ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.03.2007
Справа  № 16/393

За позовом

сільськогосподарського виробничого
кооперативу „Ганичі”,
с. Ганичі, Тячівський район

до відповідача

приватного підприємства
„МВ-Водолій”, с. Калини, Тячівський район

про

стягнення суми 11029,96 грн.

Суддя  О.В. Васьковський

Представники:

Від позивача

ОСОБА_1 - ліквідатор, арбітражний
керуючий

Від відповідача

Метелешко В.І. - директор, Дзябко
М.І. (дов. від 02.08.06)

СУТЬ СПОРУ:
сільськогосподарський виробничий кооператив „Ганичі”, с. Ганичі, Тячівський
район (далі - позивач) звернувся з позовом до приватного підприємства             „МВ-Водолій”, с. Калини,
Тячівський район (далі - відповідач) про стягнення суми          11029,96 грн. за договором оренди
НОМЕР_2.

Позивач просить задоволити позов, мотивуючи
тим, що оскільки договір оренди НОМЕР_2 у судовому порядку визнаний недійсним
то кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього право чину. Враховуючи методику розрахунку орендної
плати позивач просить стягнути з відповідача відповідну суму коштів із
розрахунку орендної плати за місяць за період користування.

Відповідач у письмовому запереченні
на позовну заяву не погоджується  з
позовними вимогами у зв'язку з неправильним трактуванням виникнення і існування
вказаного боргу в сумі 11029,96 грн.

У судових засіданнях 26.02.07,
21.03.07 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України
(далі - ГПК України) оголошувалася перерва.

Рішення проголошено у відповідності
до ч.2 ст.85 ГПК України. Повний текст рішення оформлено відповідно до ст. 84
ГПК України  та підписано 12.04.07.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи та
додатково подані докази, суд встановив:

Постановою господарського суду
Закарпатської області від 18.09.03 у справі №16/10 визнано банкрутом та
відкрито ліквідаційну процедуру щодо сільськогосподарського виробничого
кооперативу „Ганичі”, с. Ганичі, Тячівського району.

03.06.04 між позивачем
(орендодавець по договору) та відповідачем (орендар по договору) укладено
договір оренди НОМЕР_2 згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар
приймає в тимчасове платне користування основні засоби СГВК „Ганичі”, згідно
переліку зазначеному в додатку 1 за залишковою вартістю визначеною станом 01.01.04
-               104779,50 грн.

З акту прийому-передачі майна в
оренду від 03.06.04 вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв в
оренду цегельний завод „Мочар”, який знаходиться на балансі СГВК „Ганичі”.

Ухвалою господарського суду Закарпатської
області від 20.12.04 ліквідатором сільськогосподарського виробничого
кооперативу „Ганичі”, с. Ганичі, Тячівський район призначено арбітражного
керуючого ОСОБА_1 (ліцензія серія НОМЕР_1 від 10.12.03, м. Ужгород, АДРЕСА_1).

Згідно договору купівлі-продажу від
04.07.05 основні засоби, які були предметом договору оренди НОМЕР_2, передані
позивачем у власність за плату громадянину                ОСОБА_2

У відповідності до рішення
господарського суду Закарпатської області від 29.11.05 у справі №16/200 визнано
недійсним договір оренди НОМЕР_2, укладений між позивачем та відповідачем.

Позивач, посилаючись на ст. 216
Цивільного кодексу України доводить, що оскільки  відповідач користувався майном, переданим
йому в оренду, то зобов'язаний відшкодувати одержане від користування цього
майна, а саме за період з 03.06.04 по 04.07.05 суму орендної плати, що згідно
розрахунку становить 11029,96 грн.

Відповідач не погоджується з
позовними вимогами у зв'язку з неправильним трактуванням виникнення і існування
вказаного боргу в сумі 11029,96 грн.

Аналізуючи правовідносини, що
виникли між сторонами та обставини справи, суд дійшов до висновку відмовити у
задоволенні позову, виходячи з наступного.

Абзац 6 ч.1 ст.23 Закону України
“Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”  від 14.05.92 №2343-XII (далі -Закон
№2343-XII) встановлює, що з дня прийняття господарським судом постанови про
визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури укладення угод,
пов'язаних із відчуженням майна банкрута чи передачею його майна третім особам,
допускається в порядку, передбаченому розділом ІІІ Закону №2343-XII, який
регулює ліквідаційну процедуру. Однак зазначеним розділом не передбачено право
передачі майна банкрута в оренду іншим особам.

Отже, передача у межах
ліквідаційної процедури в оренду майна банкрута, яке входить до ліквідаційної
маси, суперечить ряду положень Закону №2343-XII.

Як встановлено судом при ухваленні
рішення у справі №16/200, позивач, якого визнано банкрутом, при укладенні договору
оренди не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, тобто здатності
набувати  цивільних прав та обов'язків і
здійснювати їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів
та закону.

Слід також відзначити, що позивач
по суті просить, не як зазначено, у ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України
вартість одержаного відповідачем внаслідок передачі майна в оренду, а орендну
плату за користування річчю. Зміст понять „вартість одержаного відповідачем” і
„орендна плата” є різними за своєю природою. Як вже зазначено, договір оренди
визнано недійсним, а тому  вимоги про
стягнення орендної плати, як одна із істотних умов цього договору, є
безпідставними.

Таким чином, з підстав обраних
позивачем,  у позові слід відмовити.

Судові витрати відповідно до ст.49
ГПК України покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 1, 15, 32, 33, 34, 43, 49, 69, 77, 84, 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И
В:

у позові відмовити повністю.

Судові витрати покласти на
позивача.

Рішення суду набирає законної сили
і підлягає обов'язковому виконанню на території України в порядку ст.85
Господарського процесуального кодексу України.

Суддя
О.В. Васьковський