СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Львів, вул. Личаківська, 128
ПОСТАНОВА

19.03.07
Справа№ 1/1119-26/395

За позовом: Приватного
підприємця ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача:
Львівської міської ради, м. Львів

третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору: Управління природних ресурсів та
регулювання земельних відносин Львівської міської ради, м. Львів

про визнання
права постійного користування земельною ділянкою, спонукання оформити це право
та скасування ухвали Львівської міської ради від 03.11.2005 р. № 2749

Суддя  Ю.Б. Деркач

при
секретарі: Боровець Я.

Представники:

від позивача ОСОБА_1
-СПД, ОСОБА_2 - представник

від відповідача
не з'явився

від третьої особи
не з'явився

Представникам сторін роз'яснено їх
права та обов'язки

передбачені ст.ст. 49, 51 КАС
України.

Повний текст постанови виготовлено
та підписано 16.04.2007 р.

Суть спору: Приватний
підприємець ОСОБА_1, м. Львів звернувся до господарського суду з позовом до
Львівської міської ради, м. Львів за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -Управління природних ресурсів та
регулювання земельних відносин Львівської міської ради, м. Львів про визнання
права постійного користування земельною ділянкою, спонукання оформити це право
та скасування ухвали Львівської міської ради від 03.11.2005 р. № 2749.

Ухвалою суду від 17.10.2006 р.
прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній
справі та призначено попереднє судове засідання на 21.11.2006 р. Ухвалою суду
від 21.11.2006 р. розгляд попереднього судового засідання відкладався до
16.01.2007 р. Ухвалою суду від 16.01.2007 р. закінчено підготовче провадження і
призначено справу до судового розгляду на 06.02.2007 р. В судовому засіданні
06.02.2007 р. оголошувалась перерва до 27.02.2007 р. Ухвалою суду від
27.02.2007 р. розгляд справи відкладався до 19.03.2007 р.

Представники позивача в судове
засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали повністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідно до договору купівлі-продажу від 20.02.2001 р. позивачем набуто право
власності на павільйон та кіоск, загальною площею 78,2 кв.м., які знаходяться
по АДРЕСА_1. Ці приміщення були збудовані в 1970 р. відповідно до рішення
Ленінської районної ради м. Львова від 23.04.1970 р. № 56 та використовувались
і продовжують використовуватися для прийому склотари. Тому на підставі ст. 30
ЗК України в редакції 1992 р. при переході права власності на це майно і
перейшло право безстрокового користування земельною ділянкою площею 0,0232 га
без необхідності переоформлення цього права, оскільки воно не втрачається в
зв'язку з тим, що зберігалось за попередніми землекористувачами. З набранням
чинності Земельного кодексу України в редакції 1992 р. Львівська міська рада
проти такого користування попередніми власниками та позивачем не заперечувала і
земельну ділянку не вилучала. Право безстрокового користування передбачалось ще
ст. 15 ЗК УРСР (1970 р.) і попередні власники будівель, користувались землею
безстроково до набрання чинності ЗК України (1990 р.), продовжували нею
користуватися і після набрання цим Кодексом чинності 15.03.1991 р., в тому
числі і при переході права власності на будівлі і споруди (ст. 28 вказаного
Кодексу). Таким чином, право безстрокового користування земельною ділянкою
перейшло і не припинилось, але отримати документ, що посвідчував це право
позивач не може. Міська рада відмовляється визнати за ним це право і належно
оформити його.

Представник відповідача в судове
засідання призначене на 19.03.2007 р. не з'явився. Відповідачем подано відзив №
05/1119 від 20.11.2006 р. на позовну заяву, відповідно до якого відповідач
позовні вимоги заперечив з підстав наведених у відзиві. Зокрема, він зазначив,
що попередні власники нежитлових приміщень, придбаних позивачем, не отримали
рішення відповідного виконавчого комітету про відведення землі та не оформили
право довгострокового користування спірною ділянкою в порядку передбаченому ЗК
УРСР. Рішенням Ленінської районної ради м. Львова від 23.04.1970 р. № 56
дозволено дирекції Гастрономторгу Ленінського району встановити металеві
павільйони для прийому склотари від населення, але в ньому відсутнє погодження
відводу земельної ділянки. Також, зазначає відповідач, в даному рішенні
відсутній розмір земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування павільйону
склотари, а тому визнання за позивачем права на постійне користування земельною
ділянкою площею 0,0232 га є безпідставним. Щодо спонукання відповідача оформити
право постійного користування земельною ділянкою, то таке право не передбачено
ст. 92 чинного Земельного Кодексу України.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, документально та нормативно обгрунтованого письмового
пояснення по суті позову не подав.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив
наступне:

На підставі договору
купівлі-продажу від 20.02.2001 р., посвідченого завідуючою, державним
нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Шаравара О.Р.,
зареєстровано в реєстрі за НОМЕР_1, Товариство з обмеженою відповідальністю
ІНФОРМАЦІЯ_1 продало, а позивач купив приміщення павільйону та кіоску, які
знаходяться в АДРЕСА_2. Розпорядженням Франківської районної адміністрації від
19.03.2002 р. № 323 павільйону по АДРЕСА_1 присвоєно поштовий номер НОМЕР_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК
України, який діяв на час укладення договору, при переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у  розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни
її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у  договорі відчуження -будівлі та споруди.

З огляду на цю правову норму, до
нового власника, при переході права власності на будівлю і споруду переходить
право попереднього власника цих споруд на власність або  користування земельною ділянкою. Тобто, щоб
право власності або право користування земельною ділянкою перейшло до нового
власника об'єктів нерухомості, то таке право повинно існувати у попереднього
власника цієї нерухомості.

Так, дозвіл на встановлення
павільйону для прийому склотари від населення по АДРЕСА_3 (АДРЕСА_1) виданий
Гастрономторгу Ленінського району на підставі рішення Ленінської районної Ради
народних депутатів м. Львова від 23.04.1970 р. № 56. У п. 4 цього рішення
зазначено, просити виконком Львівської міської Ради народних депутатів
здійснити відвід земельної ділянки для будівництва павільйону по АДРЕСА_3, а
Дирекції Гастрономторгу зареєструвати відвід земельної ділянки в
міськкомунгоспі (п. 3.2. рішення).

Земельний кодекс УРСР був
затверджений та введений в дію з 01.01.1971 р., Законом УРСР від 08.07.70 р.

Вирішення питання про відвід
земельної ділянки для будівництва павільйону по АДРЕСА_3 повинно було
здійснюватися до набрання чинності цим Кодексом та в межах законодавства, яке
діяло на час прийняття рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м.
Львова від 23.04.1970 р. № 56.

Відповідно до ст. 2 Основ
земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік земельні відносини в
СРСР регулюються цими Основами, а також іншими актами  земельного законодавства СРСР, земельними
кодексами та іншими актами земельного
законодавства союзних республік, які видаються у відповідності з ними.

Статтею 9 Основ земельного
законодавства Союзу РСР і союзних республік передбачалось, що земля надається в
безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається
землекористування без заздалегідь встановленого строку. Земля, яку  займають колгоспи, закріплюється за ними в
безстрокове користування. Тимчасове користування землею може бути
короткостроковим - до трьох років і довгостроковим -від трьох до десяти років.
У разі виробничої необхідності ці строки можуть бути продовжені на період, що
не перевищує відповідно строків короткострокового або довгострокового
тимчасового користування. Законодавством союзних республік по окремих
видах   користування землею може бути
встановлений і триваліший строк довгострокового
користування, але не більш як двадцять п'ять років.

У ст. 10 Основ передбачався порядок
надання земель в користування, який полягав в наступному: надання земельних
ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних
ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів союзної республіки або
Ради Міністрів автономної республіки чи рішення виконавчого комітету
відповідної Ради депутатів трудящихся в порядку, встановлюваному законодавством
Союзу РСР і союзних республік. У постановах або рішеннях про надання земельних
ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування
землею. Право землекористування колгоспів, радгоспів і інших землекористувачів
засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів
встановлюються Радою  Міністрів СРСР.

Землевпорядна документація
встановлювалась ст. 48 Основ, в якій було передбачено, що
в процесі землеустрою складаються землевпорядні проекти, а також документи на
право користування землею, передбачені статтею 10 цих Основ. Складання
землевпорядних   проектів здійснюється за
участю заінтересованих землекористувачів і після затвердження переносяться в натурі
(на місцевість) з зазначенням меж землекористування знаками встановленого
зразка.

Як вказувалось, з  01.01.1971 р. в дію вступив Земельний кодекс
УРСР нормами, якого встановлюють аналогічний порядок надання земельних ділянок
в користування, оскільки згідно з ст. 2 цього Кодексу земельні відносини в
Українській РСР регулюються Основами земельного законодавства Союзу РСР і
союзних республік, а також іншими актами
земельного законодавства СРСР, цим Кодексом та іншими актами земельного
законодавства  Української РСР, які
видаються у відповідності з ними.

Строки землекористування та порядок
надання земельних ділянок у користування встановлюється відповідно в ст. 15 та
ст. 16 ЗК УРСР.

Зокрема, в ст. 15 ЗК УРСР
зазначалось, що земля надається в безстрокове або тимчасове користування.
Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь
встановленого строку. Земля, яку займають колгоспи, закріплюється за ними в
безстрокове користування. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим
-до трьох років і довгостроковим -від трьох до десяти років. У разі виробничої
необхідності  ці строки можуть бути
продовжені на період, що не перевищує відповідно строків короткострокового або
довгострокового тимчасового користування. По окремих видах користування землею
Радою Міністрів Української РСР може бути встановлений і триваліший строк
довгострокового користування, але не більш як двадцять п'ять років.

Згідно з ст. 16 ЗК УРСР надання
земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення
земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або
рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської
Рад депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і
Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок
вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Право землекористування землею
засвідчувалось державними актами форм встановлених  Радою Міністрів СРСР (безстрокове
користування землею) та Радою Міністрів УРСР (довгострокового тимчасового
користування землею). Право короткострокового
тимчасового користування землею засвідчувалось рішенням органу, який
надав земельну  ділянку в користування.
Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі (ст. 20
ЗК УРСР).

На підставі постанови Верховної
Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від
18.12.1990 р. з 15 березня 1991 р. в дію вступає новий Земельний кодекс УРСР. В
абз. 3 п. 5 цієї Постанови встановлено, що громадяни, підприємства, установи,
організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до  введення в дію Кодексу, зберігають свої права
на користування до оформлення ними у
встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу
Української РСР»від 13.03.1992 р. змінено Земельний кодекс Української РСР на
Земельний кодекс України.

Отже, враховуючи дані норми права,
лише особи, яким відповідними радами у встановленому порядку було надано
земельні ділянки у користування до введення в дію цього Кодексу, зберігають
свої права на використання цих ділянок до оформлення права землекористування.

Позивачем суду такі рішення відповідних
рад чи виконавчих комітетів не надано.

Як вбачається з рішення Ленінської
районної Ради народних депутатів м. Львова від 23.04.1970 р. № 56, то відвід
земельної ділянки повинен був відбутися лише під будівництво павільйону, а не
для його обслуговування. Розміри земельної ділянки для будівництва павільйону
та строки землекористування землею (безстрокове (постійне) чи тимчасове
(короткострокове або довгострокове) у рішенні Ленінської районної Ради народних
депутатів м. Львова від 23.04.1970 р. № 56 не визначені. Інших доказів на
підтвердження своїх вимог щодо розміру земельної ділянки та права
землекористування позивачем не подано, як і не надано державного акту на право
користування землею, як це встановлювалось вимогами     ст. 20 ЗК УРСР та ст. 23 ЗК України.

Таким чином, наведене спростовує
твердження позивача про виникнення права постійного користування земельною
ділянкою площею 0,0232 га для обслуговування павільйону склотари з 1970 р.,
оскільки таке право могло виникнути лише при умові відведення земельної ділянки
в натурі та прийняття про це рішення відповідного органу влади.

Норми Земельного кодексу України
передбачали аналогічний порядок виникнення права користування земельною
ділянкою, а саме, надання земельних ділянок у користування здійснювався в
порядку відведення та на підставі рішень відповідних рад про їх надання у
користування (ст. 19 ЗК України ).

Згідно з ст. 22 ЗК України право
власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі
(на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Доказів, виникнення права
користування спірною земельною ділянкою у власника павільйону по АДРЕСА_1 у
відповідності до норм Земельного кодексу України, позивачем не надано.

Пунктом 5 Постанови Верховної Ради
УРСР «Про земельну реформу»від
18.12.1990 р. передбачено передачу земель у приватну та колективну
власність, а також надання їх у користування громадянам, підприємствам, установам
і організаціям у ході земельної реформи та закріплення їх прав власності або
користування землею здійснювати в
порядку, встановленому Земельним кодексом України.

У відповідності до ст. 23 ЗК
України право власності або право постійного
користування землею посвідчується державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних
депутатів.

Такий акт позивачем не наданий.

Крім цього, павільйон по АДРЕСА_1
придбаний позивачем 20.02.2001 р., що підтверджується договором
купівлі-продажу. Тобто під час дії Земельного кодексу України. Однак,
незважаючи на це, позивач не звертається в 2001 р. до відповідної ради про
оформлення йому права постійного користування спірною земельною ділянкою, яке
він вважає, що виникло в нього на підставі ст. 30 ЗК України. А лише 15.09.2003
р. надсилає відповідачу заяву про укладення договору оренди.

З 01.01.2002 р. набрав чинності
Земельний кодекс України (п. 1 розділу 1Х прикінцевих положень ЗК України), а
Земельний кодекс України в редакції 1990 р. втратив чинність (п. 2  розділу 1Х прикінцевих положень ЗК України).

Вказаний Земельний кодекс України
встановив обмежене коло осіб, яким надано право постійного користування
земельною ділянкою. Так, ч. 2 ст. 92 ЗК України передбаче6но, що права
постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної
власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до
державної або комунальної власності. Даний перелік осіб є вичерпним і
додатковому трактуванню не підлягає.

У ч. 1 ст. 120 ЗК України
зазначено, що при переході права власності на будівлю і  споруду право власності на земельну ділянку
або її частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право користування -на підставі договору оренди.

Оскільки, позивачем, до набрання
чинності Земельного кодексу України, право постійного користування не було
оформлено у відповідності до вимог ЗК України в редакції 1991 р., то на даний
час право користування на земельну ділянку може бути оформлено лише на підставі
договору оренди укладеним з власником землі.

03.11.2005 р. Львівською міською
радою 17-ї сесії 4-го скликання приймається ухвала № 2749, якою вирішено надати
позивачу в оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею 0,0232 га, в тому
числі у межах червоних ліній площею 0,0037 га на АДРЕСА_1 для обслуговування
павільйону з кіоском. Ухвала відповідає вимогам ст.ст. 12, 93, 120 124
Земельного кодексу України та ст. 5 Закону України «Про оренду землі»і підстави
для її скасування відсутні. Докази, які б підтверджували порушення прав та
інтересів позивача при прийнятті цієї ухвали, відсутні.

Судом не приймається до уваги
твердження позивача, що з переходом права власності на об'єкти нерухомості на
підставі ст. 30 ЗК України до нього перейшло право постійного користування
земельною ділянкою площею 0,0232 га для обслуговування павільйону склотари по
АДРЕСА_1, 37-А, яке виникло ще з 1970 р., оскільки позивачем не доведено
виникнення такого права в Гастрономторгу Ленінського району, а саме: постійне користування
земельною ділянкою площею 0,0232 га для обслуговування павільйону склотари, що
в подальшому переходило до інших власників павільйону. Розмір земельної
ділянки, який необхідний для обслуговування павільйону площею 0,0232 га
визначений лише в ухвалі Львівською міською радою 17-ї сесії 4-го скликання №
2749 від 03.11.2005 р. Інші документи, які б встановлювали даний розмір
земельної ділянки до прийняття цієї ухвали позивачем не подані.

Також слід зазначити, що ст. 30 ЗК
України в редакції 1991 р. не встановлювала перехід права постійного
користування землею, а передбачала лише перехід права користування, яке могло
бути постійним або тимчасовим. Рішення щодо користування земельною ділянкою
приймалось відповідним виконкомом або радою (ст. 15 ЗК УРСР та ст. 7 ЗК
України).

Доказів прийняття такого рішення
позивачем не подано.

Згідно ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та
заперечення.

Виходячи із наведеного
господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та
такими, що до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, керуючись
Основами земельного законодавства СРСР, Законом України „Про оренду землі”, ЗК
УРСР від 01.01.71 р., ЗК УРСР від 15.03.91 р., ЗК України та ст.ст. 49, 51, 71,
87, 94, 97, 98, 122-126, 127, 130, 133-135, 137, 138-139, 140, 143, 151-154,
158, 159-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О
В И В:

1.          У задоволенні
позову відмовити.

2.          Судові
витрати покласти на позивача

Постанова набирає законної сили в
строк та в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова
може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                       Деркач
Ю.Б.