ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2007                                                                                   Справа № А37/160

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецової І.Л. (доповідача)

суддів:Швець В.В.,  Верхогляд Т.А.

при секретарі Гайдук Ю.А.

за участю представників сторін :

від позивача: Дольнік О.М., довіреність №246  від 18.10.06,   Карпук Л.І., довіреність №б/н  від 29.11.06,  Тарасов В.М., довіреність №б/н  від 20.11.06

від  відповідача:Кинчев І.К., довіреність №28 від 16.03.06, Багно Ю.В., довіреність №14 від 16.08.06

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства “ОАЗІС”, с.Борисівка на постанову господарського суду Дніпропетровської області від  13.07.06р.   у справі № А37/160

за позовом  приватного підприємства “ОАЗІС”, с.Борисівка

до  Нікопольської об’єднаної державної податкової інспекції, м.Нікополь

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

- постановою господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2006р. у справі №А37/160 (суддя Кеся Н.Б.) приватному підприємству (далі-ПП) “Оазіс” відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Нікопольської об’єднаної державної податкової інспекції (далі-ОДПІ) від 07.11.2005р. №/0/43334;

- приймаючи постанову, господарський суд виходив з правомірності оспорюваного податкового повідомлення-рішення, оскільки на момент розгляду справи підприємство не виправило податкові показники за спеціальною податковою декларацією по податку на додану вартість, у зв’язку з чим відсутні підстави вважати наявним належне перерахування підприємством на спеціальний рахунок податку на додану вартість при використанні податкової пільги, встановленої п.11.29 ст.11 Закону України “Про податок на додану вартість”, що свідчить про використання останнього не за цільовим призначенням;

- не погодившись з прийнятою постановою, ПП”Оазіс” подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить цю постанову скасувати, прийняти нову постанову та задовольнити позовні вимоги;

- у поданій скарзі та додатку до неї йдеться про те, що висновок стосовно неперерахування підприємством на спеціальний рахунок податку на додану вартість зроблено без аналізу особового рахунку і без врахування даних обліку підприємства по бухгалтерських рахунках №311, згідно з якими мала місце переплата податку, про те, що докази на підтвердження нецільового використання в акті перевірки та постанові господарського суду взагалі не наведені, а також про необґрунтоване застосування податковою інспекцією штрафних санкцій, оскільки в ході перевірки не було встановлено заниження або завищення підприємством суми податкових зобов’язань по податку на додану вартість;

-          відповідач вважає постанову суду обґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна карга підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2005р. Нікопольською ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення №/0/43334, яким визначено зобов’язання ПП”Оазіс” по податку на додану вартість в розмірі 14 081грн., у тому числі, 14 081грн.- штрафні(фінансові) санкції.

Вказане податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі акту від 26.10.2005р. №158/23-150.30791519, складеного за результатами виїзної планової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства ПП”Оазіс” за період з 01.07.2002 по 30.06.2005р.р.

Відповідно до висновків, наведених у розділі ІV акту, перевіркою встановлено порушення підприємством п.11.29 ст.11 Закону України “Про податок на додану вартість” та постанови Кабінету Міністрів України №271 від 26.02.99р. “Про порядок акумуляції використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками –платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію, виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини”, яке полягає у нецільовому використанні податку на додану вартість по спеціальній декларації з рослинництва за лютий 2005р. в сумі 14 081грн.

Виявлене порушення, як зазначено в акті, мало місце внаслідок заниження підприємством в рядку 23 вказаної декларації суми податку , яка підлягає нарахуванню в особовому рахунку платника податку на 14 081грн..

Відповідно до п.11.29 ст.11 Закону України „Про податок на додану вартість” до 1 січня 2006 року зупинено дію пункту 7.7 статті 7, пунктів 10.1 і 10.2 статті 10 цього Закону в частині сплати до бюджету податку на додану вартість щодо операцій з поставки товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком операцій з поставки переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою, що здійснюються сільськогосподарськими товаровиробниками незалежно від  організаційно-правової форми та форми власності, в яких сума, одержана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, становить не менше 50 відсотків загальної суми валового  доходу  підприємства.

Зазначені кошти  залишаються в розпорядженні сільськогосподарських товаровиробників і використовуються ними на придбання матеріально-технічних ресурсів виробничого призначення. У  разі нецільового використання акумульованих коштів вони стягуються до Державного бюджету України в безспірному порядку.

Порядок акумуляції та використання зазначених коштів визначається Кабінетом Міністрів України, а саме постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1999року №271 „Про порядок акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими виробниками –платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини”.

Відповідно до п.4 вказаної постанови на  підставі  даних  бухгалтерського та податкового обліку сільськогосподарський товаровиробник складає декларацію з податку на  додану вартість з реалізованої продукції, товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, крім операцій з продажу переробним підприємствам молока та м'яса живою вагою, і в терміни, передбачені законодавством для звітності, подають її до органів державної податкової служби.

Залишок податкових зобов'язань відповідно до декларації з податку на додану вартість з реалізованої продукції, товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, тобто різниця між сумою податку на додану вартість, одержаною сільськогосподарськими товаровиробниками від покупців, та сумою податку на додану вартість, сплаченою ними постачальникам, перераховується сільськогосподарськими товаровиробниками з поточного рахунка на окремий рахунок у терміни, передбачені для перерахування суми податку на додану вартість до бюджету. Не перераховані на окремий рахунок зазначені кошти вважаються такими, що використовуються не за  цільовим призначенням, і підлягають стягненню до державного бюджету у безспірному порядку.

Порядок заповнення податкової декларації по податку на додану вартість (у тому числі скороченої) затверджено наказом ДПА України від 30.05.1997року №166, пунктом 5.13 якого передбачено порядок підсумкового декларування в Розділі ІІІ (рядки 20-24)  скороченої податкової декларації розрахунків платника податку щодо податку на додану вартість за звітний період.   Зокрема, вказаним пунктом встановлено, що рядок 23 скороченої декларації повинен містити суму  податку на додану вартість,  яка  підлягає нарахуванню в особовому рахунку платника та залишається у розпорядженні платника податку для цільового використання.

З урахуванням наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи господарським судом цілком вірно встановлено, що використання податкової пільги за суттю справи не звільняє платника податку від обов’язку належного декларування суми податку на додану вартість, яка залишається в розпорядженні останнього для цільового призначення. При цьому відсутність належного декларування тягне за собою і відсутність правових підстав вважати належним перерахування вказаного податку на спеціальний рахунок і дозволяє зробити висновок про використання відповідної суми податку не за цільовим призначенням.

Колегія суддів погоджується з доводами господарського суду стосовно неправомірності посилань підприємства на наявність переплати сум податку, оскільки остання не звільняє платника податку від обов’язку належного декларування цих сум.

Між тим, ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.11. ст.11 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” (в редакції Закону України від 25.03.2005р. №2505-IV) органи державної податкової служби мають право застосовувати до платників фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку та розмірах, встановлених законами України.

У даному випадку, обґрунтування законодавчих підстав застосування до підприємства штрафних(фінансових) санкцій податковою інспекції не надано.

Як зазначено в оспорюваному податковому повідомленню-рішенні податкове зобов’язання по податку на додану вартість визначено податковою інспекцією за порушення підприємством п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” та п.п.5.13.1. п.15.3 Порядку заповнення та надання декларації, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України №166 від 30.05.97р.

Посилання на законодавчі акти, на підставі яких визначено податкове зобов’язання товариства у вигляді штрафних санкцій у податковому повідомленні-рішенні також відсутні.

Прийняття даного податкового повідомлення-рішення згідно з п.п.”б” п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” є безпідставним, з огляду на вищевикладене.

Відповідно до вказаної норми контролюючий орган зобов’язаний самостійно визначити суму податкового зобов’язання платника податків у разі, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов’язань, заявлених у податкових деклараціях.

При цьому згідно з п.1.2 ст.1 названого Закону податкове зобов’язання –це зобов’язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Стосовно досліджуваної справи, то сума податку на додану вартість, невірно визначена підприємством у спеціальній декларації , не є податковим зобов’язанням, оскільки не підлягає сплаті в бюджет, що свідчить про відсутність законодавчих підстав для застосування штрафних санкцій, у тому числі, і згідно з Законом України “Про порядок погашення  зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Одночасно слід зазначити, що п.11.29 ст.11 Закону України “Про податок на додану вартість” достатньо чітко сформульовані наслідки нецільового використання відповідних коштів і податкова інспекція не позбавлена можливості здійснення реалізації таких наслідків у вигляді стягнення цих коштів до Державного бюджету.

Таким чином, спірне податкове повідомлення-рішення не відповідає положенням чинного податкового законодавства.

За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсним вказаного податкового повідомлення-рішення підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене,  постанову господарського суду слід скасувати як таку, що прийнята при неповному з’ясуванні обставин, які мають значення для справи та з порушення норм матеріального права.

У зв’язку зі складністю справи у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- постанову господарського суду Дніпропетровської області від  13.07.06р.   у справі № А37/160 скасувати;

- визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Нікопольської об’єднаної державної податкової інспекції від 07.11.2005р. №/0/43334;

- постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця з дня складення в повному обсязі до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                                                            І.Л.Кузнецова

Суддя                                                                                                        В.В.Швець

Суддя                                                                                                        Т.А.Верхогляд

Дата виготовлення у повному обсязі 06.02.2007р.