ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2007 р.
№ 36/393

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства “Київський військовий торг № 1”

на  постанову
Київського апеляційного господарського суду від 18.01.07р.

у справі
№ 36/393

господарського суду
міста Києва

за позовом
Військового прокурора Київського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України в особі Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю

до
Державного підприємства “Київський військовий торг № 1”

про
стягнення 24975,42грн.

за участю представників:

прокурора
позивача

Гриненко Г.Є., посв. від 26.07.06р.
Завертнєв П.О., дов. № 2 від 25.12.06р.

відповідача
Петренко Н.О. дов. від 15.01.07р.

ВСТАНОВИВ:

Військовий прокурор Київського гарнізону звернувся до господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України в особі Головного військового клінічного ордена Червоної зірки госпіталю, до Державного підприємства “Київський військовий торг № 1” про стягнення боргу в сумі 24975,42грн. на підставі статей 151, 161 Цивільного кодексу Української РСР, посилаючись на порушення відповідачем зобов’язання щодо оплати наданих йому комунальних послуг, які виникли з підстав, передбачених Цивільним кодексом України, заподіяння шкоди економічним інтересам держави.

Відповідач  проти позову заперечив з мотивів необґрунтованості та недоведеності  позовних вимог, звернення прокуратури з позовом після закінчення позовної давності для захисту порушеного права.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.10.2006р. (суддя Трофименко Т.Ю.) у задоволенні позову відмовлено повністю; судове рішення вмотивовано недоведеністю позивачем обставин справи, на які він покликається в обґрунтування позовних вимог, щодо надання комунальних послуг відповідачу та їх вартості, закінченням строку позовної давності до пред’явлення позову, який судом обчислено згідно положень Цивільного кодексу Української РСР.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.07р. (судді: Моторний О.А. - головуючий, Кошіль В.В., Алданова С.О.) рішення господарського суду скасовано частково; позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 5716,44грн. боргу, 153грн. державного мита та 27,01грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в решті позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення, апеляційна інстанція зазначила, що місцевим судом помилково застосовано до спірних правовідносин норми Цивільного кодексу Української РСР, позовну давність всупереч частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України застосовано за відсутності заяви сторони про її застосування; задовольняючи позов частково, суд вказав на підтвердження доказами надання послуг з постачання холодної води, та застосував положення статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, що визначають порядок та спосіб виконання зобов’язань.

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову та залишити без змін рішення першої інстанції, мотивуючи касаційну скаргу доводами про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права, а саме:  положень цивільного законодавства про позовну давність, Положення про військове (корабельне) господарство, затверджене Наказом Міністра оборони України від 16.07.1997р. № 300, статті 71 Цивільного кодексу Української РСР, статей 267, 530, пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Позивач відзив на касаційну скаргу не надав, усно в судовому засіданні відхилив доводи касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, застосування судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору є наявність та зміст зобов’язань, що склались між позивачем та відповідачем з огляду на користування відповідачем приміщенням їдальні, яке знаходиться на території позивача.

Місцевим господарським судом у рішенні вказано, як встановлену обставину справи, що між Головним військовим клінічним ордена Червоної зірки госпіталем та ДП “Київський військовий торг № 1” у 2002р. була укладена угода, на підставі якої між сторонами виникли правовідносини з приводу користування нежитловим приміщенням (їдальнею), а також сторонами було досягнуто згоди з приводу погашення відповідачем комунальних платежів, нарахованих за надані комунальні послуги.

Також суд встановив, що позивачем було виставлено відповідачу до сплати рахунки-фактури № 23 від 30.01.2002р. на суму 1201,62грн., № 30 від 08.02.2002р. на суму 1040,43грн., № 68 від 06.03.2002р. на суму 1197,39грн., № 95 від 03.04.2002р. на суму 1062,64грн.

Згідно розрахунку позивача заборгованість по комунальним платежам відповідача (лист від 16.08.2002р.) становить 24975,42грн. (в тому числі 9647,47грн. за електроенергію, 2746, 27грн. за теплову енергію, 5049,71грн. за гарячу воду, 5716, 44грн. за холодну воду, 1815,33грн. за природний газ).

Листом від 24.10.2002р. № 8/2002 позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за комунальні послуги в розмірі 24337,52грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд дійшов  висновку, що між сторонами існували правовідносини з приводу оренди приміщення їдальні, які припинились у березні 2003р., однак вказав, що, всупереч положенням статті 33 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не надано суду належних доказів, що підтверджують існування заборгованості відповідача у розмірі, що зазначений у позовній заяві, та доказів, що підтверджують надання комунальних послуг взагалі; з огляду на виникнення у позивача права на позов з січня 2003р. у задоволенні позовних вимог належить відмовити на підставі частини 1 статті 80 Цивільного кодексу Української РСР.

В свою чергу суд апеляційної інстанції встановив, що позивач надав розшифровку рахунків за холодну воду, що, на думку суду підтверджує надання ним відповідних послуг на суму 5716,44грн., які підлягають стягненню в силу статті 526 Цивільного кодексу України, з огляду на відсутність заяви сторони про застосування позовної давності за приписами частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України.

Однак висновки судових інстанцій щодо предмету позову та результатів вирішення спору зроблено з порушенням норм матеріального права, що регулюють правовідносини сторін, та з неповним з’ясуванням істотних обставин справи.

Скасовуючи рішення місцевого суду апеляційна інстанція правомірно вказала на помилкове застосування ним положень Цивільного кодексу Української РСР щодо застосування судом позовної давності, водночас висновок апеляційного суду щодо відсутності заяви відповідача про застосування позовної давності зроблено без дослідження відзиву, поданого відповідачем на позовну заяву (а.с.24).

Також, розглядаючи спір, господарські суди першої та апеляційної  інстанцій виходили з наявності між сторонами угоди про користування нежитловим приміщенням, надання відповідачем згоди на оплату наданих позивачем комунальних послуг, наявності між сторонами правовідносин, що випливають з надання позивачем відповідачу комунальних послуг.

При цьому ні рішення місцевого суду  ні постанова апеляційного суду не містять посилання на докази, якими підтверджено укладання такої угоди відповідно до вимог законодавства, чинного на момент, вказаний судом (2002 рік), а також посилання на докази, що підтверджують виникнення між сторонами у даному спорі зобов’язань, що випливають з діяльності позивача як водо-, тепло- чи енергопостачальника.

Таким чином, судами не з’ясовано правову природу та підстави, з яких випливають зобов’язання відповідача щодо сплати спірних сум, їх відповідність предмету та підставам, на яких було заявлено позов.

Також судова колегія відзначає, що з матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі було порушено за позовом прокурора в інтересах установи, що входить до підпорядкування Міністерства оборони України до державного підприємства, що також є підпорядкованим Міністерству оборони України.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки визначені, зокрема, статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає обов‘язок господарського суду порушувати справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

При цьому частина 2 статті 2 зазначеного Кодексу зобов‘язує прокурора самостійно визначати, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовувати необхідність їх захисту, а також визначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, за змістом пункту 2 статті 121 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України, обсягу наданих прокурору статтею 29 Господарського процесуального кодексу України прав, представництво прокуратурою інтересів держави у господарському суді є одним із видів представництва в суді, яке за своєю правовою природою є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов‘язки. Але представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб‘єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.

З огляду на це, обґрунтовуючи у позовній заяві необхідність захисту інтересів держави та зазначаючи орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах прокурор, а вирішуючи питання про порушення справи за позовними заявами прокурора, і суд, повинні враховувати, що закріплені нормами Конституції України та іншими правовими актами інтереси держави у своїй основі потребують здійснення загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства тощо і можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді або держава може вбачати свої інтереси і в діяльності приватних підприємств, товариств.

Проте інтереси держави є відмінними від інтересів інших учасників суспільних відносин і, даючи офіційне тлумачення положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 зазначив, що підставою для порушення справи у суді є заява, у якій прокурор обґрунтовує порушення чи загрозу порушення інтересів держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, під яким відповідно до статей 6, 7, 143 Конституції України потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади, а не підприємства, установи і організації, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Натомість господарським судом при розгляді справи у першій інстанції не з’ясовано, чи є Головний військовий клінічний ордена Червоної зірки госпіталь органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, в розумінні частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, та чи є стороною у спірних правовідносинах зазначене у позовній заяві Міністерство оборони України, в чому полягає порушення чи загроза порушення інтересів держави, про що зазначено прокурором при зверненні з позовною заявою.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України повторно розглядаючи справу, вказаний недолік не усунув, неповно з’ясував обставини, які мали значення для правильного розгляду справи.

Таким чином, ухвалені судами рішення не відповідають положенням статті 105 Господарського процесуального кодексу України  та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями.

Неповне з’ясування всіх обставин справи, які  мають значення для справи, дає підстави для скасування ухваленого у справі рішення з мотивів, викладених у даній постанові та передачі справи на новий розгляд.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення у справі підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Під  час  нового  розгляду  справи  господарському  суду необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  і  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно  оцінити  докази,  що  мають  юридичне  значення  для  її  розгляду  і  вирішення  спору  по  суті,  і  в  залежності  від  встановленого,  правильно  визначити  норми  матеріального  права,  що  підлягають  застосуванню  до  спірних  правовідносин,  та  прийняти  обґрунтоване  і  законне  судове  рішення.

Керуючись статтями 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  Державного підприємства “Київський військовий торг № 1” задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.07р. у справі № 36/393 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 02.10.2006р. скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач