, Том
1/Всього - 2)

За
участю представників сторін:

від
позивача -не
з”явився;

від
відповідача -Попов
В.Д. (заступник начальника юридичного відділу, довіреність № 330/17 від
01.01.2006 р. в матеріалах справи)

Представникам
сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про
відвід суддів не поступало.

Оскільки
жодна з сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації
судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог
ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розпорядженням
голови суду від 25.12.2006 р. проведено зміни в складі колегії суддів
(знаходиться в матеріалах справи).

У
судовому засіданні 25.12.2006 р. оголошувалася перерва до 11.01.2007 р.

Рішенням
Господарського суду Чернівецької області від 04.10.2006 р. у справі № 2/125
(суддя Скрипничук І.В.) позов задоволено частково, а саме: стягнуто з
відповідача на користь позивача 55 520, 91 грн., у т.ч. 43 877, 14 грн.
заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3 965, 76 грн. -3 % річних, 7
678, 01 грн. пені у зв”язку з виконанням позивачем робіт за укладеними
договорами та неоплатою їх відповідачем, а в задоволенні стягнення 10 000 грн.
моральної шкоди відмовлено за недоведеністю.

Відповідач
з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу й уточнення до неї, де
просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, з підстав
неповного з”ясування обставин справи та неправильного застосування норм
матеріального права. Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що його
клопотання про списання з основної суми заборгованості 3 812 грн. на підставі
актів КРУ НОМЕР_1 і від НОМЕР_2, яке відхилено судом першої інстанції, останнім
не мотивоване; в рішенні господарського суду викладено докази, які
обгрунтовують вимоги тільки позивача; судом не взято до уваги акт звіряння
взаєморозрахунків і платіжні доручення, з врахуванням яких сума основного боргу
зменшилась до 25 307 грн.;
неправильно застосовано господарським судом норми ст.625 ЦК України,
оскільки одночасно, крім основного боргу, стягнено ще пеню, річні й інфляційні
втрати, 3 % річних за своєю природою є неустойкою, що суперечить ст.61
Конституції України, так як ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної
відповідальності; позивачем не виконано вимоги ухвали Господарського суду
Чернівецької області щодо проведення звіряння взаєморозрахунків; невірно
визначено суму основного боргу і ін.

Розгляд
апеляційної скарги відкладався з підстав, викладених в ухвалі Львівського
апеляційного господарського суду від 11.12.2006 р.

У
судовому засіданні 25.12.2006 р. представник позивача визнав обгрунтованими
доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, щодо неправомірного включення
в акти виконаних робіт суми 3 821 грн., про що зазначено в актах КРУ НОМЕР_1 і
від НОМЕР_2, просив зменшити позовні вимоги на цю суму основного боргу, а в
решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник
апелянта вважає обгрунтованою до стягнення суму основного боргу (на день
винесення рішення) в розмірі 25 307 грн., 2 912, 11 грн. 3 % річних, 12 212, 47
грн. інфляційних втрат, інформував суд про часткове погашення боргу після
винесення рішення, сума якого станом на 11.01.2007 р. становить 17 000 грн., 2
912, 11 грн. 3 % річних і 12 212, 47 грн. інфляційних втрат, просить стягнути
загальну суму 32 124, 58 грн., а в задоволенні решти позовних вимог відмовити
(долучено до матеріалів справи).

Судом
апеляційної інстанції встановлено, що 03.01.2003 р. між сторонами по справі
укладено договір №НОМЕР_3 , за яким ДКП “Чернівціводоканал” (замовник за
договором, відповідач у справі) доручає, а Суб”єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 (підрядник за договором, позивач у справі)
приймає на себе обов”язки по виконанню в 2003 році ремонтно-будівельних робіт
на об”єктах і спорудах замовника.

Сторони
узгодили, що вартість виконаних робіт визначається, виходячи з фактично
виконаних робіт на підставі актів приймання-передачі, які підлягають оплаті
протягом 10 днів від їх підписання; термін дії договору встановлений до
31.12.2003 р. (а.с.16, Том 1/Всього - 2).

Крім
цього договору, 05.01.2004 р. між цими ж сторонами було укладено договір
НОМЕР_4 на виконання ремонтно-будівельних робіт замовника терміном дії до
31.12.2004 р. (а.с.15, Том 1/Всього - 2).

Розглянувши
апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази,
заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що апеляційну скаргу ДКП “Чернівціводоканал” слід
задоволити частково, рішення Господарського суду Чернівецької області від
04.10.2006 р. у справі № 2/125 змінити частково та викласти в наступній
редакції: “Стягнути з ДКП “Чернівціводоканал” (58023, м.Чернівці,
вул.Комунальників, 5; р/р № 2001 в Чернівецькій філії АТ “Укрінбанк”,
МФО 356204, код 03361780) на користь Суб”єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (58013, м.Чернівці, АДРЕСА_1; р/рНОМЕР_5 в
ЧОД АППБ “Аваль”, МФО 356464, код НОМЕР_6) 25 150, 7 грн. основного боргу, 12
212, 47 грн. інфляційних втрат, 2 912, 11 грн. 3 % річних, 2 131, 94 грн.
пені”. В решті рішення суду залишити без змін.

При
цьому колегія виходила з наступного.

Відповідно
до ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених
у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в
апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як
вбачається з вищенаведених договорів, за своєю правовою природою вони є
договорами підряду.

Згідно
з п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі -ЦК
України) останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно
до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник)
зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони
(замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

В
матеріалах справи знаходяться акти приймання-передачі виконаних робіт,
підписані повноважними представниками сторін по двох договорах.

Так,
згідно з актами приймання-передачі робіт за 2003 рік останні були виконані
позивачем на загальну суму 191 042 грн., за січень і березень 2004 року -на
загальну суму 32 303 грн. (а.с.17-65, Том 1/Всього - 2).

Фактично
відповідач проводив оплату з порушенням встановлених у договорах термінів, що
ним не заперечується і підтверджується реєстром платіжних доручень (знаходяться
в матеріалах справи).

Станом
на 31.12.2003 р. заборгованість становила 58 264 грн. і була погашена протягом
2004 -2005 рр., у загальному на час розгляду справи в господарському суді
переплата за 2003 рік становила 1 900 грн., про що зазначив позивач у своєму
уточненому розрахунку (а.с.132, Том 1/Всього - 2).

За
виконані в січні та березні 2004 року роботи на загальну суму 33 203 грн.
відповідачем перераховано (на день винесення рішення) лише 8 052, 3 грн., що
підтверджено позивачем у розрахунку позовних вимог. Отже, заборгованість за
2004 рік становить 25 150, 7 грн. (станом на день винесення рішення), яка і
підлягає до стягнення.

Згідно
з ст.193 Господарського кодексу України (далі -ГК України) та ст.526 ЦК України
суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно
до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також
три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Крім
цього, відповідно до п.6.2 договору НОМЕР_4 від 05.01.2004 р. відповідач
зобов”язаний сплатити неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочки (а.с.15, зворот, Том 1/Всього - 2).

За
неналежне виконання відповідачем своїх зобов”язань позивачем нараховано за 2003
рік 2 122, 52 грн. інфляційних втрат і 1 229, 85 грн. 3 % річних.

Проте,
як прослідковується з даного розрахунку, ці суми нараховані невірно, оскільки
як 3 % річних, так і інфляційні втрати нараховані не на суму основнго боргу, а
на вже проіндексовані суми.

Сторони
акт звіряння взаєморозрахунків не подали, згідно з розрахунком до стягнення
підлягає сума в розмірі 12 212, 47 грн. інфляційних втрат і 2 912, 11 грн. 3 %
річних.

Що
стосується нарахованої та стягненої господарським судом пені в розмірі 7678,01
грн., то в цій частині апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Відповідно
до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За
змістом пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) передбачена спеціальна позовна давність в один рік.

Правові
наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України.

Зокрема,
згідно п.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові у цій частині.

Проте,
пунктом 3 статті 267 ЦК України встановлено правило, за яким позовна давність
застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним
рішення.

Позивачем
нараховано пеня за період з 14.08.2005 р. по 14.07.2006 р. в сумі 7678,01 грн.
на вже проіндексовану суму боргу (а.с.136-137, Том 1/Всього - 2).

Тому
згідно з уточненим розрахунком до стягнення підлягає пеня в розмірі 2131,94
грн. (25 150, 7 грн. х 17 % : 365 х 182) за період з 10.08.2005 р. по
10.02.2006 р. (позов подано 10.08.2006 р.).

Таким
чином до стягнення підлягає сума в розмірі 25 150, 7 грн. основного боргу, 12
212, 47 інфляційних втрат, 2 912, 11 грн. 3 % річних, 2 131, 94 пені.

Враховуючи
наведені обставини, оскільки посилання скаржника відносно правової природи 3 %
річних як різновиду неустойки, а також стягнення 3 % річних як подвійного
притягнення до відповідальності суперечать вимогам чинного законодавства,
зокрема, ст.625 ЦК України, то судом апеляційної інстанції не приймаються до
уваги. Статтею 625 ЦК України не передбачено, що кредитор має право окремо від
грошового зобов”язання вимагати в боржника оплату тільки 3 % річних і індексу
інфляції.

Таким
чином, обо”язок по сплаті інфляційних втрат і 3 % річних виникає в силу закону,
індекс інфляції та 3 % річних не є зобов”язанням у розумінні вимог, викладених
у статтях 11, 509, 511 ЦК України. Індекс інфляції -це знецінення грошової
одиниці, змінна величина, за правовою природою інфляційні нарахування -це той
самий основний борг, але з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Відповідно
до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В
силу ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, що в даному випадку
відповідачем зроблено не було. Докази погашення заборгованості в повному обсязі
відповідачем не подано як суду першої, так і суду апеляційної інстанції.

Отже,
з огляду на вищевикладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області не відповідає
матеріалам справи, не грунтується на чинному законодавстві, а доводи апелянта
підлягають частковому задоволенню.

Керуючись
ст.ст.49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу ДКП
“Чернівціводоканал” задоволити частково.

2.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 04.10.2006 р. у справі
№ 2/125 змінити частково та викласти в наступній редакції:

“Стягнути
з ДКП “Чернівціводоканал” (58023, м.Чернівці, вул.Комунальників, 5; р/р №
2001 в Чернівецькій філії АТ “Укрінбанк”, МФО 356204, код 03361780)
на користь Суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (58013,
м.Чернівці, АДРЕСА_1; р/рНОМЕР_5 в ЧОД АППБ “Аваль”, МФО 356464, код НОМЕР_6) 25
150, 7 грн. основного боргу, 12 212, 47 грн. інфляційних втрат, 2
912, 11 грн. 3% річних, 2 131, 94 грн. пені”.

В
решті рішення суду залишити без змін.

3.
Судові витрати покласти на відповідача.

Доручити
Господарському суду Чернівецької області видати відповідні накази.

4.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.
Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя
М.В.Краєвська

Суддя
Я.В.Дух

Суддя
Г.В.Орищин