ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2007 р.
№ 4/4282-35/559

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді:
Кочерової Н.О.,

суддів:
Рибака В.В.,
Черкащенка М.М.,

за участю представників сторін:

від позивача –
не з’явилися;

від відповідачів –
не з’явилися;

розглянувши  матеріали
касаційної  скарги
Головного управління державного казначейства України у Львівській області

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду
від 06.02.2007р.

у справі
№4/4282-35/559 господарського суду Львівської області

за позовом
ДП "Львівприлад"

до
Франківського ВДВС Львівського міського управління юстиції,
Відділення Державного казначейства у Франківському районі м. Львова,
Головного управління державного казначейства України у Львівській області

про
стягнення 577 028,30 грн.

Розгляд справи відкладався з 22.03.2007р. на 05.04.2007р.

ВСТАНОВИВ:

ДП “Львівприлад” звернулось з позовом до ВДВС Франківського районного управління юстиції в м. Львові про стягнення 577028,30 грн. збитків.

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.03.2003 у справі № 4/4282-35/559 позов задоволено.

Стягнуто з ВДВС Франківського районного управління юстиції в                             м. Львові на користь позивача 577028,30 грн. боргу та відповідні витрати по держмиту, інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу.

Рішення мотивовано підтвердженням матеріалами справи факту заподіяння позивачу з боку ВДВС Франківського районного управління юстиції в м. Львові збитків на зазначену в позові суму та вини відповідача в цьому з підстав, що викладені в його мотивувальній частині.

Постановою від 20.05.2004 № 2-1 ВДВС Львівського обласного управління юстиції було відкрито виконавче провадження у справі (а.с. 148 т.1).

Наказ суду № 4282-35/559 був повернутий цією службою без виконання згідно з постановою від 29.06.2004 в зв’язку з відсутністю у боржника коштів та майна, на яке може бути звернуто стягнення (а.с. 149, т.1).

В зв’язку з цим ДП “Львівприлад” м.Львів звернулось до господарського суду Львівської області з заявою від 14.06.06 № 13/250 про зміну способу виконання судового рішення (а.с. 142, т.1).

Ухвалою господарського суду Львівської області “Про зміну порядку виконання рішення суду” від 27.09.06 у справі № 4/4282-35/559 в якості відповідача додатково було залучено Відділ Держказначейства у Франківському районі м.Львова;  змінено порядок виконання рішення господарського суду Львівської області від 13.03.03 у справі № 4/4282-35/559 та стягнуто з цього відділу на користь позивача (ДП “Львівприлад”) 577028,30 грн. збитків; відповідні витрати по держмиту та інформаційно-технічному забезпеченні судового процесу (а.с. 182-184).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.07 зазначена ухвала господарського суду Львівської області залишена без зміни.

В якості відповідача додатково залучено головне управління Державного казначейства України у Львівській області (ухвала від 16.01.07 у справі № 4/4282-35/559).

У поданій касаційній скарзі головне управління Державного казначейства України у Львівській області просить скасувати ухвалу господарського суду Львівської області від 27.09.06 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.07 у справі № 4/4282-35/559;  прийняти нове рішення яким відмовити ДП “Львівприлад” у задоволенні заяви про зміну порядку виконання рішення господарського суду Львівської області від 13.03.03 у справі № 4/4282-35/559.

ДП “Львівприлад” подало заперечення на касаційну скаргу в якому просить залишити без зміни ухвалу господарського суду Львівської області від 27.09.06 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.07 у справі № 4/4282-35/559 з викладених в ньому підстав.

Судова колегія розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши юридичну оцінку судами обставин справи та повноту їх дослідження, перевіривши правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права прийшла до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Матеріалами справи підтверджується наступне.

Покладаючи відповідальність на Державне казначейство при зміні способу виконання судового рішення судами не був досліджений правовий статус органів Державного казначейства.

Державне казначейство є системою органів державної виконавчої служби і діє при Міністерстві фінансів України.

Згідно положень Бюджетного кодексу України в Україні застосовується  казначейська форма обслуговування  Державного бюджету, яка передбачає здійснення  Державним казначейством України операцій з коштами державного та місцевих бюджетів, розрахунково-касового обслуговування  розпорядників бюджетних коштів, контролю бюджетних асигнувань при зарахуванні  надходжень, прийнятті зобов’язань та  проведенні платежів, бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання  державного бюджету.

Стаття 25 Бюджетного кодексу України  зазначає, що списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету  України в рахунок погашення зобов’язань бюджетних установ не допускається.

Статтею 7 Бюджетного кодексу України передбачено принцип цільового використання  бюджетних коштів. Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетним призначенням. Згідно ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов’язання  та платежі з бюджету можна здійснювати  лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Останні встановлюються законом  про Державний бюджет України на  відповідний рік.

При винесенні ухвали суду першої інстанції та оскаржуваної постанови, судами  не були  враховані положення бюджетного  законодавства України, зокрема те, що  відповідно до п.2 ст.4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони  не суперечать нормам Конституції України, цьому Кодексу та Закону  про Державний бюджет України на відповідний рік.

Жодним нормативно-правовим актом  на органи Державного казначейства України не покладено зобов’язання щодо  встановлення  загальнодержавних видатків, їх зміни  і цільового  спрямування.

Поза увагою судів залишені і ті обставини, що кошти, які обліковуються на рахунках державних органів є виключно  коштами  державного бюджету і належать державі ( в  особі певних органів).

Тому погашення  зобов’язань, які виникли у державних органів, в тому числі у зв’язку із  завданням шкоди ( збитків), здійснюється  за  рахунок коштів державного бюджету, які обліковуються на рахунках  розпорядника бюджетних коштів –заподіювача шкоди.

При цьому органам Державного казначейства не надано право на представлення інтересів держави у спірних правовідносинах.

Дане представництво регламентується  ст.ст. 167, 170 Цивільного кодексу України  де зазначено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов’язки через органи державної влади у межах  їх компетенції, встановленої законом.

У спірному випадку має місце шкода, заподіяна органами державної виконавчої  служби,  на які покладено обов’язок по виконанню рішень  судів в Україні, а також відповідальність за неналежне  виконання цього обов’язку.

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.03.03  матеріальну шкоду стягнуто  виключно з органу  виконавчої служби –Франківського ВДВС Львівського  міськуправління юстиції, що відповідає нормам матеріального права.

З пояснень, наданих  представником  Франківського відділу ДВС Львівського міськуправління  юстиції  вбачається, що Франківський ВДВС Львівського  міськуправління  юстиції, як юридична особа - ліквідовано, а новостворена юридична особа –ДВС Франківського району  міста Львова  не є його правонаступником.

Проте, судами першої та апеляційної інстанцій дане питання не  досліджувалося.

При ухваленні спірних  ухвали та постанови  зазначені вище судові  інстанції, керувались ч.3 ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу", яка передбачає, що шкода, заподіяна державним виконавцем  фізичним і юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку,  передбаченому  законом, за рахунок держави.

Дана правова норма відсилає сторони  до іншого спеціального закону                  ( який повинен  регулювати механізм та процедуру  відшкодування), наявність якого судами  не встановлювалась.

Відповідно із ст. 43 Господарського  процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в  їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки, передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції, не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини справи, що не були встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій,  справа підлягає передачі на новий розгляд.

На підставі  викладеного  та  керуючись ст.ст. 1115, 1117,  1119, 11110,  11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну  скаргу задовольнити  частково.

Ухвалу господарського суду Львівської  області  від 27.09.06 та постанову Львівського апеляційного господарського суду  від 06.02.07  у справі    № 4/4282- 35/559  скасувати.

Справу   направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Головуючий, суддя                                                        Н.Кочерова

С у д д і:

В. Рибак

М. Черкащенко