ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2007 р.                                                 Справа №  5/70/06

м. Миколаїв

За позовом:
Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Миколаєві, м.Миколаїв, вул.Чкалова, 20

до 1-го відповідача
Товариства з обмеженою відповідальністю «СААБ», м.Миколаїв, пр.Миру, 36

до 2-го відповідача
Товариства з обмеженою відповідальністю «Сфінкс-Миколаїв», м.Миколаїв, вул.Шевченка, 59

про
визнання угоди недійсною

Суддя  Міщенко В.І.

При секретарі: Крумаленко Д.М.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача:                  Глушко Д.В., дов. від 13.03.07

Від 1-го відповідача:      Яжборовський М.О., дов. від 15.09.07

Від 2-го відповідача:      не з`явився

Позивач подав позов про визнання угоди між відповідачами, згідно якої придбано товар на загальну суму 24551 грн. згідно накладної № РН-0000051 від 02.04.2003 р., податкової накладної № 53 від 02.04.2003 р. недійсною, оскільки  вона  вчинена з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, так як 1-й відповідач, укладаючи угоду, мав на меті приховування прибутків, отриманих від реалізації товару.

Позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати угоду між відповідачами, якою придбано товар на загальну суму 24551 грн. згідно накладної № РН-0000051 від 02.04.2003 р., податкової накладної № 53 від 02.04.2003 р., стягнути з 2-го відповідача на користь 1-го відповідача 24551 грн. та стягнути в доход державного бюджету з 1-го відповідача отриманий товар –автозапчастини на суму 24551 грн.

1-й відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СААБ»позов не визнав, посилаючись на безпідставність вимог позивача.

Від 2-го відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Сфінкс-Миколаїв»відзив не надійшов.

Враховуючи, що:

1-й відповідач придбав у 2-го відповідача товар згідно накладної № РН-0000051 від 02.04.2003 р., податкової накладної № 53 від 02.04.2003 р. на загальну суму 24551 грн. Оплата за товар проводилася безготівково.

Позивач з обґрунтування своїх вимог посилається на те, що згідно рішенню Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.05.2005 р. за позовом Проценко В.В. було визнано недійсними установчі документи 2-го відповідача з моменту реєстрації, оскільки громадянин Проценко В.В., який згідно установчих документів є засновником 2-го відповідача, ніколи не мав наміру та можливості займатися підприємницькою діяльністю, угод від імені підприємства не укладав, документів фінансової діяльності не підписував та не уповноважував інших осіб на здійснення таких дій від його імені, внесків до статутного фонду не вносив, печаток та штампів підприємства не мав.

З рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.05.2005 р. вбачається, що Проценко В.В. ніякого відношення до створення 2-го відповідача, здійснення підприємницької діяльності не мав, оскільки установчі документи оформлені на іншу особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору 2-й відповідач перебував в Єдиному державному реєстрі, мав свідоцтво платника податку на додану вартість.

Згідно зі ст. 49 ЦК України угода, укладена з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, визнається недійсною. До таких угод належать, зокрема, угоди, укладені з метою ухилення від сплати податків.

Визнання у встановленому порядку недійсними установчих документів суб’єкта підприємницької діяльності у зв’язку із здійсненням відповідної реєстрації на підставну особу-засновника суб’єкта підприємницької діяльності, а також неперерахування відповідних сум податкових зобов’язань до бюджету, свідчить про укладення угод з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, а саме ухилення від сплати податків.

Для прийняття рішення зі спору про визнання угоди недійсною з підстав передбачених ст.49 ЦК України, крім встановлення обставин, що угода завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, необхідно встановлювати також вину сторін у формі умислу. Наявність такого умислу у 1-го відповідача позивачем не доведено. Що стосується 2-го відповідача, то умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва Проценко В.В. на якого було зареєстроване 2-го відповідача, підприємницькою діяльністю не займався, будь-які угоди не укладав і не виконував, первинні бухгалтерські документи і податкові накладні не підписував, повноважень на це іншим особам не надавав.

Таким чином, наявність умислу у 2-го відповідача на укладання спірної угоди не може вважатися встановленою.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 207 ГК, який набрав чинності з 01.01.2004 р., господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Положення ст. ст. 207 та 208 ГК слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону "Про державну податкову службу в Україні", можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, у т. ч. вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків, що суд вважає недоведеним.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України.

На підставі викладеного, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, - господарський суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя                                                        В.І.Міщенко