ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 р.
№ 5/1739

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді:
суддів:
Добролюбової Т.В.,
Гоголь Т.Г.,
Продаєвич Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства "Верстатуніверсалмаш", м. Житомир

на рішення
господарського суду Житомирської області від 25.05.2006

та постанову
Житомирського апеляційного господарського суду від 05.10.2006

у справі
№ 5/1739 (15/1739)

за позовом
Відкритого акціонерного товариства "Верстатуніверсалмаш", м. Житомир

до
Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії "Житомирське Центральне відділення Промінвестбанку", м. Житомир

про
стягнення 40635,00грн.

за участю представників сторін:

від позивача:
не з’явились

від відповідача:
не з’явились

Відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду (ухвала Вищого господарського суду України від 20.11.2006, надіслана сторонам у справі 22.11.2006), проте сторони не скористалися наданим їм статею 22 Господарського процесуального кодексу України правом щодо участі у засіданні суду касаційної інстанції.

Доповідач: Продаєвич Л.В.

ВСТАНОВИВ:

29.06.2005 року Відкрите акціонерне товариство "Верстатуніверсалмаш" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку в особі філії "Житомирське Центральне відділення Промінвестбанку" 33495,00грн. –заборгованості, яка виникла за угодою від 18.11.1998 про охорону незавершеного будівництва Корольовського відділення Промінвестбанку України, розташованого за адресою: м. Житомир, вул. Корольова, 132.

Позовні вимоги вмотивовані невиконанням умов угоди та приписами статей 161 Цивільного кодексу УРСР, статей 525, 526, 936, 937, 938, 945-947, 952 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що угодою від 18.11.1998 не встановлений конкретний розмір плати за охорону та строки її внесення, у зв’язку з чим відсутній предмет спору. Крім того, посилався на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог: розрахунок суми позову, акти передачі об'єкта під охорону, акти приймання наданих послуг тощо.

В наданих до суду поясненнях відповідач зауважував на тому, що у позивача відсутні первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і якими мають бути акти приймання –передачі наданих послуг. Вважає, що наявні у матеріалах справи рахунок - фактури позивача не є первинними документами відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затв. наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 за № 88 та не можуть підтверджувати факт здійснення господарської операції - надання послуг по охороні. Відповідач звертав увагу суду на те, що згідно з пунктом 1.5 угоди від 18.11.1998 умовою для проведення оплати за охорону є калькуляція, а оплата провадиться в рахунок взаємних розрахунків, які мають оформлюватися шляхом складання відповідних актів, проте, такі документи позивачем не надані.

В процесі розгляду справи позивач надав доповнення до позовної заяви про стягнення на його користь - 7140,49грн., що складає компенсаційні виплати працівникам у сумі 5627,16грн. та матеріальні втрати за договором банківського вкладу (депозиту) в розмірі 1513,33грн.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25.05.2006 (суддя: Брагіна Я.В.), залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 05.10.2006 (судді: Зарудяна Л.О. –головуючий, Вечірко І.О., Ляхевич А.А.) - у задоволенні позову відмовлено з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту надання послуг з охорони.

Не погоджуючись з прийнятими судовими актами, ВАТ "Верстатуніверсалмаш" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою про їх скасування, просить направити справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, оскільки вважає, що при оцінці доказів судами допущено "упереджене переконання", яке не ґрунтується на всебічному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи.

Так, скаржник зазначає, що:

погодження калькуляції вартості послуг угодою від 18.11.1998 не передбачено; доказами наявності заборгованості є рахунок - фактури;

суд кваліфікує угоду від 18.11.1998 як договір про наміри, проте договір про наміри має інший зміст і форму;

акт приймання –передачі майна під охорону не потрібен, оскільки характеристика майна викладена у п.1.1., 1.2 угоди від 18.11.1998року;

суд ухилився від визнання факту надання послуг "за надуманою підставою" –відсутність бухгалтерського обліку;

суд не визнає договір недійсним або неукладеним, не захищає законні інтереси позивача, а лише зазначає, що угода від 18.11.1998 не може вважатися укладеною;

первинні документи, на які посилається суд є підставою для бухгалтерського обліку і не відносяться до правовідносин, які виникли за договором, лише угода визначає права та обов’язки сторін;

суд всупереч вимогам до правочинів не звертає увагу на волевиявлення сторін, які вважаються чинними, якщо їх поведінка засвідчує їх волю до настання відповідних правових наслідків та приходить до хибного висновку, що ці волевиявлення визначаються не угодою, а бухгалтерським обліком;

судом безпідставно не прийняті до уваги докази того, що майно існує, воно зберігалося позивачем і зберігається по теперішній час;

договір охорони відноситься до спеціальних видів зберігання, договір є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі речі зберігачу (товариство пояснює, що охоронюваний об’єкт розташований на території, прилеглій до його території і останнє приймало участь у будівництві цієї споруди на правах співвласника);

судом не враховано, що рахунок–фактура згідно Переліку типових форм представляє собою платіжну вимогу та відповідає формі установленого зразку і за своїм призначенням, так само як прибутковий ордер та накладна класифіковано як виконавчий виправдовувальний документ, що підтверджують факт здійснення господарської операції.

Скаржник вважає, що рішення та постанова у справі прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: статей 153, 162, 163 Цивільного кодексу УРСР, статей 525, 526, 530, 611, 638, 901, 903 Цивільного кодексу України, статей 173, 175, 176, 189, 193 Господарського кодексу України, що відповідно до статті 11110 Господарського процесуального кодексу України є підставою для їх скасування.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, перевіривши матеріали справи на предмет повноти встановлення обставин справи, правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги не знаходить підстав для її задоволення з огляду на таке:

Згідно з частиною 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу  України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Предметом даного судового розгляду є вимога про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з охорони об’єкта нерухомості, у зв’язку із порушенням ним зобов’язання за договором щодо оплати цих послуг.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій та вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги укладеним між ним та Житомирським головним відділенням Промінвестбанку України договором від 18.11.1998 про охорону незавершеного будівництва Корольовського відділення Промінвестбанку України за адресою м. Житомир, вул. Корольова,132.

До зобов’язань, що виникають та існують на підставі договору охорони застосовуються відповідні положення глави 63 та глава 66 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 901 цього Кодексу за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу (виконати певні дії або здійснити певну діяльність, що приносить користь), а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, строки та у порядку, що встановлені договором (статті 903, 905 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України надана послуга підлягає сплаті по–перше; за умови закріплення у договорі розміру, строку і порядку оплати, а по–друге; в нормі йдеться про обов’язок сплатити вже надану послугу.

Під час розгляду справи судами визнано, що укладаючи договір від 18.11.1998 сторони не погодили всіх його істотних умов, зокрема: не встановили розмір плати за надані послуги з охорони майна, строки та порядок сплати, строк дії договору.

У пункті 1.5 договору сторони лише обумовили, що плата за охорону буде проводитися по калькуляції "Охоронця" в рахунок взаємних розрахунків.

Судами встановлено, що калькуляція щодо вартості наданих послуг сторонами не погоджувалася, така калькуляція в матеріалах справи відсутня, а виставлення (направлення) рахунок–фактур умовами договору не передбачено.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували виконання договору хоча б однією із сторін та доказів приймання - передачі наданих послуг з охорони об’єкта.

Законодавством встановлений обов’язок виконавця послуг, робіт видати документ, що підтверджує підставу оплати наданих послуг, робіт.

Наявним у матеріалах справи документам позивача (рахунок–фактурам, табелям чергування, схемам розташування об’єктів та постів) судами надана оцінка та зроблений правильний висновок, що вони не підтверджують факт надання послуг з охорони.

При цьому, суди, також, виходили із приписів Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", згідно з якими підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (пункт 1 статті 9 Закону). За визначенням цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Охорона являє собою вид послуг, робіт, які виконуються на підставі трудового договору, договору підряду та договору про охорону об’єктів.

Відповідно до статті 978 Цивільного кодексу України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Договір охорони посідає окреме місце серед інших видів договору зберігання. Сторона цього договору –охоронець, який надає такі послуги на засадах підприємництва, бере на себе зобов’язання забезпечити схоронність переданого під охорону майна. Це забезпечується веденням спеціального режиму, створенням пунктів охорони тощо. Предметом такого договору виступає нерухомість, а виходячи зі змісту відносин, що виникають з охорони майно не передається на зберігання, а об’єкт приймається під охорону.

Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що обов’язковою умовою надання окремих видів послуг у випадках, прямо передбачених законодавством, є одержання ліцензії.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягає господарська діяльність з надання послуг, пов’язаних з охорони державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян.

З матеріалів справи вбачається, що у позивача така ліцензія відсутня, надання послуг з охорони не є одним із видів статутної діяльності останнього.

Отже, за встановлених судами обставин, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях щодо відсутності підстав для задоволення позову як про стягнення заборгованості за договором від 18.11.1998, так і в частині відшкодування збитків.

Встановлені господарськими судами першої та апеляційної інстанцій із дотриманням правил статті 43 Господарського процесуального кодексу України факти, на підставі яких касаційна інстанція відповідно до статті 1117 цього Кодексу перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, спростовують доводи касаційної скарги щодо порушення господарськими судами норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, рішення господарського суду Житомирської області від 25.05.2006 та постанова Житомирського апеляційного господарського суду від 05.10.2006 відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим підстав для їх зміни або скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 , 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 25.05.2006 та постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 05.10.2006 у справі № 5/1739 (15/1739) – залишити без змін.

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Верстатуніверсалмаш" –залишити без задоволення.

Головуючий, суддя

Т. Добролюбова

Суддя

Т. Гоголь

Суддя

Л. Продаєвич