ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

01.03.07                                                                                           Справа№ 3/273-9/251

За позовом: Державного господарсько-розрахункового гінекологічного закладу, м.Львів

До відповідача: Головного управління охорони здоров’я Львівської обласної державної адміністрації, м.Львів

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Львівська обласна державна адміністрація, м. Львів

Про: визнання нечинним рішень

Суддя: О.І. Довга

при секретарі: Скреметі О.О.

Представники:

від позивача: Ждиняк Н.П. –представник (доручення в матеріалах справи)

від відповідача:  Шулімову О.І.–представник (доручення в матеріалах справи)

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Снігур Р. - представник (доручення в матеріалах справи)

Сторонам роз’яснено їх права та обов’язки передбачені ст. 51 КАС України.

Суть позову: Позов подано Державним господарсько-розрахунковим гінекологічним закладом (далі –ДГРГЗ) до Головного управління охорони здоров’я  Львівської обласної державної адміністрації (далі –ГУОЗ ЛОДА) про визнання нечинними рішень.

Представниками сторін у судовому засіданні подано спільне клопотання про відмову від  здійснення технічного запису судового процесу.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав і просить задоволити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач при прийнятті оспорюваних наказів № 293 від 09.06.2004 року та № 423 від 09.08.2004 року керувався не нормами чинного законодавства України, а надуманими та необґрунтованими підставами, що призвело до порушення прав позивача, оскільки припинило його діяльність та позбавило роботи працівників. Представником позивача також подано клопотання, згідно якого просить суд визнати поважною причину пропуску для звернення до суду із позовом про визнання нечинними рішень та поновити пропущений з поважних причин строк звернення до адміністративного суду.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву і представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просить суд у задоволення позову відмовити, мотивуючи тим, що відповідач, згідно чинного на даний час законодавства не може бути засновником комунального підприємства; існування ДГРГЗ на базі перинатального центру є недоцільним; ДГРГЗ, всупереч вимог ст. 49 Конституції України, провадиться діяльність, яка заборонена законом, оскільки надає платні медичні послуги.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача надав пояснення на позовну заяву ДГРГЗ, у якому зазначив, що Головне управління охорони здоров’я, як структурний підрозділ Львівської обласної державної адміністрації, є засновником Державного господарсько-розрахункового гінекологічного закладу, і відповідно до законодавства може приймати рішення про ліквідацію позивача.

Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, які з’явились у судове засідання, суд встановив.

ДГРГЗ є юридичною особою - комунальним підприємством, яке створено на невизначений термін згідно наказу ГУОЗ ЛОДА № 453-В від 02.12.1996 року на базі господарсько-розрахункового відділення перинатального центру та діє на підставі Статуту ДГРГЗ, викладеного у новій редакції від 28.01.1998 року.

Як вбачається зі змісту наказу ГУОЗ ЛОДА № 453-В від 02.12.1996 року та Статуту позивача, заклад створено у відповідності до ст. 49 Конституції України, ст.ст. 4, 14, 16, 17, 18, 19 Основ законодавства про охорону здоров’я та Закону України „Про підприємства в Україні”. Вказаними правовими нормами, зокрема, нормами Основ законодавства про охорону здоров’я визначено (в редакції від 10.11.1994 року, яка діяла на момент прийняття наказу про створення ДГРГЗ), що реалізація державної політики охорони здоров’я покладається на органи державної виконавчої влади. Безпосередня охорона здоров’я населення забезпечується закладами охорони здоров’я, які здійснюють свою діяльність на підставі Статуту. Фінансування охорони здоров’я здійснюється за рахунок бюджетів різних рівнів, фондів медичного страхування, благодійних фондів та будь-яких інших джерел, не заборонених законодавством. При цьому,  заклади охорони здоров’я мають право, з дозволу власника встановлювати плату за послуги в галузі охорони здоров’я.

Відповідно до п. 1.1. Статуту,  заклад створено для надання спеціалізованої платної та безплатної лікувально профілактичної допомоги громадянам України та інших держав. Пунктами 2.1., 2.2. Статуту визначено, що основною метою та напрямком діяльності ДГРГЗ є забезпечення потреб населення спеціалізованою медичною допомогою, та іншими послугами, передбаченими Статутом, а також одержання  прибутків. Предметом діяльності закладу є надання платних медичних послуг, медична практика: гінекологічна, стоматологічна, дерматвенерологічна, хірургічна, косметологічна, терапевтична, кардіологічна допомога, а також надання платних медичних послуг підприємствам та організаціям на підставі угод та індивідуальних договорів з громадянами. З врахуванням змісту п.п. 3.1., 3.2., 3.3. Статуту закладу, ГУОЗ ЛОДА, як засновником, надано позивачу право встановлювати плату за послуги, надання яких є предметом діяльності закладу.  Припинення діяльності ДГРГЗ, згідно розділу 7 Статуту, здійснюється шляхом її реорганізації або ліквідації. Реорганізація та ліквідація проводиться за рішенням її засновника згідно чинного законодавства.

Відповідно до наказу про створення ДГРГЗ та його статуту, засновником підприємства позивача є Львівська обласна державна адміністрація в особі Головного управління охорони здоров’я.

Львівська обласна державна адміністрація, відповідно до ст.ст.1, 4, 5  Закону України «Про місцеві державні адміністрації», є  місцевим органом виконавчої влади з правами юридичної особи і входить до системи органів виконавчої влади. Свою діяльність Львівська обласна державна адміністрація здійснює через створювані головою ЛОДА управління, відділи та інші структурні підрозділи в межах бюджетних асигнувань.

Одним із структурних підрозділів ЛОДА є Головне управління охорони здоров’я, що підтверджується ЛОДА, як третьою особою у справі, у наданих суду поясненнях та доданих до них документах. При цьому слід зазначити, що ЛОДА не зазначено, що ГУОЗ ЛОДА не може бути засновником позивача,  та, що рішення про створення закладу є нечинним.  Із змісту Тимчасового положення про головне управління охорони здоров’я Львівської обласної державної адміністрації,  затвердженого розпорядженням Голови ЛОДА № 1257 від 15.12.2005 року, на підставі якого на даний час здійснює свою діяльність відповідач, не вбачається, що  йому було заборонено виступати засновником державно-комунального підприємства –ДГРГЗ, у 1996 році та, що участь його як засновника ДГРГЗ суперечить  основним завданням головного управління, визначеним у вказаному Тимчасовому положенні.

Відповідно до ст.19 п.1 Закону України “Про місцеві державні адміністрації”, до повноважень місцевих державних адміністрацій в  галузі управління майном, приватизації та підприємництва відноситься прийняття рішень про створення, реорганізацію та ліквідацію підприємств, установ і організацій, що належать до сфери її управління. Право місцевих державних адміністрацій, як органів державної влади, створювати  юридичні особи закріплено у ст.ст.81, 167 Цивільного кодексу України.

Таким чином,  у справі відсутні докази, що ГУОЗ ЛОДА, як структурний підрозділ Львівської обласної державної адміністрації, не може бути засновником ДГРГЗ та, що рішення про створення ДГРГЗ є незаконним. Чинним законодавством України, зокрема,  ст.110 ЦК та ст.59 ГК України не передбачено такої підстави для припинення юридичної особи шляхом ліквідації, як встановлення обмежень щодо повноважень державних  установ виступати засновником підприємства.

Припинення діяльності юридичної особи здійснюється у порядку визначеному її статутом або законом. Пунктом 7 Статуту ДГРГЗ визначено, що заклад підлягає ліквідації за рішенням засновника,  згідно чинного законодавства. Відповідно до ст.110 ЦК України та ст.59 ГК України, юридична особа ліквідується:

- за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами;

- за рішенням суду про визнання судом недійсною державної реєстрації юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, а також в інших випадках, встановлених законом.

Особа, яка згідно статуту чи закону наділена правом приймати рішення про ліквідацію створеного нею підприємства, самостійно визначає підставу ліквідації в межах закону.

09 червня 2004 року Головним управлінням охорони здоров’я Львівської обласної державної адміністрації видано наказ № 293 “Про ліквідацію Державного господарсько-розрахункового гінекологічного закладу”, відповідно до якого Державний господарсько-розрахунковий гінекологічний заклад підлягає ліквідації. Наказом Головного управління охорони здоров’я ЛОДА № 423 термін роботи ліквідаційної комісії по ліквідації Державного госпрозрахункового гінекологічного закладу, продовжено до 09.10.2004 року.

Як вбачається з преамбули наказу № 293 від 09.06.2006 року, ліквідація позивача здійснюється у зв’язку з недоцільністю функціонуванням ДГРГЗ на базі Львівського державного обласного перинатального центру. При цьому, в оспорюваному наказі не зазначено жодної підстави, яка б підтверджувала недоцільність функціонування ДГРГЗ, та не вказано у відповідності до яких норм закону прийнято наказ.

Для підтвердження своєї позиції, щодо правомірності прийняття оспорюваного наказу, відповідач  подав в судовому засіданні документи про проведення перевірок ДГРГЗ, а саме: накази ГУОЗ ЛОДА № 139-В від 18.04.2001 року,  № 192 від 16.04.2004 року;                          № 434-В від 22.10.2002 року та довідки оформлені за фактом проведення перевірок, які, на його думку, є підставою для ліквідації ДГРГЗ. З врахуванням змісту поданих в судовому засіданні довідок, перевірки проводилися з приводу розслідування окремих фактів надання медичної допомоги закладом, а не щодо доцільності функціонування ДГРГЗ загалом. Міністерство охорони здоров’я України на звернення закладу в листі № 14-12/56/504 від 11.11.2005 року зазначає, що оспорювані накази доцільно скасувати, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки рішення про ліквідацію є необґрунтованим.

З врахуванням вказаного, висновок про недоцільність функціонування ДГРГЗ на базі Львівського державного обласного перинатального центру, викладений у довідці ГУОЗ ЛОДА по перевірці роботи ДГРГЗ, на виконання наказу № 139-В від 18.04.2001 року,  не є підставою для прийняття рішення про ліквідацію закладу як юридичної особи. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подані відповідачем докази не підтверджують недоцільність функціонування ДГРГЗ та відповідно не можуть бути підставою для прийняття рішення про його ліквідацію згідно вимог закону.

Крім недоцільності функціонування ДГРГЗ на базі перинатального центру, відповідач вважає, що підставою для постановлення судового рішення щодо припинення юридичної особи - ДГРГЗ, є провадження закладом діяльності, що суперечить установчим документам, або такої, що заборонена законом, оскільки надання ДГРГЗ медичних послуг за оплату суперечить ст. 49 Конституції України та п.1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 10-рп/202 від 29.05.2002 року.

Пунктом 1 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду № 10-рп/202 від 29.05.2002 року передбачено, що у державних і комунальних закладах охорони здоров’я медична допомога надається безоплатно. Однак, у цьому ж Рішенні розмежовуються поняття „медична допомога” та „медичні послуги”. „Медична допомога”, відповідно до ст. 49 Конституції України, у державних та комунальних закладах охорони здоров’я повинна надаватися безоплатно. Проте, як зазначено в ч. 2 п. 1 резолютивної частини вищевказаного Рішення,  порядок надання медичних послуг, які виходять за межі медичної допомоги, на платній основі у державних і комунальних закладах охорони здоров’я  та перелік таких послуг мають бути визначені законом.

Відповідно до Статуту ДГРГЗ створений для надання спеціалізованої платної та безоплатної лікувально-профілактичної допомоги громадянам України та інших держав і основною метою та напрямком діяльності закладу є забезпечення потреб населення спеціалізованою медичною допомогою, та іншими послугами, а також одержання прибутків. Таким чином, право на надання платних послуг закладами охорони здоров’я  передбачено в ст.18 ч.6 Основ законодавства України про охорону здоров’я та закріплено в п.п. 3.1., 3.2., 3.3. Статуту позивача.

Під час розгляду справи в суді, відповідачем подано наказ ГУОЗ ЛОДА № 479 від 24.07.2006 року, згідно якого вирішено скасувати оспорюваний наказ № 423 від 09.08.2004 року та скасувати п. 2 і п. 4 наказу № 293 від 09.06.2004 року. Проте, зміни внесені наказом  ГУОЗ ЛОДА № 479 від 24.07.2006 року до оспорюваного наказу № 293 від 09.06.2004 року не стосуються прийнятого рішення про ліквідацію ДГРГЗ.

Під час розгляду справи позивачем подано клопотання, у якому позивач просить   поновити пропущений строк  звернення до адміністративного суду. Підставами для підтвердження поважності причин пропуску вищевказаного строку, позивач зазначає те, що ним 10.08.2006 року, тобто в межах позовної давності, подано позов до ГУОЗ ЛОДА про визнання нечинними рішень. Ухвалою господарського суду Львівської області від 11.08.2006 року позовну заяву ДГРГЗ № б/н від 09.08.2006 року залишено без руху, у зв’язку з недотриманням позивачем вимог щодо поданих копій  документів та надано термін для усунення недоліків до 21 серпня 2006 року. Виконати вимоги ухвали господарського суду Львівської області від 11.09.2006 року ДГРГЗ не мав можливості, оскільки представник закладу –Ждиняк Н.П. у якої знаходилися всі оригінали документів по справі, перебувала з 14 серпня 2006 року по 06 вересня 2006 року у відпустці, що підтверджується наказом КП „Юридична фірма „Охорона” № 126 від 10.08.2006 року.

Відповідно до ч. 1, 2  ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду; для звернення до адміністративного суду встановлюється річний строк. Ст.100 ч.2 КАС України передбачено, якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України. З врахуванням зазначених позивачем підстав про поважність пропуску строку звернення до адміністративного суду та доказів, що їх підтверджують, суд  вважає причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та підставним поновлення строку  для звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до ст.ст.70, 71 КАС України, при зверненні до суду  кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Як встановлено судом, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують правомірність прийняття відповідачем наказів № 293 від 09.06.2006 року і № 423 від 09.08.2004 року та законність прийняття рішення про ліквідацію  ДГРГЗ.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Ст.20 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АРК. або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Завданням адміністративного судочинства, згідно ст.2 ч.1 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Розглянувши вимоги позивача, заперечення відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, заслухавши пояснення представників сторін, які з’явились у судове засідання,  оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що при прийнятті оскаржуваних наказів ГУОЗ ЛОДА № 293 від 09.06.2006 року та № 423 від 09.08.2006 року відповідач не діяв на підставах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; приймав рішення упереджено і необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, що призвело до неправомірного припинення діяльності закладу. Вказане свідчить про порушення відповідачем цивільних прав позивача.

З врахуванням вказаного  позов підлягає задоволенню частково в частині визнання нечинним наказу ГУОЗ ЛОДА № 293 від 09.06.2006 року. В частині визнання нечинним наказу ГУОЗ ЛОДА № 423 від 09.08.2006 року, провадження у справі підлягає закриттю, у зв’язку з тим, що вказаний наказ скасовано  відповідачем з власної ініціативи під час розгляду справи.

Відповідно до ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з  Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. З врахуванням того, що позов підлягає частковому задоволенню у зв’язку з скасуванням оспорюваного рішення відповідачем під час розгляду справи в суді, суд вважає, що судові витрати, здійснені позивачем і підтвердженні документально, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок місцевого бюджету повністю.

На підстав викладеного, керуючись ст.ст.1, 4, 5, 19 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 15, 16, 81, 110, 167 ЦК України, ст.59 ГК України, ст.ст.2, 48, 71, 94, 99, 100, 102, 160-163 КАС України, суд –

в и р і ш и в :

1. Визнати причину пропущення строку звернення до суду поважною  та поновити пропущений Державним господарсько-розрахунковим гінекологічним закладом строк звернення до адміністративного суду.

2. Позов Державного господарсько-розрахункового гінекологічного закладу задоволити частково.

3. Визнати нечинним наказ Головного управління охорони здоров’я Львівської обласної державної адміністрації № 293 від 09 червня 2004 року.

4.  Провадження у справі в частині визнання нечинним наказу Головного управління охорони здоров’я Львівської обласної державної адміністрації № 423 від 09.08.2004 року закрити.

5. Стягнути з Головного управління охорони здоров’я Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів, вул. Конопницької, 3 () на користь  Державного господарсько-розрахункового гінекологічного закладу, м. Львів, вул. Дж. Вашингтона, 6 (п/р 1020 в ОДАК УСБ, МФО 325019, ) 85,00 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

6.  Наказ видати відповідно до вимог ст.116 ГПК України.

Суддя                                                                                                       Довга О.І.