ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007 р.
№ 123/8-06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів :
Бакуліної С.В.,
Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю “Шанс”

на постанову
від 23.01.2007 року Київського міжобласного
апеляційного господарського суду

у справі
№ 123/8-06

господарського суду
Київської області

за позовом
Відкритого акціонерного товариства
“Кашперівський бурякорадгосп”

до
ТОВ “Шанс”

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:                          Регіональне відділення Фонду державного майна
України по Київській області

про
визнання договору недійсним

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від позивача:
Примак М.А. - голова правління, Вашківська О.М. (довіреність від 19.04.2007р. № 39)

від відповідача:

від третьої особи:
Соляник С.В. (довіреність від 04.04.2007р. б/н);
Нечепуренко А.В. (довіреність від 19.04.2007р. б/н)
Любенко С.В. (довіреність від 25.01.2007р. № 5)

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Київської області (суддя Чорна Л.В.) від 10.08.2006 року, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Фаловська І.М., судді –Мамонтова О.М., Мостова Г.І.) від 23.01.2007 року, у справі № 123/8-06 позов задоволено; визнано недійсним договір оренди майна б/н від 05.08.2003 року, укладений між ВАТ “Кашперівський бурякорадгосп” та ТОВ “Шанс”; стягнуто з відповідача на користь позивача державне мито в сумі 85,00 грн. та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; скасовано забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти будь-які дії по відношенню до орендованого майна.

В касаційній скарзі ТОВ “Шанс” просить скасувати ухвалені по справі судові акти повністю та прийняти нове рішення, яким позивачу у позові відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме: ст.41 Закону України “Про господарські товариства”, ст.241 ЦК України, ст.ст.57, 228 ЦК УРСР, ст.ст.4, 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представників відповідача, які підтримали викладені в ній доводи, заперечення на касаційну скаргу представників позивача, пояснення представника третьої особи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого господарського суду та в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним, укладеного сторонами 05 серпня 2003 року договору оренди майна (далі –Договір), відповідно до якого відповідач прийняв в тимчасове володіння та користування цілісний майновий комплекс Кашперівський цегельний завод разом з запасами сировини та виготовленої продукції, розташований в с. Кашперівка Тетіївського району Київської області. Зазначає, що по-перше, з приводу надання в оренду цілісного майнового комплексу Кашперівського цегельного заводу рішення зборів не було, погодження зазначеного договору оренди теж не було; голова правління самостійно не був уповноважений на укладання зазначеного договору оренди. По-друге, з боку відповідача договір підписаний неуповноваженою особою, а саме Головою Ради засновників товариства. Втретє, Договір укладений позивачем на вкрай невигідних умовах: великий термін оренди (15 років), не встановлення конкретної орендної плати та конкретного порядку її сплати, зобов’язання орендодавця надати орендарю для виконання завдань, передбачених п.2 Договору земельні площі і водні ресурси без укладання додатково договорів оренди та без встановлення додатково орендної плати; орендар має право без згоди орендодавця списувати застаріле і те, що прийшло в непридатний для виробництва стан обладнання. Законодавство, яким позивач обґрунтовував позов, є ст.ст.203, 233 ЦК України.

Місцевий  господарський суд задовольняючи позов виходив із того, що договір оренди майна, укладений з боку позивача без дотримання приписів ст.41 Закону України “Про господарські товариства”; з боку відповідача договір оренди підписаний особою без відповідних повноважень, що тягне за собою визнання угоди недійсною як такої, що не відповідає вимогам Закону; Договір укладений сторонами на вкрай невигідних для позивача умовах, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст.57 ЦК УРСР. Також суд встановив, що сторонами при укладенні Договору не було погоджено ціну, що є порушенням ст.19 Закону України, та не було дотримано при укладанні додаткової угоди до Договору ст.ст.44, 430, 433 ЦК України.

Апеляційний суд, залишаючи судове рішення без змін зазначив, що Договір укладений з порушенням приписів ст.41 Закону України “Про господарські товариства”, оскільки не затверджений загальними зборами позивача, що є порушенням ст.48 ЦК УРСР. Колегія суддів також дійшла висновку, що спірний договір не відповідає вимогам ст.9 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, оскільки орендодавцем державного майна має бути, в даному випадку, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, яке в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, було залучено апеляційним судом до участі у даній справі; при укладенні Договору сторонами з уповноваженим органом не погоджувалась ні орендна плата, ні оцінка вартості об’єкта оренди. Оскільки за загальним правилом обставини, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними, є невідповідність змісту угоди вимогам закону, недодержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, то аналіз умов спірного Договору свідчить, що позовні вимоги позивача є обгрунтваними та правомірно задоволені судом першої інстанції. Стосовно застосування місцевим судом до спірних правовідносин ст.57 ЦК УРСР, то апеляційний суд відзначив, що остання застосована помилково, оскільки законодавець передбачив настання наслідку у вигляді недійсності угоди, яка укладена на вкрай невигідних умовах внаслідок збігу тяжких обставин, лише для громадянина –фізичної особи.

Касаційна інстанція вважає, що суди припустилися неповноти встановлення обставин справи, помилкове застосування положень чинного законодавства, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2003 року сторонами укладений Договір оренди майна, відповідно до якого відповідач прийняв в тимчасове володіння та користування цілісний майновий комплекс Кашперівський цегельний завод разом з запасами сировини та виготовленої продукції, розташований в с. Кашперівка Тетіївського району Київської області, для створення на базі орендованого майна рентабельного підприємства по випуску цегли та іншої продукції  для забезпечення потреб Орендаря, Орендодавця, акціонерів Орендодавця, інших підприємств та громадян (п. 2.1. Договору)

20 вересня 2003 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду, згідно якої внесено доповнення до п. 2 “Мета і порядок оренди”, а саме доповнено цей пункт підпунктом 2.3.: “2.3. Спільна розробка Кашперівського родовища цегельної сировини”.

Згідно п.5.1. Договору орендар зобов’язується своєчасно здійснювати орендні платежі в розмірі 6 (шести) відсотків від реалізованої заводом цегли.

Зазначені доповнення, а також зміст вищенаведених пунктів, вимагають встановлення судом правової природи спірного Договору, з метою застосування до регулювання правовідносин сторін положень інститутів “Оренда”, “Майновий найом”, або інституту “Сумісна діяльність”. Без встановлення наведеного передчасним є висновок суду першої інстанції, що договір є неукладеним в частині орендної плати. Слід відмітити і те, що в тому випадку, коли судом встановлено, що договір є неукладеним, відсутній предмет спору про визнання його недійсним.

Зазначивши, що орендодавцем майна, яке є предметом Договору, має бути Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, апеляційний суд ретельно не дослідив, чи був на момент  укладення спірного договору завершеним процес приватизації державного майна (розміщення акцій) ВАТ “Кашперівський бурякорадгосп”. Так, в поясненнях третьої особи (а.с.67) зазначено, що оскільки на момент укладення Договору у державній власності був закріплений пакет акцій 25%, то план приватизації вважається виконаним. Наведене виключає можливість Фонду державного майна України виступати орендодавцем майна, належного на праві колективної власності акціонерному товариству.

Слід звернути увагу і на те, що згідно п.3 ст.1 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, оренда майна інших форм власності може регулюватись положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди. Разом з тим з урахуванням всього вищевикладеного, застосування до правовідносин сторін спірного Договору положень, а не абсолютно всіх норм наведеного Закону, можливе за умови дослідження змісту цього Договору.

Колегія суддів також відзначає, що укладення договору від імені товариства органом управління цього товариства, в даному випадку головою правління позивача, в межах наданих повноважень, без затвердження в подальшому договору загальними зборами, не тягне за собою недійсність такого договору на підставі ст.41 Закону України “Про господарські товариства”, а також на підставі ст.203 ЦК України в разі подальшого його схвалення особою, яку представляють (ст.63 ЦК УРСР, ст.241 ЦК України). Звідси випливає, що судам слід перевірити обставини, на які посилається відповідач, стосовно того, що Договір  всі три роки виконується, відповідач орендує майно (приступив до виконання), позивач приймає орендну плату (прийняв виконання договору). Судам також слід дати оцінку даним протоколу №2 від 25.07.2003 року зборів засновників ТОВ “Шанс”, відповідно до яких голова ради засновників останнього на момент укладення спірного Договору виконував обов’язки Директора названого товариства (а.с.38).

Зазначене неповне встановлення обставин справи є суттєвим порушенням ст.43 ГПК України та виключає можливість висновку касаційної інстанції щодо правильності застосування судом норм матеріального права при вирішенні спору. У зв’язку з цим постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги наведене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п. 3 ч. 1 ст. 1119, ч.1 ст. 11110, ст. 11111 Господарського процесуального кодексу України , Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ТОВ “Шанс” від 07.02.2007 року на постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 23.01.2007 року у справі № 123/8-06 задовольнити частково.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 23.01.2007 року та рішення Господарського суду Київської області від 10.08.2006 року у справі № 123/8-06 –скасувати.

Справу № 123/8-06 направити до Господарського суду Київської області на новий розгляд.

Головуючий-суддя
К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

Л.Рогач