ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2007 р.
№ 2-2/11012.1-2006(2-13/14573-2005)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Дочірнього підприємства ДАК “Хліб України”  “Нижньогірський елеватор”

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від  12.12.2006 року

у справі
№2-2/11012.1-2006 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом
Дочірнього підприємства ДАК “Хліб України”  - “Нижньогірський елеватор”

до
Приватного сільськогосподарського підприємства “Луч”

про
стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:  не з’явились

відповідача:  не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Справа в господарських судах розглядалась неодноразово.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 12-19.10.2006р. (суддя Толпиго В.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.12.2006р. (судді Видашенко Т.С. –головуючий, Заплава Л.М., Лисенко В.А.), в задоволенні позову про стягнення заборгованості та пені в розмірі 2176,90грн. відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення та постанову і припинити провадження, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права. Також в касаційній скарзі позивач посилається на погашення відповідачем суми заборгованості.

Учасники процесу не скористалися наданим процесуальним право на участь своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16.08.2004р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №141 на заставну закупку зерна та відповідальне зберігання заставного зерна, відповідно до якого позивач прийняв від відповідача на зберігання пшеницю 4-го класу в кількості 46,480 тон. Вказана обставина підтверджується подвійними складськими свідоцтвами на зерно серії АБ №019141 від 16.08.2004р. (18,250тн), серії АБ №019142 від 16.08.2004р. (28,230тн).

Згідно п.1.5 договору вартість зберігання 1 тонни зерна становить 6,18грн. за місяць з ПДВ. За умовами договору платежі за послуги по зберіганню  зерна здійснює товаровиробник, який повинен вносити плату щомісячно (п.п.3.4, 3.11). Пунктом 3.5 встановлено обов’язок відповідача оплатити зерновому складу вартість газації зерна.

Згідно преамбули Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” цей Закон  визначає  державну  політику  щодо  розвитку ринку зерна як пріоритетного сектора економіки агропромислового комплексу України. Закон спрямований на створення правових, економічних та організаційних умов конкурентоспроможного виробництва і формування ринку зерна для забезпечення внутрішніх потреб держави у продовольчому, насіннєвому та фуражному зерні, нарощування його експортного потенціалу.

У відповідності до ст.47 Закону України “Про зерно та ринок зерна в Україні” (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України щорічно  передбачає  в  проекті Державного бюджету України виділення коштів на закупівлю зерна для продовольчих і насіннєвих потреб.

Заставні закупки зерна здійснюють Державний агент із забезпечення заставних закупок зерна та уповноважені із забезпечення заставних закупок зерна в межах своїх повноважень.

При заставних закупках зерна сільськогосподарські товаровиробники на підставі укладених договорів заставних закупок зерна передають зерно зерновим складам, які приймають це зерно на зберігання згідно з укладеними договорами з Державним агентом із забезпечення заставних закупок зерна або уповноваженим із забезпечення заставних закупок зерна, а останні протягом трьох банківських днів перераховують сільськогосподарським товаровиробникам плату за нього в повному обсязі за заставною ціною.

Зберігання заставного зерна є строковим.

Перебіг строку зберігання заставного зерна у зернових складах починається з приймання заставного зерна на зберігання після 1 липня поточного року, але не може бути довшим ніж до 1 березня наступного року. Протягом цього строку сільськогосподарські товаровиробники мають право витребувати заставне зерно у порядку, передбаченому цим Законом.

Відносини, що виникають при заставній закупівлі зерна, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.57 цього ж Закону плата за  зберігання  заставного  зерна справляється згідно з правилами, встановленими цим Законом. Порядок здійснення розрахунків за зберігання заставного зерна, що перейшло у власність держави, визначається Кабінетом Міністрів України.

На  виконання  Закону  України  “Про  зерно  та ринок зерна в Україні” Кабінет Міністрів України прийняв Постанову “Про здійснення заставних операцій із зерном” №164 від 07.02.2003р., яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно п.1 Порядку здійснення заставних операцій із зерном заставні  операції  із  зерном  (заставна  закупка  зерна, відповідальне зберігання заставного зерна) здійснюються Державним агентом та уповноваженими із забезпечення заставних закупок зерна (далі - Державний агент, уповноважені), зерновими складами з використанням коштів державного бюджету та/або залучених кредитів банків за заставними цінами, які щороку встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За умовами договору №141 позивач виступив як уповноважений державного агента та одночасно як зерновий склад, а відповідач –як товаровиробник.

Пунктом 7 зазначеного Порядку передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник  має  право  протягом восьми місяців від дня поставки зерновим складам заставного зерна, але не пізніше ніж 1 березня наступного року продати зерно за умови повернення Державному агенту коштів, отриманих за заставне зерно та відшкодування зерновому складу фактичних витрат за його зберігання. У разі коли сільськогосподарський товаровиробник не витребував заставне зерно до закінчення строку дії договору, воно переходить у власність держави, а видані складські документи втрачають чинність.

Таким чином, з наведених правових норм вбачається, що для вирішення питання щодо відшкодування товаровиробником зерновому складу фактичних витрат за його зберігання необхідно встановити, чи продав товаровиробник заставне зерно, чи перейшло це зерно у власність держави.

Як встановлено судами попередніх інстанцій під час нового розгляду, відповідач  не витребував зерно та воно перейшло у власність держави.

Згідно п.3 Порядку проведення розрахунків за зберігання заставного зерна, що перейшло у власність держави, затвердженого вищевказаною Постановою, після закінчення строку дії договорів  заставних  операцій із   зерном уповноважені обраховують невитребуване зерно, що перейшло у власність держави, та подають Державному агенту заявку щодо відшкодування витрат на його зберігання на зернових складах.

У зв’язку з наведеним місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що право уповноваженого державним агентом (у даному випадку позивача) на бюджетне відшкодування затрат виникає з 01 березня відповідно року, тобто в день, коли затрати держави за зберігання залогового зерна фактично відсутні. Отже, за рахунок державних коштів відшкодовуються всі витрати зернового складу зі зберігання зерна, понесені ним з моменту укладення договору.

Згідно приписів частини  2  статті  111-7 Господарського  процесуального  кодексу  України  до  юрисдикції  касаційної  інстанції  не  відноситься  повторна  оцінка доказів та  встановлення  обставин  відхилених  господарським  судом  при  розгляді  спору.

За таких обставин суди, виходячи з процедури, визначеної Кабінетом Міністрів України у Порядку проведення розрахунків за зберігання заставного зерна, що перейшло у власність держави, правомірно та обґрунтовано дійшли висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у зв’язку з тим, що за рахунок коштів державного бюджету відшкодовуються всі витрати зернового складу, тобто позивача, понесені ним з моменту укладення договору з сільськогосподарським товаровиробником, зважаючи на невитребування останнім заставного зерно і набуття державою права власності на нього.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки вони фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України.

За таких обставин, переглянута у справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного  законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються  непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.12.2006р. у справі №2-2/11012.1-2006 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                          Г.Жаботина

А.Уліцький