ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.12.07                                                                                                         Справа № 19/286

за позовом: Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ

до Відповідача: Державне підприємство “Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство “Сірка”, смт. Шкло

про  повернення матеріальних цінностей державного резерву та сплату штрафних санкцій на суму 2 944 611,50 грн.

Суддя Левицька Н.Г.

Секретар судового засідання Байко А.Я.

В судовому засіданні взяли участь представники Сторін:

Позивача: Рахильчук О.В. –предст., дов.№2/6659 від 05.12.2006р.;

Відповідача:  Пресліцький К.К. –директор підприємства

Представникам Сторін роз’яснено права та обов’язки, передбачені ст.ст.20,22 ГПК України, а саме їх процесуальні права та обов’язки, зокрема, право заявляти відводи.

Суть спору:

Позов заявлено Державним комітетом України з державного матеріального резерву до Державного підприємства «Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка»про повернення матеріальних цінностей та стягнення штрафних санкцій в сумі 2 944 611,50 грн.

Обставини справи:

Ухвалою суду від 28.09.2007р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 24.10.2007р. З метою надання можливості Сторонам представити додаткові докази у справі, ухвалою суду від 24.10.2007р. відкладено розгляд справи на 14.11.2007р. За клопотанням Позивача (узгодженим з Відповідачем), ухвалою суду від 14.11.2007р. продовжено термін розгляду справи та відкладено розгляд справи на 05.12.2007р.

Представник Позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав повністю.

Представник Відповідача  в судових засіданнях, у представленому відзиві від 23.10.2007р.(вх.№ канцелярії суду 22821 від 24.10.2007р.) позовні вимоги заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив наступне:

Відповідно до Наказу Міністерства промислової політики України від 27.06. червня 2006 року №230 “Про припинення Яворівського державного гірничо-хімічного підприємства “Сірка” шляхом його реорганізації” Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство “Сірка” є правонаступником Яворівського державного гірничо-хімічного підприємства “Сірка”.

Позивач звернувся з позовом про повернення від Державного підприємства “Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство “Сірка” до державного резерву мазуту паливного марки М-100 в кількості 1 632,282 тонни та мазуту паливного марки М-40 в кількості 329,106 тонни, а також про стягнення штрафних санкцій у сумі 2 944 611,50 грн. в доход Державного бюджету України, в тому числі  1 526 724,06 грн.-за незабезпечення збереження матеріальних цінностей (100% вартості цінностей, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), 305 344,81 грн. штрафу за порушення правил та умов зберігання, несвоєчасне подання встановленої звітності (20% вартості матеріальних цінностей, щодо яких допущено порушення), та 1 112 542,63 грн. пені за період з 04.03.2003р. по 20.09.2007р.

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що Відповідачем не забезпечено зберігання та самовільно використано матеріальні цінності Державного матеріального резерву: мазут паливний марки М-100 в кількості 1 632,282 тонн та мазут паливний марки М-40 в кількості 329,106 тонн, про що позивачу стало відомо з Акту контрольної перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності мазуту держрезерву, що знаходяться на відповідальному зберіганні Яворівського державного гірничо-хімічного підприємства “Сірка” від 04.03.2003 року, проведеної провідним спеціалістом Львівського контрольно-ревізійного відділу Державного комітету України з державного матеріального резерву Папулою І.П.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо повернення цінностей матеріального резерву, а саме: мазуту паливного марки М-100 в кількості 1 632,282 тонни та мазуту паливного марки М-40 в кількості 329,106 тонни, позивач посилається на ст.ст. 936, 942, 949, 954 Цивільного кодексу України, що регулюють питання договору схову, ст. ст. 11, 12, 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”,  Постанову Кабінету Міністрів України від 08.10.1997р. №1129 “Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву”, ст.11 ЦК України та ст.ст. 552, 622 ЦК України, відповідно до яких, на думку Позивача, сплата неустойки та відшкодування збитків не звільняє боржника від виконання зобов’язання в натурі.

Із зобов’язань зі схову випливає обов’язок Відповідача зберігати майно, передане його другою стороною, і повернути це майно в цілості, а отже, на думку Позивача, Відповідач має відшкодувати йому нестачу матеріальних цінностей аналогічними цінностями.

На підтвердження факту зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву Позивач посилається на карточки бухгалтерського обліку за 1991 рік по формі  Р-93 та ф-6, які, згідно з Інструкцією по бухгалтерському обліку з карточками аналітичного обліку матеріалів державного резерву і основою для запису в них є приймальні акти і наряди, а також на довідку Яворівського ДГХП “Сірка” від 13.01.1999р. №102/16 та Акт перевірки Львівської міжобласної інспекції Державного резерву України від 04.03.1997р.

Крім вимог щодо повернення від Новояворівського ДГХП “Сірка” мазуту паливного марки М-100 в кількості 1 632,282 тонни та мазуту паливного марки М-40 в кількості 329,106 тонни,-Позивач просить стягнути з Відповідача на підставі п.10 ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” штраф у розмірі 100 відсотків вартості матеріальних цінностей, які відсутні, однак повинні знаходитися на відповідальному зберіганні, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного відчуження), а також на підставі п.12 ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” штраф у розмірі 20 відсотків вартості відсутніх матеріальних цінностей, та пеню з вартості відсутнього їх обсягу за кожен день до повного повернення матеріальних цінностей.

Позивач самостійно визначив ціну мазуту, відповідно до якої вартість 1 632,282 тонн паливного мазуту М-100 становить 1 256 857,14  грн. (з урахуванням ПДВ), та вартість 329,106 тонн паливного мазуту М-40 становить 269 866,92 грн. (з урахуванням ПДВ).

Враховуючи приписи п.10 ст. 14 Закону України “Про держаний матеріальний резерв”, Позивач просить стягнути з Відповідача 100% штрафу, що становить 1 526 724,06 грн. Крім цього, Позивач просить стягнути з Відповідача пеню, відповідно до вимог п.п. 10, 16 ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, яка розрахована з дати складення акту перевірки (04.03.2003) до моменту подання позовної заяви ( 20.09.2007), виходячи з подвійної облікової ставки НБУ  та становить 1 112 542,63 грн., а також штраф у розмірі 305 344,81 грн. ( 20% від вартості мазуту паливного)  відповідно до п.12 ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” за несвоєчасне подання встановленої звітності.

У представленому Відзиві на позовну заяву (вх.№22821 від 24.10.2007р.)  Відповідач позовні вимоги заперечив, покликаючись на відсутність договірних зобов’язань між сторонами щодо зберігання матеріальних цінностей, відсутність боргу перед Позивачем та у зв’язку із пропуском терміну позовної давності щодо заявлених позовних вимог. У позові Відповідач просить відмовити за безпідставністю та недоведення фактів.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Сторін, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків:

Згідно із статтею 1 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Відповідно до вимог ст.2 Закону України “Про державний матеріальний резерв” закладення матеріальних цінностей до державного резерву - це прийняття матеріальних цінностей для зберігання в державному резерві, а відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву –це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Статтею 4 Закону України “Про державний матеріальний резерв” передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України.

Відповідно до п.5 ст. 4 Закону України “Про державний матеріальний резерв” підприємства, установи і організації незалежно від форм власності, що виконують, згідно з договором з центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, не входять до системи державного резерву.

Відповідно до Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2006р. №810, -Державний комітет України з державного матеріального резерву є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економіки. Держкомрезерв забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління державним матеріальним резервом, а також здійснює міжгалузеву координацію та функціональне регулювання з питань, що належать до його компетенції.

Відповідно до статті 12 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Пунктом 3 статті 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”  визначено, що перелік підприємств, установ і організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами.

Враховуючи наведені норми суд дійшов висновку, що Держкомрезерв України, в силу своїх владних повноважень та функціональних обов’язків зобов’язаний був знати про те, хто є відповідальним зберігачем, а також був зобов’язаний здійснювати всі необхідні заходи для збереження, освіження матеріальних цінностей держрезерву для їх збереження та недопущення нанесення збитків державі.

В матеріалах справи відсутні і позивачем не долучені докази того, що номенклатурою накопичення до відповідача було доведено відповідне мобілізаційне завдання, зокрема щодо зберігання мазуту  топкового, водночас позивач посилається на те, що таке мобілізаційне завдання виникло в результаті поставки відповідачу мазуту марки     М-100 та М-40 згідно приймальних актів форми Р-16 №1 від 17.07.1991р., №2 від 17.07.1991р., №3 від 19.07.1991р., №4 від 19.07.1991р. та №4 від 06.08.1991р.

Відповідно до п.5 ст.4 Закону України “Про державний матеріальний резерв”  та п.п.4, 5  Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129  від 08.10.1997, розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах; розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держкомрезервом виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо.

Договори з відповідальними зберігачами укладаються Держкомрезервом на період, не менший за встановлений термін зберігання продукції до її освіження або заміни.

Відповідно до пункту 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Постановою кабінету Міністрів України № 1129  від 08.10.1997, матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акту про їх прийняття, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обігу.

Аналогічна норма містилася й у Положенні про мобілізаційний резерв, затвердженому постановою ЦК КПРС та Ради міністрів СРСР від 29.09.1969 р., що діяло станом на 1991 рік.

Документом, що підтверджує закладення матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальне зберігання, є акт закладки матеріальних цінностей за формою № 1.

Також відповідно до п.3 ст.7 Закону України “Про державний матеріальний резерв” фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов’язаних з обслуговуванням і зберіганням, списанням збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Указом Президента України № 1039/95 від 14.11.1995р. "Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного господарства України" визначено, що підприємства, установи, організації всіх форм власності в разі зміни форми власності, власника, організаційної форми, підприємницької діяльності чи підпорядкованості виконують раніше визначені їм мобілізаційні завдання.

Відповідно до п. 10.3 Інструкції про порядок фінансування заходів з мобілізаційної підготовки народного господарства України, затвердженої Мінфіном 30.03.1996р. №111/03, зберігачі матеріальних цінностей мобілізаційного резерву зобов'язані щороку разом із річним звітом форми №12 подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Згідно із п. 5 Порядку Держкомрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ.

Розмір додаткових витрат визначається у кожному разі окремо за узгодженням між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем на підставі обґрунтованих фактичних витрат відповідального зберігача.

Таким чином, законодавством України визначено спеціальний порядок визначення сум, що підлягають відшкодуванню відповідальним зберігачам мобілізаційного резерву, що передбачає складання та направлення до Держкомрезерву України кошторисів витрат разом з підтверджуючими такі витрати документами, аналіз цих витрат Держкомрезервом України та встановлення відповідної суми таких витрат, що підлягає відшкодуванню.

Однак Позивач не надав суду жодних доказів, які б доводили  факт закладення матеріальних цінностей державного резерву на відповідальне зберігання відповідачу: ні договору зберігання, ні акту за формою № 1, а також доказів, що він проводив оплату відповідачу послуг зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Посилання Позивача як на підставу своїх вимог на карточки бухгалтерського обліку форми Р-93 та Ф-6 судом до уваги не приймається, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства документом, що підтверджує факт закладення матеріальних цінностей є відповідний акт закладки матеріальних цінностей за формою №1, тим більш що вказані карточки бухгалтерського обліку  складені позивачем в односторонньому порядку.

Разом з цим Позивачем  приймальні акти та платіжні доручення по бухгалтерському обліку матеріалів державного резерву, які б свідчили факт надання матеріальних цінностей на відповідальне збереження правопопередникам Відповідача, надані не були з огляду на їх знищення у зв‘язку із закінченням терміну зберігання і факту їх хімічної обробки, про що подано акт на знищення від 28.12.1994р.

Однак вказаний акт судом як належний доказ не приймається, так як на момент його складання та знищення первинних документів не сплинув  5-річний строк, тим більш, що докуменети первинного обліку, які свідчать про факт здійснення господарських операцій з державного резерву, в будь-якому випадку повинні зберігатися до повного виконання зобов‘язань по них. При цьому суд звертає увагу, що із тексту самого акту про знищення від 28.12.1994р., що знищенню підлягали саме документи, які б свідчили про надання мазуту паливного на відповідальне зберігання правопоперднику відповідача.

Не приймається як належний доказ у справі і довідка про наявність мазуту по Яворівському ДГХП “Сірка” станом на 01.02.1997р., так як така довідка підписана головним бухгалтером підприємства, при цьому відсутні повноваження  головного бухгалтера на складання такої довідки, мету і дату її видачі та каму саме така довідка надавалася, а так само відсутня печатка підприємства, яка б скріплювала підпис головного бухгалтера.

Акт перевірки Львівського КРВ Державного комітету України з державного матеріального резерву від 04 березня 2003 року не дають змоги суду встановити фактичну кількість матеріальних цінностей, які повинні зберігатися у відповідача, оскільки в цьому акті відсутні відомості, на підставі яких первинних документів перевіркою було встановлено факт отримання відповідачем цього мазуту.

Водночас, як вбачається із Довідки контрольно-ревізійного відділу у Яворівському районі Львівської області від 02.12.2005 року №40-38/55 “Про наслідки перевірки з питань збереження матеріальних цінностей державного резерву на Яворівському ДГХП “Сірка”, перевіркою з питань наявності договорів відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву встановлено, що на підприємстві ЯДГХП “Сірка” відсутні договори відповідального зберігання матеріальних цінностей з Держкомрезервом, як цього вимагає вказаний вище Порядок, на підприємству відсутні також і акти про закладку матеріальних цінностей та акти –збережувальне зобов‘язання за №16, які ю підтверджували факт закладки матеріальних цінностей державного резерву.

Також, як зазначено в Довідці, відповідно до Інструкції про застосування Планів рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов‘язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Мінфіну України від 30.11.1999р. №291 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.12.1999р. за №893/4186, облік матеріальних цінностей державного реєстру повинен вестися на позабалансових рахунках, однак перевіркою встановлено, що на позабалансових рахунках ЯДГХП “Сірка” не значиться матеріальних цінностей, належних державному резерву. Підприємство не вело обліку товарів 1 групи і звіти за формою №1 про наявність матеріальних цінностей державного резерву не складало і не подавало його в Держрезерв, протягом 2002-2005 років не пред‘являло останньому акти виконаних робіт чи витрат на зберігання цінностей держрезерву.

Такі ж дані встановлено і перевіркою контрольно-ревізійного відділу у Яворівському районі Львівської області, за результатами якої складено Довідку від 18.10.2000 року №8-04/87 “Про наслідки перевірки на Яворівському ДГХП “Сірка” наявності мазуту, який належав Держкомрезерву”, якою також підтверджується відсутність первинних документів по обліку матеріальних цінностей Держкомрезерву, дійсності закладки і фактичної наявності мазуту станом на 01.01.2000р. –01.10.2000р.

Крім цього, з Довідки вбачається, що по факту збереження ЯДГХП “Сірка” 1962 тонни мазуту, який належав Держкомрезерву, в 1999 році КРВ проводилася перевірки по завданню УСБУ у Львівській області, на запит якої Державним комітетом по матеріальних резервах було дано відповідь про те, що документи, які свідчать про фактичне отримання мазуту ЯДГХП “Сірка” відсутні, угоди про закладку його на зберігання не укладалися.

У статті 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі.

Позивач має добросовісно, відповідно до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до вимог статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до вимог статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки Пзивачем не доведено належними засобами доказування факт закладення у встановленій кількості матеріальних цінностей на відповідальне зберігання відповідачеві (його правопопереднику) та їх самовільне використання,  а так само той факт, що в процесі реорганізації Яворівського ДГХП “Сірка” за розподільчим балансом відповідачеві було передано зобов‘язання по відповідальному зберіганні вказаного мазуту, відночас відсутність таких даних на позабалансових рахунках свідчить про відсутність у відповідача обов‘язку виконувати раніше визначені  мобілізаційні завдання його право попередника –ЯДГХП “Сірка”, суд  дійшов висновку, що вимоги позивача про повернення йому мазуту пального документально не підтверджені, а тому до задоволення не підлягають.

Відносно вимог про стягнення штрафу за самовільне використання матеріальних цінностей та пені, то вони є похідними від основної вимоги про повернення мазуту паливного і застосовувати штрафні санкції можливо лише за наявності підстав щодо задоволення основної вимоги.

Зокрема, пунктом 10 ст. 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”   встановлено, що у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі їх самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100% від вартості, виходячи з їх ринкової ціни на день виявлення факту відсутності (самовільного використання), а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожен день до повного повернення матеріальних цінностей.

Однак Позивач не довів факту передачі на зберігання відповідачу (його право попереднику) матеріальних цінностей державного резерву –мазуту паливного марки М-100 в кількості 1 632,282 тонни та мазуту паливного марки М-40 в кількості 329,106 тонни.

Вимога Позивача щодо стягнення штрафу за неподання звітності підприємства у розмірі 20% від вартості матеріальних цінностей, щодо яких допущено порушення,  на суму  305 344,81 грн. не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до п.23 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву оперативний облік матеріальних цінностей державного резерву ведеться зберігачами. Умови та вимоги щодо проведення цього обліку включаються в договори про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Оскільки договір на відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву з Відповідачем не укладався, факт передачі на зберігання Відповідачу матеріальних цінностей державного резерву не доведено, Відповідач не є зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, а отже не повинен  вести облік та подавати звітність  щодо матеріальних цінностей державного резерву.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву до Державного підприємства “Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство “Сірка” про повернення матеріальних цінностей та  стягнення штрафних санкцій в сумі  2 944 611,50грн  слід відмовити повністю.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки Позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 4  ЦК УРСР, ст.ст. 11, 526, 936, 937, 942, 949, 954 Цивільного кодексу України, ст.  230, 231, 234 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 11, 12, 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, ст.ст. 1, 12, 33, 34, 36, 43, 44, 47-1, 49, 69, 75, 82-83, 85 ГПК України,

суд, -

В И Р І Ш И В:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя