ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2007 р.
№ 30/377-06-11502

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Швеця В.О

за участю представників сторін
позивача

відповідача

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

Подолько В.В.-дов. від 06.03.07року

Жорняк О.П.- дов. від 04.12.07 року

Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду

від
31.07.2007 року

у справі
№ 30/377-06-11502

за позовом
Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради

до
третя особа
Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім"
Білгород-Дністровська міська рада

про
зобов’язання повернути комунальне майно з чужого незаконного володіння та не чинити перешкоди у користуванні цим майном

Фонд приватизації та управління комунальною власністю Білгород –Дністровської міськради  звернувся до господарського суду Одеської області з позовом  до Товариства з обмеженою відповідальністю  „Торговий дім” про повернення комунального майна із чужого незаконного володіння та усунення   перешкод  у  користуванні майном,  що   розташоване в    місті

Доповідач: Гоголь Т.Г.

Білгород-Дністровський по вул. Калініна, 10, приміщення  №42, 43,  № 48 -77, з № VI по №X літ. „А”. Позивач, посилаючись на норми статті 387 Цивільного кодексу України, просив зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю „Торговий дім ” повернути з чужого незаконного володіння та не чинити перешкоди у користуванні зазначеним комунальним майном. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, визначено Білгород –Дністровську міськраду .  Фонд приватизації та управління комунальною власністю Білгород –Дністровської міськради вважає, що відповідач використовує спірні приміщення без будь-яких правовстановлюючих документів, зокрема договору оренди, укладеного з Фондом.

Господарський суд  Одеської області рішенням від 29.05.2007 року (суддя Рога Н.В.) відмовив в задоволенні позовних вимог. В рішенні суд зазначив, що територіальну громаду міста Білгород-Дністровського не можна вважати належним власником нежитлових приміщень 2 поверху будівлі, яка розташована по вул. Калініна, 10 у місті Білгород-Дністровському, тому з матеріалів справи не вбачається порушень права власності, як Білгород-Дністровської міської ради, так і спеціально створеного нею для управління комунальним майном органу - Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради. Суд не вбачив незаконного, без правової підстави заволодіння відповідачем спірним майном, тому посилання позивача на норми статті 387 Цивільного кодексу    України, у даному випадку, визнав  безпідставними.

Одеський апеляційний господарський суд постановою від 31.07.2007 року ( судді Мирошниченко М.А., Бєляновський В.В., Шевченко В.В.) рішення господарського суду Одеської області залишив без змін. В постанові суд зазначив, що на час розгляду справи спірний об’єкт є комунальною власністю територіальної громади міста Білгород-Дністровський в особі ради цього міста і саме власник цього майна передав його в оренду відповідачу за договором оренди, а відтак позов не може бути задоволений на зазначених позивачем правових підставах, зокрема, з посиланням на статтю 387 Цивільного кодексу України. Також суд зазначив, що позивач  пропустив встановлений  статтею 257 Цивільного кодексу України трьохрічний строк позовної давності для пред’явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння .

Фонд  приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.05.2007 року і постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.07.2007 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 182, 346, 387 Цивільного кодексу України, статей 48, 50 Закону України "Про власність", статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні ", Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 35, 43 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій  неповно з’ясували фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її розгляду, що призвело до прийняття незаконних та необґрунтованих рішень. Фонд не погодився з доводами апеляційного господарського суду щодо неможливості застосування статті 387 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим він неправильно встановив, що договори оренди від 15.10.1992 року та 04.01.1994 року є або можуть бути підставою для користування спірними приміщеннями до теперішнього часу та підставами законного заволодіння майном після закінчення строку оренди. Скаржник зазначає, що відповідачу не надавалося в оренду та не передавалося за актом приймання-передачі в користування спірне майно, яким відповідач володіє, а тому, на його думку, неможливо стверджувати про наявність у відповідача будь-яких правових підстав володіти та користуватися об'єктами комунальної власності. Також скаржник вважає, що ухвалені судові акти суперечать вимогам статті 48 Закону України „Про власність”, а саме: щодо прав власника вимагати усунення будь-яких порушень його права, а також частині 1 статті  50 цього ж Закону щодо права власника вимагати повернення свого майна з чужого незаконного володіння, оскільки, відповідно до частини 1 статті  50 Закону України „Про власність ”, власник має право вимагати повернення майна з чужого незаконного володіння, не зважаючи на законність чи незаконність заволодіння спірним майном.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на касаційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий госпо дарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У процесі розгляду справи апеляційним господарським судом було встановлено наступне. Відповідно до Указу Президента України №70 від 31.01.1992 року „Про комерціалізацію державної торгівлі та громадського харчування” та рішення виконавчого комітету Білгород –Дністровської міської ради народних депутатів №2364 від 16.07.1992 року „Про реорганізацію торгово–виробничого об’єднання в „Торговий дім ”, Білгород-Дністровське торгово - виробниче об’єднання було реорганізовано в орендне підприємство оптово-роздрібної торгівлі „Торговий дім”. На підставі рішення виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради народних депутатів №3343 від 15.10.1992 року  „Про внесення змін в рішення виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради народних депутатів №2364 від 16.07.1992 року „Про реорганізацію торгово –виробничого об’єднання в „Торговий дім”,- виробниче об'єднання було реорганізоване в орендне підприємство оптово-роздрібної торгівлі „Торговий дім ” з правом викупу трудовим колективом орендованого майна. 15.10.1992 року  виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради народних депутатів, який виступав в якості орендодавця, уклав з  орендарем- оптово-роздрібним підприємством „Торговий дім ” договір оренди з правом викупу строком на три роки - до 15.10.1995 року, дію якого, згідно з угодою від 14.10.1995 року, продовжено ще на три роки , а саме: до 15.10.1998 року. Серед інших об’єктів, переданих в оренду орендарем, була і будівля контори, 2-ий поверх якої є предметом спору у цій справі.

Згідно з Законом України „Про власність ” від 07.02.1991 року N 697-XII, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин,  до  державної власності в Україні належала  загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Відповідно до Постанови Кабінету Мінстрів України від 05.11.1991 року N 311 „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)”, підприємства роздрібної торгівлі,  громадського харчування та неторговельної діяльності, що входили до складу обласних (міських) управлінь торгівлі,  торговельних об'єднань та обласних (міських) виробничо-торговельних об'єднань  громадського харчування, були передані до комунальної власності адміністративно-територіальних  одиниць.

Аналізуючи зібрані у справі докази, апеляційний господарський суд встановив, що спірний об’єкт є комунальною власністю територіальної громади м. Білгород-Дністровський в особі ради цього міста і саме власник цього майна передав його в оренду відповідачу за договором оренди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив з того, що за своєю правовою природою цей позов є віндикаційним, тобто позовом не володіючого власника до володіючого невласника про вилучення індивідуально визначеного майна з його незаконного володіння, а відтак, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України, позов може бути пред’явлено тільки тоді, коли відповідач незаконно заволодів майном. Оскільки, відповідачеві майно передано позивачем (власником) на підставі договору оренди, останній може витребувати його, пред’явивши позов, зокрема, про повернення майна, переданого відповідачу на строк, у зв’язку з закінченням строку договору. Тобто, апеляційний господарський суд виходив з того, що позивачем обрано не той спосіб захисту, який встановлює цивільне законодавство для цього правопорушення.

Як вбачається з позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, позивач ( на чому зауважував і Одеський апеляційний господарський суд), крім віндикаційного позову, заявляв ще і  вимогу про усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням (негаторний позов), проте попередніми судовими інстанціями ця частина позовних вимог розглянута не була.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове  рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Викладене свідчить про те, що господарськими судами попередніх інстанцій не вжили усіх передбачених процесуальним законодавством заходів для всебічного, повного і об’єктивного розгляду справи, а тому судові акти, всупереч вимогам статті 43 Господарського процесуального кодексу України, прийняті за неповно з’ясованими обставинами справи, які мають значення для спору.

Оскільки, відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України  передбачені  процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи

відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення господарського суду Одеської області та постанова Одеського апеляційного господарського суду підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду Одеської області .

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які   регулюють спірні відносини та прийняти нове рішення. Відповідно до вимог статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач не позбавлений права до прийняття рішення у справі  змінити підставу або предмет позову, збільшити чи зменшити свої вимоги.

Враховуючи викладене, керуючись статтями  1115, 1117, 1119–11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ

Рішення господарського суду Одеської області від 29.05.2007 року та  постанову Одеського  апеляційного  господарського суду від 31.07.2007 року у справі  №  30/377-06-11502 скасувати. Справу скерувати для нового розгляду до господарського суду Одеської області

Касаційну скаргу Фонду приватизації та управління комунальною власністю Білгород-Дністровської міської ради задовольнити частково.

Головуючий        суддя                                                              Т. Добролюбова

Судді                                                                                                     Т.Гоголь

В.Швець