ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2007 р.
№ 15/329-20/140-10/117

Колегія  суддів  Вищого господарського суду України  у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка М.В.,

суддів                                                                       Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши            касаційну скаргу Державного підприємства “Енергоринок” на  постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.10.2006р. та рішення господарського суду Полтавської області від 20.04.2006р.

у  справі                     №15/329-20/140-10/117

господарського суду Полтавської області

за позовом                 Державного підприємства “Енергоринок”

до відповідача          Відкритого акціонерного товариства “Полтаваобленерго”

про                              стягнення 172 607 725,47грн.

за участю представників:

ДП “Енергоринок” –Андишул А.М.;

ВАТ “Полтаваобленерго” –Ставицька І.Б.

в с т а н о в и л а :

Державне підприємство “Енергоринок” звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом та просило суд стягнути з відповідача - Відкритого акціонерного товариства “Полтаваобленерго” 172607725,47грн. заборгованості, у т.ч. 126 252 193,94грн. основної заборгованості за електроенергію,  відпущену у жовтні 1999р. –серпні 2002р., 11 376 461,34грн. в рахунок трьох процентів річних, 34 979 070,19грн. збитків від інфляції.

Вимоги позивача обґрунтовані невиконанням відповідачем взятих на себе зобов’язань за умовами договору між членами оптового ринку електричної енергії від 15.11.96р.(т.1 а.с.3-5).

Також позивачем подано клопотання про відновлення строку позовної давності. (т.2 а.с.66-67).

Відповідач у справі – ВАТ “Полтаваобленерго” у відзиві на позов визнало основну заборгованість у сумі 42 752 193,94грн., що існувала на час звернення до суду, зазначаючи, що кожного дня відбувається її зменшення внаслідок отримання грошових коштів від споживачів. Станом на 01.05.2005р., як стверджує відповідач, розмір такої заборгованості становить 5551427,65грн. При цьому, відповідач вказує, що інша частина заборгованості, розмір якої становить 83 500 000грн., погашена шляхом проведення заліку однорідних вимог (т.4 а.с.10-13).

Також відповідач зазначає про неправомірне нарахування інфляційних та трьох процентів річних позивачем, порушення ним строку позовної давності (т.4 а.с.97-101).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, позивачем зменшено заявлені вимоги в частині стягнення основної заборгованості до 86892712,65грн., про що подано відповідну заяву (т.4 а.с.84).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 20.04.2006р. позов задоволено частково. Відповідно до рішення суду стягнуто з ВАТ “Полтаваобленерго” на користь ДП “Енергоринок” 82 147,34грн. збитків від інфляції, 33 579,64грн. в рахунок трьох відсотків річних; в частині стягнення 83698 350,28грн. основної заборгованості, 34 896 922,85грн. збитків від інфляції та 11 342 881,70грн. у позові відмовлено; в іншій частині позову провадження у справі припинено (т.4 а.с.153-155).

Приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що:

- вимоги в частині стягнення 83 500 000грн. основної заборгованості не підлягають задоволенню, оскільки зобов’язання відповідача у цій частині припинено внаслідок проведення заліку;

- позивач невірно здійснював обрахування заборгованості відповідача, яка за розрахунком суду станом на 01.08.2005р. становила 3 507 441,77грн., заборгованість у сумі 198 350,28грн. виникла у травні 2005р. і не  є предметом спору;

- на момент прийняття рішення у даній справі заборгованості   за продану електроенергію у спірному періоді у відповідача не має;

- вимоги в частині стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних підлягають задоволенню лише у межах строків позовної давності та з урахуванням дійсної заборгованості відповідача.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.10.2006р. рішення господарського суду Полтавської області від 20.04.2006р. скасовано частково шляхом викладення пп.1, 2, 3 резолютивної частини у наступній редакції: ”у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 83 500 000грн. основної заборгованості, 34 979 070,19грн. збитків від інфляції, 11 376 461,34 грн. в рахунок трьох процентів річних відмовити”.

Скасовуючи рішення суду у даній справі, апеляційна інстанція виходила з того, що позовні вимоги в частині стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних не підлягають задоволенню, оскільки заборгованість у відповідача виникла у зв’язку з неоплатою населенням комунальних послуг.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, ДП “Енергоринок” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, прийнявши нове рішення про задоволення заявлених вимог.

Вимоги касаційної скарги обґрунтовані порушенням та невірним застосуванням судами норм матеріального права, порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у даній справі є виконання відповідачем зобов’язань з оплати електричної енергії, купленої на оптовому ринку електроенергії у період жовтень-грудень 1999р., листопад-грудень 2000р., вересень 2001р. та червень -серпень 2002р.

Законом України “Про електроенергетику”, згідно з п.5 ч.1 ст.92 Конституції України, визначено правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці та врегульовано відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Так, відповідно до ст.15 Закону, купівля всієї електричної енергії  виробленої на електростанціях, потужність чи обсяг відпуску яких більші за граничні показники, незалежно від величини встановленої потужності чи обсягів відпуску електричної енергії, та весь її оптовий продаж здійснюється на оптовому ринку електричної енергії України, який, згідно ч.2 зазначеної норми,  створюється на підставі договору, сторонами якого є суб'єкти господарської діяльності, пов'язаної з: диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням об'єднаною енергетичною системою України; виробництвом електричної енергії на електростанціях; передачею електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами; постачанням електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами; оптовим постачанням електричної енергії.

В силу чч.3,4 ст.15 Закону, у такому договорі визначаються мета та умови діяльності, права, обов'язки та відповідальність сторін. При цьому, Правила оптового ринку електричної енергії України, які є невід'ємною частиною договору, визначають механізм функціонування оптового ринку електричної енергії України, порядок розподілу навантажень між генеруючими джерелами, правила формування ринкової ціни на електричну енергію.

Згідно ч.6 ст.15 Закону, електрична енергія продається та купується за Правилами оптового ринку електричної енергії України.

Основні питання функціонування оптового ринку електричної енергії, права та обов’язки членів такого ринку врегульовані Договором між членами оптового ринку електричної енергії від 15.11.96р., сторонами якого є позивач та відповідач.

Крім того, як встановлено судами, між сторонами у справі –ДП “Енергоринок“ та ВАТ “Полтаваобленерго”  укладено двосторонній договір №1662/1139/01 від 30.08.2002р., предметом якого є купівля-продаж  електроенергії.

Договором передбачено, що сторони визнають свої зобов’язання за договором між членами Оптового ринку електричної енергії (п.2.1 договору).

Одним із обов’язків відповідача за вказаними договорами є – обов’язок оплатити куплену електроенергію, що передбачено, зокрема, п.5.1 договору №1662/1139/01 від 30.08.2002р.

Вирішуючи спір у даній справі по суті заявлених вимог та переглядаючи прийняте рішення в апеляційному порядку, суди встановили, що частина заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, а саме у сумі 83 000 000грн., це сума на яку проведено взаємозаліки сторонами у 2000р., яка поновлена у обліку позивачем.

Обґрунтовуючи вимоги у цій частині, позивач стверджував, що відновлення ним у обліку заборгованості здійснено на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.05.2000р. №213-р.

Зазначеним розпорядженням зобов’язано Міністерство палива та енергетики України вжити заходів до поновлення зобов’язань щодо заборгованості НЕК “Укренерго”, правонаступником якого є позивач у справі –ДП “Енергоринок” (визначено статутом ДП “Енергоринок”, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2000р. №22), перед енергогенеруючою компанією ВАТ “Дніпроенерго” і заборгованості енергопостачальних компаній, у.т.ч. відповідача –ВАТ “Полтаваобленерго”, перед НЕК “Укренерго” та заборгованості ВАТ “Дніпроенерго” перед НАК “Нафтогаз України” на загальну суму 650млн.грн.

Однак, оскільки судами встановлено, що відповідач заперечував щодо поновлення зобов’язань і не підписав угоди про анулювання договорів поруки №17/03-П від 07.03.2000р.; угоди щодо заліку зустрічних однорідних вимог не визнані в установленому порядку недійсними, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо безпідставності вимог позивача в частині стягнення з відповідача 83 000 000грн., оскільки зобов’язання відповідача в цій частині припинені на підставі ст.217 ЦК УРСР (чинному на момент проведення зарахування).

Також колегія суддів погоджується і з правильністю висновків судів щодо необґрунтованості вимог позивача в частині стягнення заборгованості у сумі 500 000грн., оскільки заборгованість відповідача збільшена на вказану суму внаслідок невірного обліку проведених сторонами операцій щодо заліку заборгованості та подальшого відновлення позивачем заборгованості, відносно якої проведено залік,  в односторонньому порядку.

Враховуючи, що судом першої інстанції не прийнято до уваги уточнення позовних вимог позивачем, суд апеляційної інстанції обґрунтовано, з урахуванням наданих уточнень, виклав рішення суду першої інстанції в частині вимог щодо стягнення основної заборгованості у новій редакції.

В силу п.11 ч.1 ст.80 ГПК України провадження у справі підлягає припиненню господарським судом, якщо відсутній предмет спору.

Під час вирішення спору у даній справі та перегляді прийнятого рішення в апеляційному порядку судами встановлено, що інша частина заборгованості погашена відповідачем у період вирішення спору у даній справі по суті, у зв’язку з чим суди дійшли мотивованого висновку щодо припинення провадження у справі у відповідній частині.

Разом з тим, висновку щодо звільнення відповідача від відповідальності у вигляді сплати збитків від інфляції та трьох процентів річних, суд апеляційної інстанції дійшов, застосувавши п.2 Прикінцевих положень Закону України “Про внесення змін до ст.214 ЦК УРСР” без з’ясування з достатньою  повнотою та на підставі допустимих доказів обставин справи, які підлягали встановленню.

Так, в силу зазначеної норми, ст.214 ЦК УРСР, яка визначає відповідальність боржника, що прострочив виконання грошового зобов’язання у вигляді сплати заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов'язання, пов'язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Однак, судом апеляційної інстанції не досліджено чи є невиконання відповідачем зобов’язань в частині оплати електричної енергії саме за спірний період  наслідком виключно неоплати населенням комунальних послуг за цей же період.  Зокрема, як вбачається, апеляційна інстанція обмежилась лише тим, що встановила розмір заборгованості населення у 2003р.

При цьому, зазначене питання не з’ясовувалось судом першої інстанції під час вирішення спору по суті заявлених вимог, в порушення ст.ст.47, 38 ГПК України

Не може погодитись касаційна інстанція і з вмотивованістю висновку суду першої інстанції про те, що у ВАТ “Полтаваобленерго” виникло зобов’язання по сплаті збитків від інфляції та трьох процентів річних на підставі ст.214 ЦК УРСР, оскільки такого висновку суд дійшов без урахування спеціальних норм, які визначають порядок проведення розрахунків на оптовому ринку електричної енергії, а саме ст.151 Закону України “Про електроенергетику”.

Враховуючи зазначене, прийняті у цій справі судові акти в частині вимог про стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних підлягають скасуванню, а справа –передачі у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.          Касаційну скаргу Державного підприємства “Енергоринок” задовольнити частково.

2.          Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.10.2006р. та рішення господарського суду Полтавської області від 20.04.2006р. в частині розгляду вимог щодо стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних скасувати, а справу передати на новий розгляд у вказаній частині до суду першої інстанції.

3.          В іншій частині постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 24.10.2006р. залишити без змін.

Головуючий  суддя                                                       Кузьменко М.В.

Судді                                                                                Васищак І.М.

Палій В.М.