ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 квітня 2007 р.

№ 4/309-06

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової -головуючого,
Н.О. Волковицької,  Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача

не з'явились (про час та місце
судового розгляду повідомлені належним чином)

відповідача

ОСОБА_1

третьої особи

не з'явились (про час та місце
судового розгляду повідомлені належним чином)

прокурора

не з'явились (про час та місце
судового розгляду повідомлені належним чином)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Управління комунальної власності
виконавчого комітету Херсонської міської ради

на постанову

Запорізького апеляційного
господарського суду від 08.02.2007 року

у справі

№ 4/309-06 господарського суду
Херсонської області

за позовом

Прокурора Суворовського району м.
Херсона в інтересах держави  в особі
управління комунальної власності Херсонського виконавчого комітету

до

Приватного підприємця ОСОБА_1

третя особа

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Наш дім"

про

стягнення 2177,01грн.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Суворовського району м.
Херсона звернувся до господарського суду Херсонської області з позовом в
інтересах держави  в особі управління
комунальної власності Херсонського виконавчого комітету до Приватного
підприємця ОСОБА_1 про стягнення 2177,01грн. заборгованості з орендної плати (в
тому числі 148,89грн. пені), посилаючись на порушення  відповідачем зобов'язань, що виникли на
підставі договору оренди комунального майна міської територіальної громади, що
впливає на надходження коштів до бюджету, статтю 121 Конституції України,
статті 20, 36-1 Закону України "Про прокуратуру".

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 01.11.2006р. (суддя Ємленінова З.І.) позов задоволено
повністю; з відповідача на користь
управління комунальної власності стягнуто 2028,12грн. основного боргу та
148,89грн. пені, в доход державного бюджету 102грн. державного мита, на користь
державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 118грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення прийнято з посиланням на
статтю 75 Господарського процесуального кодексу України з огляду на відсутність
викладеної у відзиві на позов чи через представника в судовому засіданні
позиції відповідача щодо предмету спору; вмотивовано обґрунтованістю вимог
позивача відповідно до пунктів 1 та 7 статті 193 Господарського кодексу
України, статей 525,526 Цивільного Кодексу України, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що відповідач не виконував своїх обов'язків щодо  своєчасного перерахування орендної плати.

Постановою Запорізького
апеляційного господарського суду від 08.02.2007р. (судді: Коробка Н.Д.,
-головуючий, Шевченко Т.М., Яценко О.М.)
рішення місцевого господарського суду скасовано; у позові відмовлено.

Постанову апеляційної інстанції
вмотивовано неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та
неправильно застосував норми матеріального права, недодержанням сторонами
договору вимог статті 793 Цивільного кодексу України щодо необхідності його
нотаріального посвідчення, що обумовлює його нікчемність за приписами статті
220 Цивільного кодексу України, наслідками такої нікчемності за статтею 216
вказаного Кодексу, а також відсутністю підстав, з якими договір пов'язує вступ
орендаря у користування майном ( підписаного сторонами договору акту
прийому-передачі орендованого майна).

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду, управління комунальної власності Херсонського
виконавчого комітету звернулося до Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційної інстанції та
залишити без змін рішення господарського суду першої інстанції, мотивуючи
касаційну скаргу доводами про порушення апеляційним судом норм матеріального та
процесуального права, не з'ясуванням ним у повному обсязі обставин справи та не
надання їм належної оцінки. Вважає, що договір оренди укладався відповідно до
положень статей 7, 9, 10 Закону України "Про оренду державного та
комунального майна" та є дійсним згідно частини 2 статті 220 Цивільного кодексу
України.

Позивач письмового відзиву на
касаційну скаргу не надав. Позивач та прокурор не скористались правом на участь
своїх представників у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді
-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх інстанцій, сторонами було укладено договір №
НОМЕР_1 оренди комунального майна міської територіальної громади, відповідно до
умов якого позивач передав у користування відповідача на умовах оренди
нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 65кв.м. для
здійснення підприємницької діяльності. За умовами договору плата за
користування майном складала 65 грн., що підлягали сплаті не пізніше першого
числа наступного за звітним місяцем з урахуванням індексу інфляції та податку
на додану вартість згідно чинного законодавства.

Суд першої інстанції визначив, що,
згідно з розрахунком позивача, борг відповідача за орендною платою становить
станом на 01.09.06р. 2028,01грн., які підлягають стягненню з відповідача з
урахуванням договірної пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Таким чином, задовольняючи позов,
суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між сторонами орендних
правовідносин, опосередкованих договором оренди від 01.03.04р., зобов'язання за
яким відповідачем не виконано.

Натомість господарським судом
апеляційної інстанції було встановлено, що акт прийняття-передачі орендованого
майна не підписано особою, що є його орендодавцем, тобто, не настали обставини,
з якими договір пов'язує момент виникнення взаємних прав та обов'язків сторін.

Також апеляційним господарським
судом було встановлено, що строк дії даного договору становить три роки, однак
вказаний договір нотаріально не посвідчено.

Застосувавши положення частини 1
статті 220 Цивільного кодексу України, суд вказав, що договір оренди, на
підставі якого подано позов, є нікчемним в силу приписів законодавства, не
потребує визнання його недійсним у судовому порядку та не породжує будь-яких
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судова колегія погоджується з
постановою апеляційної інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті
1117  Господарського
процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не
передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є як договори та
інші правочини, так і інші юридичні факти чи безпосередньо акти цивільного
законодавства.

Звертаючись до господарського суду
з позовною заявою позивач повинен вказати у ній зміст позовних вимог та виклад
обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, тобто, предмет та підстави позову
(стаття 54 Господарського процесуального кодексу України).

Як місцевим, так і апеляційним
господарськими судами було встановлено, що предметом позову було стягнення
заборгованості з орендної плати з підстав наявності між сторонами договірних
правовідносин.

Також апеляційним господарським
судом було правильно застосовано статті 793 та 220 Цивільного кодексу України,
за якими договір оренди (найму) будівлі (їх окремої частини) строком більше ніж
на один рік потребує нотаріального посвідчення, а у разі недодержання такої
вимоги є нікчемним.

Згідно частини 2 статті 215
Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 216 Цивільного кодексу
України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України встановлено межі повноважень суду апеляційної
інстанції, за якими у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за
наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу;
водночас в апеляційній інстанції не приймаються та не розглядаються вимоги, що
не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, апеляційний господарський суд
правомірно розглядав справу, виходячи з предмету та підстав позову, які
розглядались у місцевому суді.

Доводи позивача щодо дійсності
нікчемного правочину в силу частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України з
огляду на його виконання сторонами суперечать законодавству та обставинам
справи.

Таким чином, перевіривши у
відповідності до частини 2 статті 111 5
Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду
та, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд в
порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України
повторно  розглядаючи справу, всебічно,
повно та об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх
сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень
докази; належним чином проаналізував  правовідносини,
що виникли та існували між сторонами, та дійшов законних та обґрунтованих
висновків за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду, якими
відхилено позовні вимоги, ґрунтуються на належних та допустимих доказах,
наведених у постанові суду.

Як наслідок, прийнята апеляційним
судом постанова відповідає вимогам статті 105 Господарського процесуального
кодексу України та Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 29.12.76
р. "Про судове рішення" зі змінами та доповненнями.

Доводи скаржника стосовно оцінки обставин
справи судом апеляційної інстанції не приймаються колегією суддів до уваги з
огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального
кодексу України та з підстав їх суперечності обставинам справи.

Твердження заявника про порушення і
неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та
процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, з
огляду на що підстав для скасування зазначеної постанови колегія  суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  Управління комунальної власності виконавчого
комітету Херсонської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного
господарського суду від 08.02.2007 року у справі № 4/309-06 господарського суду
Херсонської області залишити без змін.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач