КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

13.03.07 р.          № 6/225а

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Шипка  В.В.

суддів:                                          Алданової  С.О.

Борисенко  І.В.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Кобиш Г.І. – (дов. № 01/20-71 від 24.07.2006р.)

Нужник С.М. – (дов. № 1067 від 16.09.2005р.)

від відповідача - Юрченко О.Б. – (дов. № 1270/9/10-010 від 26.02.2007р.)

Нітченко Ю.В. – (дов. № 54/9/10-010 від 11.01.2007р.)

від прокуратури:                   Бондарчук Д.М. – (посвідчення № 18 від 18.01.2007р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ДПІ у м. Чернігові тапрокуратури Чернігівської області

на постанову Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006

у справі № 6/225а  (Блохiна Ж.В.)

за позовом           Відкрите акціонерне товариство "Банк "Демарк"

до           ДПІ у м. Чернігові

третя особа відповідача

третя особа позивача

про          визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

Ухвала приймається 13.03.2007р. у зв’язку з оголошенням у судовому засіданні 27.02.2007р. перерви відповідно до ст. 150 КАС України.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Банк “Демарк” звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Державної податкової інспекції у м. Чернігові про визнання недійсним податкового повідомлення – рішення.

28.07.2006р. позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив визнати частково недійсним податкове повідомлення – рішення ДПІ у м. Чернігові від 19.06.2006р. № /0, в частині визначення податкового зобов’язання по податку на прибуток в сумі 578745,13 грн. основного платежу та 799292,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006р. у справі № 6/225а позов задоволено повністю.

Визнано частково недійсним податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові від 19.06.2006р. № /0, в частині визначення Відкритому акціонерному товариству “Банк “Демарк” податкового зобов’язання по податку на прибуток в сумі 1378037,63 грн., в т.ч. 578745,13 грн. основного платежу та 799292,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Відкритого акціонерного товариства “Банк “Демарк” 3,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись із згаданою постановою, ДПІ у м. Чернігові оскаржила її в апеляційному порядку, просила скасувати постанову Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006р. по справі № 6/225а повністю та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із згаданою постановою, Прокуратура Чернігівської області оскаржила її в апеляційному порядку, просила скасувати постанову Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006р. по справі № 6/225а повністю та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та  просив її задовольнити.

Від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу в яких просить постанову Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006р. у справі № 6/225а залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

На підставі акту № 399/22-19357516 від 08.06.2006р. “Про результати виїзної планової перевірки ВАТ “Банк “Демарк” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2004р. по 31.12.2005р.” відповідачем прийнято податкове повідомлення – рішення від 19.06.2006р. № /0, яким позивачу визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток в сумі 1378084,41 грн., в т.ч. 578791,91 грн. основного платежу та 799292,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Колегія суддів, не погоджується з висновками відповідача викладеними в акті перевірки, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між Банком та ТОВ “Сонат” укладені кредитні договори №124 від 24.04.2002р., №268 від 09.09. 2002р., №202 від 24.03.2003р., №364 від 04.12.2002р., №319 від 18.04.2003р.

Також між Банком та ТОВ “Принесення” укладені кредитні угоди № 62 від 07.02.2003р., №773 від 07.07.2003р., №63 від 07.02.2003р.

Також між Банком та Відкритим акціонерним страховим товариством “Гарантія” укладені договори страхування фінансового ризику непогашення кредиту, а саме договори: №17-10-300/3 від 07.07.2003р. ( по кредитному договору №733 від 07.07.2003р. між Банком та ТОВ “Принесення”);№17-30-311/04 від 07.04.2004р. ( по кредитному договору №63 від 07.02.2003р. між Банком та ТОВ “Принесення”); № 17-24-322/04 від 02.04.2004р. ( по кредитному договору №268 від 09.09.2002р. між Банком та ТОВ “Сонат”); №17-25-311/04 від 02.04.2004р. ( по кредитному договору №124 від 24.04.2002р. між Банком та ТОВ “Сонат”); №17-28-311/04 від 02.04.2004р. ( по кредитному договору №62 від 07.02.2003р. між Банком та ТОВ “Придесення”); №17-27-311/04 від 02.04.2004р. ( по кредитному договору №364 від 04.12.2002р. між Банком та ТОВ “Принесення”); №17-29-311/04 від 02.04.2004р. ( по кредитному договору №319 від 18.04.2003р. між Банком та ТОВ “Сонат”); №17-26-311/04 від 02.04.2004р. ( по кредитному договору №202 від 24.03.2003р. між Банком та ТОВ “Сонат”).

Банком у травні 2004 року було отримано страхове відшкодування загалом в сумі 1 731 002,26 грн. по договорам страхування фінансового ризику непогашення кредиту:

по договору №17-10-300/3 в сумі 504178,15 грн., по договору №17-30-311/04 в сумі 172000 грн., по договору № 17-24-322/04 в сумі 199999,85 грн., по договору №17-25-311/04 в сумі 442788,29 грн., по договору №17-28-311/04 в сумі 380805,97 грн., по договору №17-27-311/04 в сумі 31230 грн.

Як встановлено перевіркою та не заперечується позивачем, отримані суми страхового відшкодування були направлені Банком на погашення прострочених кредитів вищевказаних товариств.

Згідно пп.5.4.6 п. 5.4 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” №283/97-ВР від 22.05.1997р. (далі Закон № 283) в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин ( II квартал 2004 року), до валових витрат включаються, зокрема, "Будь-які витрати зі страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у окладі основних фондів платника податку; екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; кредитних та інших комерційних ризиків платника податку, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-які витрати зі страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, застраховані збитки, понесені таким платником податку, відносяться до його валових витрат у податковий період їх понесення, а суми страхового відшкодування таких збитків включаються до валових доходів такого платника податку у податковий період їх отримання".

Перевіркою встановлено, що страхові платежі по вищевказаним застрахованим кредитам були Банком фактично нараховані і сплачені та віднесені до складу валових витрат в 2004 році в сумі 138189,56 грн., що відповідає приписам п.п. 5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону №283.

На думку відповідача Банк порушив п.п.5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону №283, оскільки не відніс отримане страхове відшкодування в сумі 1 731 002,26 грн. до складу валових доходів.

Згідно з положенням частини 2 п.п.5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону №283 до складу валових доходів платника податку включаються не взагалі суми отриманого страхового відшкодування, а саме застраховані збитки, які, по-перше, були застраховані страхувальником; по-друге, були фактично понесені; по-третє, були віднесені до складу валових витрат у податковому періоді їх понесення.

Як вбачається з вищевказаних договорів страхування фінансового ризику непогашення кредиту, об'єктом страхування за цими договорами є майнові інтереси Страхувальника, пов'язані з ризиком несвоєчасного або неповного повернення кредиту.

Перевіркою встановлено лише факт отримання Банком сум страхового відшкодування, які визначались в розмірі неповернутого кредиту і які Банк направив саме на погашення боргу за конкретними кредитними договорами, тобто, отримана Банком сума 1 731 002,26 грн. була направлена на відповідні позичкові рахунки, де обліковувались суми кредитів.

Відповідачем при проведенні перевірки не був встановлений факт страхування Банком збитків, не встановлений факт понесення Банком збитків у певному розмірі і факт віднесення цих збитків до складу валових витрат, відсутнє встановлення факту отримання Банком страхового відшкодування саме збитків.

Витрати платника податку - Банку при здійснення ним своєї господарської діяльності податкове законодавство відносить до валових витрат, а не до збитків, тому відповідно до п.5.2, п.п.5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону №283 витрати в сумі 138189,64 грн., понесені Банком у зв'язку зі сплатою страховику страхового платежу відповідно до умов договорів страхування, віднесені Банком до валових витрат правомірно і не є його збитками в розумінні частини 2 п.п.5.4.6 п.5.4 ст.5 Закону №283.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем з порушенням чинного законодавства збільшено валовий дохід позивача на 1 731 002,26 грн.

Також актом перевірки встановлено, що Банком порушено п.п..5.2.4 п.5.2 ст. 5, п.п. 12.2.1, п.п.12.2.2 п.12.2 ст. 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств"  завищено валові витрати на суму коштів, віднесених до страхового резерву (деформування резерву) за операціями за позабалансовими рахунками, резервування за якими проводилось по рах. №3690 "Резерви за операціями за позабалансовими рахунками" під нестандартну заборгованість у періодах: за І кв. 2004р. на суму 126546,11 грн., за II кв. 2004р. на суму 228705 грн., за III кв. 2004р. на суму 60495,96 грн., за І кв. 2005р. на суму 328675,96 грн., за II кв. 2005р. на суму 721657,38 грн. (сторінки 36-44 акту перевірки).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.

Згідно п.п..5.2.4 п.5.2 ст. 5 Закону №283 до складу валових витрат включаються суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Банком надані документи а саме: витяг із Довідки про результати позапланової перевірки ВАТ “Банк Демарк” відповідно до розпорядження НБУ від 13.07.2004р. № 43-319/4374, звіт НБУ про інспектування ВАТ “Банк Демарк” станом на 01.09.2004р. та  звіт НБУ про інспектування ВАТ “Банк Демарк” за період діяльності з 01.09.2004р. по 01.05.2006р., які підтверджують, що банком при формуванні резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями не допускалися порушення діючого законодавства.

Крім цього, як зазначено у довідці про результати позапланової перевірки ВАТ “Банк Демарк” відповідно до розпорядження НБУ від 13.07.2004р. № 43-319/4374 та акта перевірки ДПІ у м. Чернігові банком недоформовано страховий резерв до розміру, достатньому для повного покриття ризиків неповернення кредитів.

Стосовно нормативно-правових актів Національного банку України, які регулюють порядок формування і використання банками страхових резервів, то Законом № 283 визначено повноваження Національного банку України в частині розробки методики віднесення кредитів до нестандартних.

Закон № 283 передбачає, що створення резерву здійснюється фінансовою установою самостійно у розмірі, достатньому для повного покриття ризиків неповернення основного боргу.

У п.п. 12.2 3 п.12.2 ст.12 Закону №283 передбачено, що розмір страхового резерву, що створюється за рахунок збільшення валових витрат фінансової установи, не може перевищувати для комерційних банків - 20 відсотків ( з 31.03.2005р. - 10 відсотків) від суми боргових вимог, а саме сукупної заборгованості за кредитами, гарантіями та поруками, фактично надані ми (виставленими на користь) дебіторам на останній робочий день звітного податкового періоду.

Перевіркою, проведеною відповідачем, не встановлено порушення Банком даної норми Закону №283.

Таким чином, п. 12.2 ст. 12 Закону № 283 встановлено, по перше, що базою,  від якої розраховується  розмір  страхового  резерву,  що відноситься до складу валових витрат платника податку, є сума всіх боргових вимог (сукупної заборгованості за кредитами, гарантіями та поруками, фактично нарахованими (виставленими на користь) дебіторам на останній робочий день звітного податкового періоду); - по друге, цільове спрямування коштів страхового резерву, а саме на покриття ризиків неповернення основного боргу за кредитами (іншими видами заборгованості), визначеними нестандартними за методикою Національного банку України, а також за кредитами (іншими видами заборгованості), визнаними безнадійними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що відповідачем зменшено валові витрати позивача за І кв. 2004р. на суму 126546,11 грн., за II кв. 2004р. на суму 228705 грн., за III кв. 2004р. на суму 60495,96 грн., за І кв. 2005р. на суму 328675,96 грн. за II кв. 2005р. на суму 721657,38 грн. в порушення норм чинного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта  владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Правомірність свого повідомлення - рішення яким визначено суму податкового зобов’язання по податку на прибуток в сумі1378037,63 грн., в т.ч. 578745,13 грн. основного платежу та 799292,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій  відповідач суду не довів.

Враховуючи викладене, колегія вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення – рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові від 19.06.2006р. № /0 підлягає визнанню недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Чернігові та Прокуратури Чернігівської області не підлягають задоволенню, а постанова Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006 року у справі № 6/225а не підлягає скасуванню.

Керуючись п. 6 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення”, ст. ст. 195 198,200, 205-206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Чернігові та Прокуратури Чернігівської області залишити без задоволення, постанову Господарського суду Чернігівської області від 26.10.2006 року у справі № 6/225а залишити без змін.

Матеріали справи № 6/225а повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Ухвала може бути оскаржена  до Вищого адміністративного суду України протягом місяця у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя          Шипко  В.В.

Судді

Алданова  С.О.

Борисенко  І.В.