КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2007                                                                                           № 15/675

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Кондес  Л.О.

суддів:            Михальської  Ю.Б.

За участю представників:

від позивача -Цицак  М.М. – за дов.

від відповідача -Рихальчук О.В. – за дов.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву

на рішення Господарського суду м.Києва від 22.10.2007

у справі № 15/675

за позовом                               ВАТ "Львівський локомотиаоремонтний завод"

до                                                   Державного комітету України з державного матеріального резерву

про                                                  стягнення 42145,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.10.2007р. у справі №15/675 за позовом  Відкритого акціонерного товариства „Львівський локомотивний завод” до  Державного комітету України з державного матеріального резерву про стягнення 42 145,06грн. позовні вимоги задоволено частково, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 42049,81грн. – основного боргу та судові витрати.   В решті частини позову відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням, звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову повністю, оскільки вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального, процесуального права та по не повно з’ясованим обставинам справи.

Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до п.3 Порядку  відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002р. №532, сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням:

1)умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву;

2) середнього розміру суми витрат;

3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву.

4)обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач свої зобов’язання за договором не виконав, витрати, понесені позивачем на зберігання матеріальних цінностей, не відшкодував, а, навпаки, шукає „мнимих” упущень для того, щоб всякими зусиллями ухилитися від сплати, чим завдає позивачу пряму майнову шкоду.

Розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне:

Між ВАТ „Львівський локомотиво ремонтний завод” (зберігач) та Державним комітетом України з державного матеріального резерву укладено договір №49 від 13.09.2002р. про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву. За умовами зазначеного договору позивач зобов’язався зберігати матеріальні цінності державного резерву, а відповідач–відшкодовувати витрати позивача по їх зберіганню. (п.1.1 договору) Строк оплати за договором встановлений не був.

Отже, між сторонами виникли правовідносини по зберіганню матеріальних цінностей державного матеріального резерву, врегульовані гл.36 Цивільного кодексу УРСР, гл. 66 Цивільного кодексу України, Законом України "Про державний матеріальний резерв".

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 417 Цивільного кодексу УРСР, ч. 3. ст. 947 Цивільного кодексу України при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з розрахунком ціни позову, наданим позивачем, сума витрат з відповідального зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву складає 42 145,06 грн.

Відповідач проти позову заперечує, стверджує, що, позивач при здійсненні розрахунку суми витрат по відповідальному зберіганню мобілізаційного резерву, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 532 від 12.04.2002, та Інструкції про порядок фінансування заходів з мобілізаційної підготовки народного господарства України, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 111/03 від 30.05.1996р., не додав документів які доводять факт знаходження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на відповідальному зберіганні.

Суд першої інстанції за клопотанням відповідача ухвалою від 13.02.07р. призначив судово-бухгалтерську експертизу для з’ясування розміру понесених відповідачем витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за перше півріччя 2005року.

Відповідно до висновку судової бухгалтерської експертизи №2488/2489, стверджується факт зберігання позивачем протягом І-го півріччя 2005року матеріальних цінностей державного матеріального резерву та понесення ним витрат на їх зберігання в розмірі 42 049,81 грн.

Доказів, які б спростовували розмір понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей, а також належної оплати за договором відповідачем суду не надано.

Законом України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві в схоронності. Договір зберігання укладається в письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Відповідно до п.7 ст.11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. N 532 "Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву" передбачено Державному комітету з державного матеріального резерву спрямовувати на відшкодування витрат відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного резерву кошти, одержувані як плату (відсотки) за запозичення товарно-матеріальних цінностей.

У п.7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого вищезгаданою постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за встановленою формою за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Таким чином, фінансування витрат підприємств-зберігачів здійснюється як з державного бюджету, так і з інших джерел.

За наведених обставин, враховуючи, що відповідач на момент прийняття рішення оплату за договором не провів, з нього на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 530, 622 Цивільного кодексу України підлягає відшкодуванню 42 049,81 грн. – витрат на утримання та зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не спростував обставин, повідомлених позивачем, не надав суду доказів, що підтверджують відсутність боргу та обґрунтовують заперечення проти позову.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія  вважає, що доводи апеляційної скарги є непереконливими і необґрунтованими і вони не приймаються до уваги, у зв’язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду слід визнати таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, тому вбачає підстав для його скасування або зміни .

Керуючись ст.ст.99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду м. Києва від 22.10.2007р. у справі №15/675 залишити без змін, а апеляційну скаргу  Державного комітету України з державного матеріального резерву - без задоволення.

2.Матеріали справи № 15/675 повернути до Господарського суду м.Києва.

Головуючий суддя

Судді                                                                                          Михальська  Ю.Б.