КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2007                                                                                           № 05-5-31/15470

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Козятинський О.М. – нач. юр. сектору (дов. № 415 від 15.09.2005);

від відповідача - повідомлений, але не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської залізниці

на ухвалу Господарського суду м.Києва від 26.12.2006

у справі № 05-5-31/15470 (Качан Н.І.)

за позовом                               Одеської залізниці

до                                                   Підприємства з іноземними інвестиціями „ЛУКОЙЛ-Україна”

про                                                  стягнення 17475,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.12.2006 у справі № 05-5-31/15470 позовну заяву Одеської залізниці до Підприємства з іноземними інвестиціями „ЛУКОЙЛ-Україна” про стягнення 17 475,00 грн. повернуто без розгляду на підставі п. п. 1, 4, 6, 10 ст. 63 ГПК України.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, Одеська залізниця звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва  від 26.12.2006, а справу № 05-5-31/15470 направити на розгляд до Господарського суду м. Києва, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Згідно з ч. 3 ст. 57 ГПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача. Одеською залізницею в підтвердження повноважень представника, який підписав позовну заяву, була надана належним чином оформлена копія довіреності, що підтверджує його право на вчинення такої процесуальної дії.

Висновок суду щодо неподання доказів сплати державного мита у встановленому порядку, на думку скаржника, суперечить фактичним обставинам справи та нормам процесуального права, оскільки на зворотній стороні платіжного доручення № 5458 від 02.11.2006 про сплату державного мита вчинено напис про зарахування суми до державного бюджету і скріплено підписом посадових осіб та відтиском печатки. Незважаючи на те, що згідно з даним платіжним дорученням, одержувачем платежу є УДК у м. Києві, а не ВДК у Шевченківському районі м. Києва, у даному випадку державне мито перераховано за реквізитами рахунка для зарахування до державного бюджету державного мита із позовних заяв, які подаються до Господарського суду м. Києва. При цьому юридичне значення має факт зарахування державного мита до державного бюджету, а не те, за місцем знаходження якого суду здійснено таке зарахування.

Згідно із п. 36 „Правил надання послуг поштового зв’язку”, затверджених постановою КМУ № 1155 від 17.08.2002, відправникові з додержанням вимог Закону України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” видається розрахунковий документ, що підтверджує прийняття до пересилання реєстрованого поштового відправлення (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), отже, з доданого до позовної заяви фіскального чеку від 01.11.2006 вбачається факт відправлення відповідачу рекомендованого листа. Тому мотиви оскарженої ухвали про те, що відсутній опис вкладення в поштовий конверт позбавлені правового обґрунтування.

Також скаржник посилається на те, що додане до позовної заяви платіжне доручення  № 5459 від 02.11.2006 про перерахування 118 грн. на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу є належним доказом. У випадку сумнівів у його вірогідності чи, дійшовши висновку про недостатність таких доказів, суду надано право витребувати додаткові докази.

Відповідач у судове засідання не з’явився,  незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду ухвали місцевого господарського суду.

При розгляді апеляційної скарги колегією суддів були заслухані пояснення представника позивача, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Ухвалою Господарського суду м. Києва  від 26.12.2006 у справі № 05-5-31/15470 позовну заяву Одеської залізниці  до Підприємства з іноземними інвестиціями „ЛУКОЙЛ-Україна” про стягнення 17 475,00 грн. повернуто без розгляду на підставі п.п. 1, 4, 6, 10 ст. 63 ГПК України.

Ухвала мотивована тим, що позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано, оскільки на довіреності від 20.04.2006, виданої на ім’я Начальника Шевченківської дирекції залізничних перевезень Малинки М.І., відсутній зразок підпису довіреної особи. Також відсутні докази дієздатності юридичної особи – статут або відповідне положення. Платіжне доручення № 5458 від 02.11.2006 про сплату державного мита, додане Одеською залізницею до позовної заяви, не відповідає вимогам, викладених у ст. 6 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, до того ж, в даному платіжному дорученні відсутні підписи відповідальних посадових осіб та відтиск печатки юридичної особи – платника. Позивачем не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Доданий до позовної заяви фіскальний чек, відповідно до п. 36 Правил надання послуг поштового зв’язку України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1155 від 17.08.2002, свідчить лише про надання поштовим відділенням таких послуг. Належним доказом відправлення позовної заяви та доданих до неї документів є опис вкладення в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) надані в оригіналі. Додане до позовної заяви платіжне доручення № 5459 від 02.11.2006 не є належним доказом оплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, оскільки не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 411.

Із висновком суду першої інстанції немає підстав погодитися, враховуючи наступні обставини.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Місцевий господарський суд повернув позовну заяву на підставі п. 1 ч.1 ст. 63 ГПК України у зв’язку з тим, що у доданій до позовної заяви копії довіреності від 20.04.2006 відсутній зразок підпису довіреної особи – начальника Шевченківської дирекції залізничних перевезень – заступника начальника Одеської залізниці М.І.Малинки, яка підписала позов.

Відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб у господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Частиною 1 статті 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором чи його заступником, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

Оскільки чинним законодавством не передбачено обов’язку юридичної особи посвідчувати у довіреності зразок підпису уповноваженої особи, місцевий господарський суд неправомірно повернув позов на підставі п. 1 ч.1 ст. 63 ГПК України.

Водночас, господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не подано доказів сплати державного мита у встановлених порядку та розмірі та неправомірно повернув позовну заяву на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Господарського процесуального кодексу України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України. Згідно з частиною 4 статті 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" від 21.01.1993 року № 7-93 із змінами і доповненнями порядок сплати державного мита встановлюється Міністерством фінансів України. Пунктом 14 Інструкції передбачено, що при перерахуванні державного мита з рахунку платника до документа, щодо якого вчинюється відповідна дія, додається останній примірник платіжного доручення з написом (поміткою) кредитної установи такого змісту: "Зараховано в дохід бюджету ______ грн. (дата)". Цей напис скріплюється першим і другим підписами посадових осіб і відбитком печатки кредитної установи з відміткою дати виконання платіжного доручення.

Позивач додав до позовної заяви оригінал платіжного доручення № 5458 від 02.11.2006, на звороті якого вчинено напис “Зараховано в держбюджет 174 грн. 75 коп. 02.11.2006 ” за підписами керуючого ОФ АБ “Експрес-Банк” та головного бухгалтера ОФ АБ “Експрес-Банк”, скріплений відбитком печатки зазначеної кредитної установи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що  пунктом 5 роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 04.03.1998 року № 02-5/78 передбачено однією з основних умов, за якої господарський суд приймає заяву до розгляду, є факт надходження державного мита до державного бюджету України господарський суд у разі виникнення сумнівів  щодо надходження і зарахування державного мита до державного бюджету вправі витребувати від позивача відповідне підтвердження територіального органу казначейства, якому державне мито перераховано, про що зазначається в ухвалі про порушення провадження у справі.

Також господарський суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі послався на відсутність належних доказів відправлення копії позовної заяви іншій стороні у справі, зазначивши, що належним доказом відправлення копії позовної заяви є лише опису вкладення в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція, тощо) надані в оригіналі.

Висновок про відсутність належних доказів відправлення копії позовної заяви іншій стороні у справі суперечить фактичним обставинам справи. Позивач надав доказ відправлення копії позовної заяви  -  поштову квитанцію, видану поштовим відділенням.

Згідно з абзацом першим пункту 36 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 року № 1155, про прийняття для пересилання реєстрованого поштового відправлення відправникові з додержанням вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" видається розрахунковий документ, що підтверджує надання такої послуги (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Згідно із ст. 32 ГПК України квитанція, видана поштовим відділенням є доказом відправлення копії позовної заяви сторони. В разі сумніву в його достовірності, чи дійшовши висновку про недостатність такого доказу, суд міг і повинен був витребувати додаткові докази.

Відповідно до п. 10 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Згідно із  Інструкцію „Про безготівкові розрахунки в Україні у національній валюті”, затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за № 22, банки перевіряють відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів та у разі, якщо у розрахункових документах реквізити заповнені із порушенням вимог даної Інструкції,  повертають їх без виконання.

До позовної заяви позивачем додане платіжне доручення № 5459 від 02.11.2006 на лицьовій стороні якого одержувачем витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн, зазначено  - ДП „Арбітражний інформаційний центр”, банк одержувача ВАТ „Банк Універсальний”, м. Львів, р/р 0001, також наявний відтиск печатки кредитної установи та підпис щодо проведення платежу з банком.

В матеріалах справи відсутні докази повернення платіжного доручення без виконання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при поданні позовної заяви із доданими до неї документами позивачем не було допущено порушень, передбачених п.п. 1, 4, 6, 10 ст. 63 ГПК України, тому ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а справа направленню до Господарського суду м. Києва для розгляду по суті.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Одеської залізниці на ухвалу Господарського судум. Києва від 26.12.2006 у справі  № 05-5-31/15470  задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 26.12.2006 у справі  № 05-5-31/15470 скасувати.

3. Справу № 05-5-31/15470 передати для розгляду по суті Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.

26.03.07 (відправлено)