КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

10.04.07 р.          № 49/222-А

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Дзюбка П.О.

суддів:            Дикунської  С.Я.

Сотнікова С.В.

при секретарі:          Назаровій В.В.

За участю представників:

від позивача:

Дахова О.С. дов. №04-02/3 від 10.01.2007р.

від відповідача :

не з‘явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ЗАТ "Гермес Інвест Холдінг"

на постанову Господарського суду м.Києва від 05.12.2006

у справі № 49/222-А  (Сташків Р.Б.)

за позовом           Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до           ЗАТ "Гермес Інвест Холдінг"

про          стягнення штрафних санкцій у сумі 12018 грн.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду м. Києва від 05.12.2006р. позов Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” про стягнення штрафних санкцій у сумі 12018 грн. задоволено повністю. Стягнуто з ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” в доход державного бюджету України штрафні санкції за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів за 2005 р. у сумі 12 018грн.

Не погоджуючись з постановою, ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Господарського суду м. Києва у справі № 49/222-а від 05.12.2006р. Вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, а саме: ч.1 ст.8 Закону України “Про зайнятість населення”, ч.1 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів”, ст. 29 Кодексу законів про працю України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване положеннями ст. 18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України” (далі - Закон) та Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 року № 314 “Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі - Положення № 314). Суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме з вини відповідача на його підприємстві не дотримано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а тому застосував адміністративно-господарські санкції у розмірі 12018 грн.

Представник позивача надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому вимоги апеляційної скарги заперечує, вважає постанову суду першої інстанції такою, що прийнята у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, причину неявки суду не повідомив.

Враховуючи, що в матеріалах справи є докази (поштові повідомлення) належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Апеляційний суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представник позивача, всебічно та об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, встановив, що постанову Господарського суду міста Києва від 05.12.2006 року необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення із наступних мотивів:

Стаття 19 Закону про захист інвалідів встановлює для підприємств (об’єднань), установ і організацій (далі - підприємства) нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. N 314, визначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об’єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (п.1).

Пункт 5 Положення № 314 передбачає обов’язок підприємства інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідно до п.14 Положення №314 підприємства зобов’язані щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньо облікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; інформувати державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Частина друга ст. 19 Закону покладає відповідальність за незабезпечення наведених нормативів на керівників відповідних підприємств. Підприємства (об’єднання), установи і організації, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (частина перша статті 20 Закону).

Статтею 18 закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України” (далі-Закон) передбачено працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Підприємства мають інформувати державну службу зайнятості про вільні робочі місця та вакантні посади, шляхом надсилання звіту за формою №3-ПН.

Як вбачається з листа Оболонського районного центру зайнятості від 12.05.2006р. №949 товариством у 2005р. надавались звіти по формі №3-ПН до центру зайнятості без зазначення вакансій для інвалідів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до звіту ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” форми № 10-ПІ (поштова-річна) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік (далі - Звіт за 2005 рік) середньо облікова чисельність його штатних працівників облікового складу у 2005 році становить 69 осіб. У зв’язку з цим відповідно до положень частини першої ст. 19 Закону про захист інвалідів Товариству встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі –3х осіб.

Отже, відповідачем не інформувалися державна служба зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватись праця інваліда.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов’язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині 1 статті 18 цього Закону.

Однак, визначені в ст. 18 Закону (центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів) можуть здійснити свій обов’язок з працевлаштування інвалідів, лише після виконання підприємством своїх обов’язків, визначених в Положенні №314.

Оскільки органи працевлаштування інвалідів не були повідомленні про наявність у ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” вільних робочих місць (вакантних посад) на яких могла використовуватися праця інваліда, то, відповідно, не могли направити туди інвалідів для їх працевлаштування.

Дана обставина є свідченням того, що саме з вини відповідача на його підприємстві не дотримано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною 1 ст. 20 Закону про захист інвалідів передбачено, що підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме з вини відповідача на його підприємстві не дотримано нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Отже, місцевим судом правомірно застосовано ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки господарського суду першої інстанції, а суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам по справі, виніс обґрунтовану постанову, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови господарського суду.

Апеляційний суд вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а тому залишає постанову без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 195, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський апеляційний господарський суд –

УХВАЛИВ:

1.          Апеляційну скаргу ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” залишити без задоволення.

2.          Постанову Господарського суду міста Києва від 05.12.2006 року у справі №49/222-а за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ЗАТ “Гермес Інвест Холдінг” про стягнення штрафних санкцій у сумі 12018 грн. залишити без змін.

3.          Матеріали справи №49/222-а повернути до Господарського суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її виготовлення в повному обсязі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя          Дзюбко П.О.

Судді

Дикунська  С.Я.

Сотніков С.В.