ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  37/544

13.12.07

За позовом

Ужгородської митниці

до

Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

про

стягнення 1201,31 грн.

Суддя  Кондратова І.Д.

Представники сторін:

Від позивача : Матієвський
С.В.- представник за довіреністю № м/45-6671 від 26.11.2007 року;

Від відповідача : не
з"явився;

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду
міста Києва передані позовні вимоги Ужгородської митниці до Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 1201,31 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.11.2007 р. порушено провадження у справі № 37/544, розгляд справи
було призначено на 15.11.2007 року о 14-30.

Представники сторін в судове
засідання 15.11.2007 року не з'явились, вимоги ухвали Господарського суду міста
Києва від 05.11.2007 року № 37/544 не виконали, про час та місце судового
засідання були повідомлені належним чином.

Позивач на адресу Господарського
суду міста Києва надіслав телеграму, в якій
просить відкласти розгляд справи на пізніший термін.

Ухвалами Господарського суду міста
Києва від 15.11.2007 року та 04.12.2007 розгляд справи відкладвся на підставі
статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судове
засідання 15.11.2007 року та 04.12.2007 року не з'явився, вимоги ували
Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі не виконав,
про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому
засіданні 04.12.2007 року подав заяву про збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача неустойку в розмірі
12389,93 грн. (пеню -5480,93 грн. та штраф -6909,00 грн.). В обґрунтування
заяви про збільшення позовних вимог позивач посилається на п. 2 ст. 231
Господарського кодексу України. Розглянувши подану заяву, суд відзначає, що
відмовляє позивачу в прийнятті даної заяви до розгляду з огляду на наступне.
Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач
вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет
позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених
статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Зміна предмета позову означає зміну
матеріально-правової вимоги до позивача. Зміна підстави позову означає зміну
обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача. Одночасна зміна
і предмета, і підстав позову не допускається. Під збільшенням розміру позовних
вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено
у позовній заяві (див. абзац другий підпункту 3.7 пункту 3 роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України від 18.09.97 N 02-5/289 "Про деякі
питання практики застосування Господарського процесуального кодексу
України", з наступними змінами і доповненнями). Ретельно дослідивши зміст
поданої заяви та оцінивши такий зміст з раніше заявленими позовними вимогами,
суд встановив, що в поданій заяві позивач фактично змінює і підставу і предмет
позову, що не допускається, а тому подана заява позивача про збільшення
позовних вимог судом не приймається до розгляду.

Представник відповідача в судове
засідання 13.12.2007 року не з'явився, проте через канцелярію господарського
суду міста Києва подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти
позову заперечує, посилаючись на те, що договір № 1/2007/72 від 02.04.2007 року
не містить жодного прямого визначення відповідальності сторін за невчасну
поставку. Крім того, за твердженням відповідача неустойку може бути лише пеня,
а пеня -це наслідок невиконання тільки грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 85
Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 13.12.2007 року
за згодою представника позивача судом
оголошені лише вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи
та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,
-

ВСТАНОВИВ:

02 квітня 2007 року між Фізичною
особою підприємцем ОСОБА_1(постачальник) та
Ужгородською митницею, в особі начальника митниці Поради Михайла
Юрійовича, який діє на підставі Положення (покупець) був укладений договір №
1/2007/72 (Договір), відповідно до умов
якого постачальник взяв на себе зобов'язання поставити та передати у
власність покупця вугілля кам'яне сортове марки АО (антрацит) фракція 25-50, а
покупець зобов'язувався прийнятими цей товар та оплатити на умовах визначених
договором (п. 1.1 Договору).

У відповідності до статті 265
Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти
вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Розділом 3 Договору сторони
погодили наступні строки та умови постачання товару : поставка вугілля
здійснюється на франко-склад митниці автотранспортом постачальника у термін :
квітень-травень 20007 року, при наявності у покупця фінансування у цей період.
Датою поставки вважається дата передачі товару на складі покупця, що зазначена
у транспортній накладній підписаній сторонами.

Відповідно до п. 5.1 Договору
покупець проводить оплату 100 % вартості кожної поставленої партії товару та
наданого рахунку протягом 10 календарних днів з моменту її прибуття на склад
митниці при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань.

За твердженням позивача, відповідач
порушив умови договору щодо строків поставки вугілля та поставив позивачу
вугілля лише в липні 2007 року, що підтверджується видатковою накладною №
РН-0000002 від 25.07.2007 року та видатковою накладною № РН-0000003 від
31.07.2007 року.

В зв'язку з неналежним виконанням
зобов'язання відповідачем щодо поставки вугілля, позивачем була нарахована
неустойка в розмірі 1201,31 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги позивача
не підлягає задоволенню  з
наступних підстав.

Стаття 610 Цивільного кодексу
України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно
до ч. 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання,
несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо
інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки,
встановлені договором або законом, а згідно частини 1 статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив
до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором
або законом.

Аналогічне положення містить
частина 2 статті 218 Господарського кодексу України, яка визначає, що учасник
господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або
договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе
господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання
зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто
надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської
діяльності.

Частиною 2 статті 193
Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій,
передбачених Господарським кодексом України, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 546 Цивільного
кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина 1 стаття 549
Цивільного кодексу України).

У частині 1 статті 230
Господарського кодексу України зазначено, що штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку
учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним
правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного
виконання господарського зобов'язання. Також у пункті 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його
виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статей 546, 547
Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин
щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.
Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням
письмової форми, є нікчемним.

Судом встановлено, що в договорі
сторони погодили, що за неналежне виконання умов договору сторони несуть
відповідальність згідно чинного законодавств (п. 8.1 Договору), проте позивач
та відповідач не погодили розмір санкцій, не встановили, до якої суми має
нараховуватись неустойка, в зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання
відповідачем умов договору щодо поставки товару та взагалі не передбачили
нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання щодо
поставки товару, тобто недодержали обов'язкової письмової форми укладаючи
правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, а тому позовні вимоги
позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу України, держмито та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Крім того, відповідно до статті 47
Господарського процесуального кодексу України позивачу підлягає поверненню
державне мито в розмірі 111,88 грн., оскільки подана заява про збільшення
позовних вимог не була прийнята судом до розгляду.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст. ст. 193, 218, 230, 231, 265 Господарського кодексу України, ст. ст.
546, 547, 549, 610-612  Цивільного
кодексу України, ст. ст. 32,  33, 34, 44,
49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський
суд міста Києва, -

В И Р І Ш И
В:

1.          В позові відмовити повністю.

2.          На підставі даного рішення повернути
Ужгородській митниці (88000, м. Ужгород, вул. Собранецька,20, ідент код.
33614571) з Державного бюджету України зайво сплачене державне мито в розмірі
111 (сто одинадцять) грн. 88 коп. перераховане платіжним дорученням № 1782 від
10.12.2007 року. Оригінал платіжного доручення № 1782 від 10.12.2007 року
залишити в матеріалах справи Господарського суду міста Києва № 37/544.

3.          Рішення господарського суду набирає
законної сили закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення,
оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу.

Суддя
І.Д. Кондратова

Дата підписання

рішення 24.01.2008 р.