ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
П О С Т А Н О В А

23.05.2007                                                                                Справа №14/159

м. Полтава

за позовом  Прокурора Ленінського району міста Полтави в інтересах держави в особі Полтавського міського центру зайнятості, 36037, м. Полтава, вул. Леніна, 91; Полтавського обласного центру зайнятості, 36039, м. Полтава, вул. Сінна, 45

до  Відкритого акціонерного товариства "Полтавський автоагрегатний завод", 36009, м. Полтава, вул. Зіньківська, 57

про  стягнення 2996,94 грн.

Суддя  Іваницький Олексій Тихонович

Представники:

від позивача:  Караваєв В.О., дор. №1611 від 23.03.2007р.

від відповідача:  Дробот І.В., дов. №2673/02 від 27.04.2007р.

від прокуратури: Лядецька О.В.

Суть спору: Розглядається позов про 2996,94 грн. - сума відшкодувань на професійну перепідготовку вивільненого працівника, в тому числі:1907,11 грн. - вартість навчання, 1089,83 грн. - сума матеріальної допомоги.

Постанова виноситься після перерви, оголошеної в судовому засіданні 10.05.2007р. для надання можливості сторонам подати додаткові документи по суті предмету спору.

У судовому засіданні 23.05.2007р. за згодою сторін було оголошено вступну і резолютивну частини постанови.

Відповідач у відзиві на позов, а його представник у судових засіданнях, проти заявлених позовних вимог заперечує, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши і оцінивши матеріали справи та подані докази, заслухавши представників сторін, суд встановив, що  Прокуратурою Ленінського району м. Полтави відповідно до плану роботи на 1 півріччя 2007 року проведена перевірка в Полтавському міському центру зайнятості додержання вимог п.4 ст. 26 Закону України "Про зайнятість населення" підприємствами, установами, організаціями щодо відшкодування витрат центру зайнятості на навчання безробітних, яких було звільнено на підставі пункту 1 статті  40 КЗпП України і які не мали можливості підвищити свою кваліфікацію або пройти професійну перепідготовку протягом останніх 2-х років до дня вивільнення.

До Полтавського міського центру зайнятості 06.07.2004 року з метою пошуку роботи звернувся Воронянський Дмитро Васильович, 1975 р.н., якому на підставі ст. 2 Закону України "Про зайнятість населення" 13.07.2004 р. наданий статус безробітного.

Згідно реєстраційних даних Воронянський Д.В. був звільнений з Полтавського автоагрегатного заводу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з поданої роботодавцем звітності за формою 4ПН (вих. № 4793 від 30.12.04р.), за останні 2 роки, що передували звільненню, Воронянський Д.В. не підвищував свою кваліфікацію.

Під час перебування на обліку в центрі зайнятості безробітний виявив бажання пройти професійну перепідготовку за спеціальністю водій АТЗ категорія "В, С' та газобалонного автомобіля.

Наказом Полтавського міського центру зайнятості № НТ 051031 від 31.10.2005р. гр. Воронянському Д.В. була призначена матеріальна допомога у період навчання відповідно до умов та в розмірах, передбачених статей 22, 23, 27 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Після отримання спеціальності Воронянський Д.В. був працевлаштований у ІШ "Техно- парк" згідно наказу № 1-к від 21.02.2006р.

Таким чином, державною службою зайнятості на підвищення кваліфікації були витрачені державні кошти в розмірі:

1) вартості навчання - 1907,11 грн., яку сплатив Полтавський обласний центр зайнятості;

2) матеріальної допомоги у період проходження професійного навчання в сумі

1089,83 грн., яку сплатив Полтавський міський центр зайнятості, а всього - 2996 грн. 94 коп.

Позивач вважає, що вищезазначена сума підлягає відшкодуванню на користь державної служби зайнятості, так як відповідач не здійснив підвищення кваліфікації і не забезпечив працівнику отримання суміжної професії за попереднім місцем роботи протягом двох років, які передували вивільненню.

Відповідно до положень абзацу 2 пункту 4 статті 26 Закону України «Про зайнятість населення» якщо протягом двох років, які передують вивільненню, працівник не мав можливості підвищити свою кваліфікацію чи одержати суміжну професію за попереднім місцем роботи, і якщо при працевлаштуванні йому необхідно підвищити кваліфікацію або пройти професійну перепідготовку, то витрати на ці заходи проводяться за рахунок підприємства, установи, організації, з яких вивільнено працівника.

Закон не обмежує кола причин, з яких працівник не мав можливості підвищити свою кваліфікацію або одержати суміжну професію, будь-якими об'єктивними чи суб'єктивними факторами. Ця норма вміщує і іншу умову, за наявності якої, витрати, пов'язані з перепідготовкою або підвищенням кваліфікації працівника, покладаються на підприємство, що його звільнило, а саме: якщо для працевлаштування громадянина таке навчання дійсно необхідне.

Стаття 24 Закону України «Про зайнятість населення» містить вичерпний перелік випадків при яких може провадитись професійна підготовка, підвищення кваліфікації і перепідготовка осіб, зареєстрованих у службі зайнятості як такі, що шукають роботу, безробітних:

«... неможливості підібрати підходящу роботу  через  відсутність у громадянина необхідної професійної кваліфікації;

необхідності змінити кваліфікацію у зв'язку з відсутністю роботи, яка відповідає професійним навикам громадянина;

втрати здатності виконання роботи за попередньою професією; необхідності підібрати підходящу роботу інваліду,  в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, відповідно до рекомендацій МСЕК, наявної кваліфікації та з урахуванням його побажань; пошуку роботи вперше і відсутності професії (спеціальності).»

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В підтвердження своїх позовних вимог позивач не надав жодних доказів, які б доводили необхідність перепідготовки гр. Воронянського Д.В. тоді, як з урахуванням перелічених вище випадків, необхідно довести наявність, зокрема: причинного зв'язку між відсутністю у громадянина необхідної професійної кваліфікації і неможливістю підібрати підходящу роботу або відсутність роботи, яка відповідає професійним навикам громадянина, попит саме на професію водія на ринку праці у м. Полтаві.

Позивач лише зазначив, що під час перебування на обліку в центрі зайнятості безробітний виявив бажання пройти професійну перепідготовку за спеціальністю «Водій АТЗ категорія «В,С» та газобалонного автомобіля», в той час п. 1.3. Положення про порядок надання Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття послуг з професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, затверджене Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 13 лютого 2001 року N 53/59, професійне навчання безробітних організовується державною службою зайнятості за їх згодою відповідно до потреб ринку праці.

Гр-н  Воронянський Д.В. був прийнятий на роботу у ВАТ «Полтавський автоагрегатний завод» 19.01.2001р. на посаду бармена (копія наказу в матеріалах справи), а в період з 30.09.1003р. по 15.01.2005р., тобто до моменту звільнення, працював на посаді комірника (копії наказів про переведення та звільнення в матеріалах справи).

При цьому, основну професію гр-н Воронянський Д.В. мав «Оператор верстатів з програмним керуванням» (дані з персональної картки безробітного - у матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 4 статті 7 Закону України «Про зайнятість населення» для громадян, які працювали не за професією (спеціальністю) понад шість місяців, підходящою вважається робота, яку вони виконували за останнім місцем роботи, а робота  за   основною   професією   (спеціальністю)   може   бути   підходящою   за умови попередньої перепідготовки чи підвищення кваліфікації з урахуванням потреб ринку праці у цій професії (спеціальності).

Таким чином, підходящою роботою згідно із законодавством України, вважалась посада комірника, яку, як вбачається із доданих до позовної заяви документів, гр-ну Воронянському Д.В. у центрі зайнятості не пропонували, а відповідно до статті 19 Закону України «Про зайнятість населення» - державна служба зайнятості надає допомогу громадянам у підборі саме підходящої роботи

В Додатку до персональної картки №1, зазначено, що центром зайнятості при наданні послуги «Підбір роботи», гр. Воронянський Д.В. направлявся інспектором центру зайнятості на роботу барменом в період з 15.08.2005р. по 23.08.2005р., після чого 22.09.2005р. та  20.10.05р. вказано, що підходяща робота відсутня, а 24.10.2005р. видано корінець направлення на навчання за професією «Водій АТЗ категорія «В,С» та газобалонного автомобіля».

Позивач не довів  відсутність підходящої роботи (роботи комірника) та необхідність професійної перепідготовки Воронянського Д.В.

Крім того, позивачем не надано доказів отримання безробітним посвідчення водія по результатам закінчення навчання, а в документі «Корінець направлення на працевлаштування» з відміткою про прийняття Воронянського Д.В. у на роботу у ПП «Техно-Парк» не зазначено  на яку посаду прийнято працівника.

Також, позивачем не доведено факт сплати суми, що є предметом даного позову, витрат на навчання гр. Воронянського Д.В.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як зазначається в частині першій статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно зі статтею 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Позивач у відповідності до вимог статей 69-71,79 Кодексу адміністративного судочинства України не надав належних доказів і не довів ті обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог.

Відповідач у відповідності до вимог статей 69-71,79 Кодексу адміністративного судочинства України  довів неправомірність та безпідставність вимог позивача.

Суд на підставі вищенаведеного, оцінивши докази, які є в матеріалах справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 2,4-12,23,47-52,56,58-59,60,62-63,65, 69-71,79,86-87,94, 150,158-163,167 та п. 6 р. VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в позові повністю.

Суддя                                                                      Іваницький О.Т.

Примітки :

1. Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 та ч. 3 та ч. 5 ст. 186 КАС України.

2. Наслідки набрання законної сили судовим рішенням зазначені у ст. 255 КАС України.