ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

22.01.07                                                                                           Справа  № 4/2965-7/384

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді
Дух Я.В.

суддів
Краєвська М.В.

Скрутовський П.Д.

розглянувши
апеляційну скаргу Державного відкритого акціонерного товариства «Шахта “Надія”»№ 9/240 від 18.04.2006 року

на рішення
Господарського суду Львівської області

від
10.04.2006 року

у справі
№ 4/2965-7/384

за позовом
Державного підприємства «Львіввугілля»в особі шахти «Межирічанська», м. Червоноград

до
Державного відкритого акціонерного товариства шахта «Надія», с. Сілець Львівська область

про
стягнення 131 531,85 грн.

за участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача: Мокрій Р.З. –представник (довіреність у матеріалах справи)

ВСТАНОВИВ:

Представнику відповідача роз’яснено права та обов’язки передбачені ст.ст. 22, 28, ГПК України.

Причини відкладення розгляду справи викладені в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 22.06.2006р., 24.07.2006р., 21.09.2006р., 26.10.2006р., 30.11.2006р. та від 11.01.2007р.

Позивач своїм конституційним правом на захист не скористався, явки свого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги відповідно до ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2007 року, доказом чого є повідомлення про її  вручення.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2007 року в склад колегії по розгляду даної апеляційної скарги замість судді Якімець Г.Г. введено суддю Скрутовського П.Д.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.04.2006 року у справі № 4/2965-7/384 (суддя Б.О. Білоус) позовні вимоги Державного підприємства «Львіввугілля»в особі шахти «Межирічанська»задоволено частково та стягнуто з Державного відкритого акціонерного товариства шахта «Надія» 131 531,85 грн. боргу, 1 315,31 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в решті позовних вимог позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням місцевого господарського суду, ДВАТ Шахта “Надія” (відповідач у справі) –надалі скаржник, подало апеляційну скаргу та доповнення до неї від 21.07.2006р. №9/429 , від 20.09.2006р. №9/547, від 05.10.2006р. №9/581, від 29.11.2006р. №9/736 та від 10.01.2007р. №09/30,  в яких просить його скасувати з мотивів неповного з'ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи, зокрема, з такого:

- товар у 1998 році був переданий скаржнику у платне користування на підставі товарно-транспортних накладних, які за своєю правовою природою відповідають зобов'язанням, що випливають з купівлі-продажу товару;

- скаржник в процесі розгляду справи в суді першої інстанції наголошував на тому, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а тому просив застосувати наслідки такого спливу та відповідно відмовити у позові, тим більш що вимоги про погашення заборгованості заявлялися позивачем претензіями від 14.12.2000р. №38-1/548 та 08.08.2002р. №38-1/450.

ДП «Львіввугілля»(позивач у справі), у своєму відзиві на апеляційну скаргу від 20.06.2006р. проти доводів скаржника заперечує та просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що відповідач зобов'язаний був сплатити вартість боргу відповідно до ст. 530 ЦК України, тобто у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги про це, таку вимогу позивачем було заявлено 04.10.2005р., при цьому сплив строку позовної давності почався відповідно з 11.10.2005р.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив позивача на неї, заслухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Приймаючи дане рішення місцевий господарський суд зазначив, що вимоги позивача є підставними, оскільки фактично обладнання позивачем було передане відповідачу, при цьому не зазначалося терміну сплати, а відповідно до приписів ст.530 ЦК України боржник зобов'язаний був виконати зобов’язання у семиденний строк з дня вимоги, тобто до 30.01.06 року. На думку суду першої інстанції, лише з цього часу слід обліковувати строк позовної давності, оскільки до цього вимога про виконання зобов'язання кредитором не заявлялась, а боржник продовжував користуватися майном.

Відповідно  до  вимог  ст.  4-7  ГПК  України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної  істини,  тобто  відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.  43 ГПК України,  згідно  з  якою господарський  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,  повному і об'єктивному  розгляді  в судовому  процесі всіх обставин справи в їх сукупності,  керуючись законом.

Зі змісту ст. 4 ЦК УРСР в редакції 1963р., що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, випливає, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством , а також з дій громадян і організацій, які хоч  і  не передбачені законом,  але  в  силу загальних  начал  і  змісту  цивільного  законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до приписів ст. 41 ЦК УРСР під угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані  на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріали справи, в квітні 1998 року на підставі накладних на внутрішнє переміщення основних засобів від березня 1998р., 02 квітня 1998р., 09 квітня 1998р., (а.с.11-15): а саме секцій МК-98,- з ДВАТ Шахта №3 “Великомостівська” (правонаступником якої є шахта “Межирічанська”, і яка є структурним підрозділом ДП “Львіввугілля”) на ДВАТ “Шахта №9 “Великомостівська” (правонаступником якої є ДВАТ шахта “Надія”); доручень на отримання товарно-матеріальних цінностей, виданих ДВАТ “Шахта №9 “Великомостівська” від 30.03.1998 р. та 08.04.1998 р. та товарно-транспортних накладних №13371 від 06.04.1998р. та №13372 від 09.04.1998р. на переміщення гірничого обладнання: секції МК-98 в кількості 60 шт., на суму 48076,80 грн. та 129097,20 грн. відповідно, а всього на суму , залишкова вартість становила 177174,00 грн. (а.с. 16-19), вказане гірниче обладнання передано від  ДВАТ Шахта №3 “Великомостівська” на ДВАТ “Шахта №9 “Великомостівська” в межах внутрішнього переміщення основних засобів.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується скаржником, останній оплатив вартість обладнання частково в розмірі 45641,18 грн. і залишок боргу, як також вбачається з актів звірки від 25.12.2002 року та від 10.02.2004 року за передане майно становив131 531,82 грн. (а.с. 10, 71).

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних  прав і охоронюваних законом інтересів.

Це право кореспондується  з повноваженням суду щодо захисту цих прав та охоронюваних законом інтересів, які передбачені Законом України “Про господарські суди”.

16.12.2005р. ДП “Львіввугілля” в особі шахти “Межирічанська” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ДВАТ шахта “Надія” про стягнення з останньої 131531,85 грн. заборгованості за отримане в квітні 1998р. гірниче обладнання.

Згідно ст. 22 ГПК України Позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

В процесі розгляду даної справи в суді першої інстанції позивач подав доповнення до позовної заяви в порядку уточнення позовних вимог (вх. №2239 від 03.02.2006р.) (а.с.43,44), в якому  просив місцевий господарський суд в порядку  ст. ст. 1212, 1213 ЦК України зобов'язати відповідача повернути йому безпідставно набуте майно: гірниче обладнання –секції МК-98 в кількості 60 шт. на загальну суму 177 173,00 грн.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Зміна предмету позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача.

Зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обгрунтовує свою вимогу до відповідача.

В разі зміни предмету позову господарський суд приймає таку заяву від позивача і розглядає спір по суті в частині зміненого предмету позову або відмовляє в прийнятті такої заяви з підстав, визначених Господарським процесуальним кодексом України, про що зазначає в ухвалі або судовому рішенні.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд залишив таке доповнення до позову без розгляду з тих підстав, що позивачем документально не обгрунтовано такі вимоги, а тому розглянув спір по суті первісно заявлених вимог.

Підстави залишення позову без розгляду визначені в ст. 81 ГПК України і перелік таких підстав є виключний.

Зокрема, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо:

1) позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

2) у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4) позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк;

5) позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з’явився на виклик у засідання господарського суду і його нез’явлення перешкоджає вирішенню спору;

6) громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Такої підстави залишення позову без розгляду як необгрунтованість заявлених вимог вказана стаття Кодексу не містить, а тому місцевий господарський суд в порушення ст. 81 ГПК України безпідставно залишив без розгляду вимоги, змінені позивачем в порядку ст. 22 ГПК України, адже в такому разі повинен був в порядку ст. 38 ГПК України витребувати від позивача відповідні докази на підтвердження таких вимог, і вирішити цей спір по суті згідно заявлених вимог, а не залишити їх без розгляду та розглянути спір за первинно заявленими вимогами, що також не передбачено Господарським процесуальним кодексом України.

Таке порушення місцевим господарським судом норм  процесуального права відповідно до п.4 ч.1 ст. 104 ГПК України є підставою для скасування рішення, оскільки це порушення призвело до прийняття неправильного судового рішення.

Згідно статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про перегляд судового рішення в межах зміненого позивачем предмету позову, а саме про зобов'язання відповідача повернути йому безпідставно набуте майно: гірниче обладнання –секції МК-98 в кількості 60 шт. на загальну суму 177 173,00 грн.

Згідно ст. 161 ЦК УРСР та ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону та договору.

В силу ст. 162 ЦК УРСР та ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від  виконання зобов’язань не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 216 ЦК УРСР та ст. 599 ЦК України, зобов'язання  припиняється  виконанням,  проведеним  належним чином.

Сторонами у справі не визначено строки користування вказаним вище майном.

З матеріалів справи вбачається, що переміщення гірничого обладнання здійснювалося в квітні 1998р., остання товарно-транспортна накладна датована 09.04.1998р.

Згідно ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або  повинеа була дізнатися про порушення свого права.

Сторонами не визначено плати за користування вищезазначеним гірничим обладнанням, а відтак таке користування розцінюється як безоплатне, в зв'язку із чим відповідно до ст.. 325 ЦК УРСР, строк договору безоплатного користування майном не повинен перевищувати одного року. Також ч. 2 вказаної статті кодексу встановлено правило, згідно якого якщо  ні один із учасників такого договору (безоплатного користування майном) не заявив про  відмову від нього, договір вважається припиненим по закінченню року.

Оскільки сторонами не визначено строки виконання зобов'язань, та враховуючи дійсні правовідносини, які склалися між сторонами, що виникли в результаті надання безоплатного користування майном, то з врахуванням вимог ст. 325 ЦК УРСР право на позов у позивача про витребування (повернення) майна виникло по закінченні одного року з моменту його переміщення,  а саме: з моменту підписання накладних на внутрішнє переміщення основних засобів від березня 1998р., 02 квітня 1998р., 09 квітня 1998р., та товарно-транспортних накладних №13371 від 06.04.1998р. та №13372 від 09.04.1998р. на переміщення гірничого обладнання, тобто виходячи з дати останньої накладної –09.04.1999р., і саме з цього моменту розпочався перебіг строку позовної давності, який відповідно сплинув 09.04.2002р.

Відповідно до ст. 74 ЦК УРСР вимоги про захист порушеного права приймаються судом до розгляду незалежно від закінчення строку позовної давності.

За правилами статті 71 ЦК УРСР до позовів про витребування від набувачів безпідставно набутого майна застосовується загальний строк позовної давності - три роки, при цьому стаття 83 цього Кодексу на спірні правовідносини виходячи з суб'єктивного складу їх учасників не поширює свою дію.

Згідно статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Аналогічне положення міститься і у статті 267 чинного Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 р. N 435-IV, правила  Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються до позовів,  строк пред'явлення яких,  встановлений

законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

З огляду на наведені приписи законодавства з урахуванням встановлених судом апеляційної інстації обставин справи у вирішенні даного спору в частині застосування правил про позовну давність слід керуватися нормами ЦК УРСР, оскільки на момент набрання чинності ЦК України (01.01.2004р.) строк позовної давності сплинув (09.04.2002р.).

У статті 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті.

На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі.

Позивач має добросовісно відповідно до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обґрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак належних та беззаперечних доказів на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності позивач ні суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не представив, а так само не заявляв клопотань про відновлення йому такого строку, водночас відповідач у своєму відзиві на позовну заяву від 07.02.2006р. (а.с.37-39) та доповненні до нього від 10.04.2006р. (а.с.76, 77) просив місцевий господарський суд застосувати наслідки спливу позовної давності.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог відповідно до ст.. 80 ЦК УРСР.

Твердження скаржника про наявність підстав для переривання та зупинення спливу строку позовної давності з посиланням на акти звірки від 25.12.2002 року та від 10.02.2004 року, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки ст.ст. 78, 79 ЦК УРСР визначено вичерпний перелік підстав для перериву та зупинення позовної давності, і сам факт відображення бухгалтерських статистичних даних в акті звірки не свідчить про визнання боргу чи виконання  своїх зобов'язань.

З огляду на викладене апеляційну скаргу слід задоволити та рішення Господарського суду Львівської області від 10.04.2006 року у справі № 4/2965-7/384 скасувати і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Судові витрати за розгляд справи в місцевому господарському суді та за розгляд  апеляційної скарги слід віднести на позивача.

Керуючись, ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд,—ПОСТАНОВИВ :

1.          Апеляційну скаргу задоволити.

2.          Рішення господарського суду Львівської області від 10.04.2006 року у справі № 4/2965-7/384 скасувати. Прийняти нове рішення. В позові відмовити повністю.

3.          Судові витрати за розгляд справи в місцевому господарському суді та за розгляд  апеляційної скарги слід віднести на позивача.

4.          Доручити місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

5.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6.          Справу № 4/2965-7/384 повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий-суддя                                                      Я.В. Дух

Суддя                                                                              М.В. Краєвська

Суддя                                                                              П.Д. Скрутовський