ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 13/313

09.07.08

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 13/313                                                                                                    09.07.2008р.

За позовом

Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»

До

Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксент-Транс»

Про

визнання недійсним договору № 13/03 від 28.03.03р.

Головуючий суддя Сулім В.В.

Судді Морозов С.М.

Мудрий С.М.

Представники:

Від позивача:           Шварцман Є.Й. –пред. за довір., Корнєєв В.І. –голова правління,

Златін С.В. –пред. за довір.

Від відповідача:           Гуть В.В. –пред. за довір.

У судовому засіданні 09.07.08р. за згодою присутніх у засіданні представників сторін оголошена вступна та резолютивна частина рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксент-Транс»про визнання недійсним договору № 13/03 від 28.08.03р. та акт від 01.09.03р. про передачу шістнадцяти гаражних блоків по вул. Андрущенка, 4-в, а також просив покласти на Відповідача судові витрати.

30.07.07р. ухвалою Господарського суду міста Києва порушено провадження по справі № 13/313 та призначено її до розгляду.

03.10.07р. представник відповідача через канцелярію Господарського суду міста Києва звернувся з заявою про відвід судді Євдокимова О.В.

01.10.07р. Позивач надав суду доповнення до позовної заяви ГБК «Авіатор»про визнання недійсним договору № 13/03, в якому зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про кооперацію»виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу; чинний на момент укладення спірного договору статут не наділяв голову кооперативу повноваженнями укладати будь-які угоди, в тому числі й щодо розпорядження майном, як кооперативу, так і його членів, а отже голова ГБК «Авіатор»не мав ані законодавчо визначених, ані визначених статутом повноважень укладати оспорюваних договір з ТОВ «Акцепт-Транс».

Ухвалою В.о. Голови Господарського суду міста Києва від 04.10.2007 заяву ГБК «Авіатор»про відвід судді Євдокимова О.В. залишено без задоволення, а справу передано для подальшого розгляду судді Станіку С.Р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2007 справу № 13/313 було прийнято до провадження для подальшого розгляду та призначено розгляд справи.

14.11.07р. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву про визнання договору № 13/03 від 28.08.03 недійсним, в якому зазначає, що Корнєєв В.І. укладав договори від імені кооперативу протягом всього строку діяльності кооперативу; про факт схвалення Позивачем оспорюваного договору свідчить також і те, що на протязі з моменту укладення договору і майже до 2007 року Позивач не вчинив дій, що свідчать про несхвалення оспорюваного договору; твердження Позивача про те, що Відповідачем не вчинено дії по виконанню умов п. 1.3 договору № 13/03, а саме несплата пайових внесків за передані Позивачем гаражні бокси, сталося з виник Позивача, оскільки на даний час будівництво підземного гаражу у зв’язку з відсутністю фінансування з боку Позивача взагалі не здійснюється; підземний гараж не введено в експлуатацію. У відзиві Відповідача міститься заява про застосування позовної давності.

06.02.08р. Позивачем було подано до Господарського суду міста Києва заява про відвід судді Станік С.Р.

Ухвалою заступника Голови Господарського суду міста Києва від 11.02.08р. заяву Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»про відвід судді Станік С.Р. залишено без задоволення, розгляд справи доручено здійснювати судовій колегії у складі суддів Станік С.Р. (головуючий), Сулім В.В. та Морозов С.М.

23.04.08р. Позивачем було повторно подано заяву про відвід судді Станік С.Р.

Ухвалою заступника Голови Господарського суду міста Києва від 24.04.08р. заяву Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»про відвід судді Станік С.Р. залишено без задоволення. На підставі заяви судді Станік С.Р. щодо передачі на розгляд іншому складу суду, з метою уникнення в подальшому подачі відводів та скарг, розгляд справи доручено судовій колегії у складі суддів Сулім В.В. (головуючий), Морозов С.М. та Мудрий С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.08р. справу прийнято до провадження та призначено її розгляд.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін було ознайомлено з їхніми правами та обов’язками у відповідності із ст. 22 ГПК України.

Представникам сторонам у судовому засіданні роз’яснено вимоги ст.81-1 ГПК України.

Судом у відповідності з вимогами ст.81-1 ГПК України складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

02.06.08р. Позивач надав суду доповнення до позовної заяви, в яких, посилаючись на ст. 1 та 2 Закону України «Про кооперацію», ст. 50 ЦК УРСР, а також на порушення прав членів кооперативу, просить визнати договір недійсним.

18.06.08р. сторони звернулися до суду із клопотанням про продовження строків розгляду спору на більш тривалий строк, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.08р. строк розгляду справи продовжено.

Відповідач надав суду 02.07.08р. пояснення, в яких вказує, що він заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх необґрунтованими з наступних мотивів: у спірному договорі вказано, що Відповідач вступає до кооперативу та сплачує членські внески за 16 блоків; відповідно до ст.ст. 2, 5, 15, 16 Закону України „Про кооперацію”, ст. 92 Цивільного кодексу України, ст. 65 Господарського кодексу України, п.п. 6.1, 6.2, 7.2 Статуту ГБК „Авіатор” голова правління кооперативу є керівником юридичної особи, який очолює виконавчий орган кооперативу –правління, яка є єдиною особою, яка без довіреності представляє кооператив у відносинах з іншими особами та фактично підписує всі правочини й інші документи від імені кооперативу; Позивач майже до 2007 року не вчинив дій, що свідчать про несхвалення оспорюваного договору; невиконання обов’язку із сплати пайових внесків відбулася внаслідок того, що гараж не введено в експлуатацію.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням організаційних зборів новоорганізованого автогаражного кооперативу «Авіатор»від 26.01.95р. (протокол № 1) було затверджено статут автогаражного кооперативу «Авіатор»та обрано його органи управління, в тому числі на посаду голови правління було обрано Корнєєва В.І. , а Луценка В.А. – членом правління. Державна реєстрація Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»була проведена 23.02.95р.

Статтею 6 Статуту Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»визначено, що вищим органом управління є загальні збори членів кооперативу (збори уповноважених) та правління. До компетенції загальних зборів відноситься, зокрема, вибори голови кооперативу і бухгалтера / казначея кооперативу відкритим голосуванням (п. 6.2 Статуту). Відповідно до п. 7.2 Статуту правління є виконавчим органом, підзвітним загальним зборам і вирішує питання, зокрема, заключення договорів і виконання інших операцій від імені кооперативу, а також представництво кооперативу в установах і організаціях.

Статут Гаражно-будівельного кооперативу „Авіатор” не визначає повноважень голови кооперативу.

На момент створення Позивача відносини із створення, діяльності та припинення кооперативу регулювалися Законом СРСР «Про кооперацію в СРСР». Статтею 14 Закону встановлювалося, що найвищим органом управління кооперативу є загальні збори, які для керівництва поточними справами обирають голову, а у великих кооперативах також правління. Кожний член кооперативу, в тому числі колективний, має один голос незалежно від розміру його майнового внеску. Правління кооперативу (голова кооперативу, в якому немає правління) здійснює керівництво поточними справами кооперативу і приймає рішення в питаннях, які не віднесені до виключної компетенції загальних зборів (зборів уповноважених). Головою правління є голова кооперативу. Голова кооперативу забезпечує виконання рішень загальних зборів (зборів уповноважених) і правління, репрезентує кооператив у відносинах з державними органами, підприємствами, організаціями, установами та іншими кооперативами, укладає договори, провадить інші дії.

03.02.95р. на засіданні правління ГСК «Авіатор»(протокол № 1) члена кооперативу Луценка В.А. було обрано заступником Голови кооперативу «Авіатор», на якого були покладені наступні посадові обов’язки: розробка проектно-кошторисної документації з будівництва гаражного комплексу; погодження питань будівництва з адміністрацією району та міста; взаємодія з підрядною організацією; виконання функцій уповноваженого із забезпечення реальності актів, довідок та інших документів в частині виконаних робіт.

Таким чином, Голова правління Позивача мав повноваження укладати від імені кооперативу договори в силу Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР», оскільки Статут у редакції від 1995 року не визначав особливостей повноважень голови правління на укладення договорів від імені кооперативу без довіреності порівняно з Законом.

27.08.03р. набрав чинності Закон України «Про кооперацію». Згідно із ст. 1 Закону кооперація - система кооперативних організацій, створених з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб своїх членів. Статтею 2 Закону визначено, що кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування; споживчий кооператив (споживче товариство) - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для організації торговельного обслуговування, заготівель сільськогосподарської продукції, сировини, виробництва продукції та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів.

Членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу (ст. 10 Закону).

Порядок вступу до кооперативу визначений у ст. 11 Закону, а саме: вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Рішення правління чи голови кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає затвердженню загальними зборами його членів. Порядок прийняття такого рішення та його затвердження визначається статутом кооперативу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу. Виконавчий орган кооперативу: здійснює управління кооперативом у період між загальними зборами членів кооперативу, забезпечує виконання їх рішень; представляє кооператив у відносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, міжнародними організаціями, юридичними та фізичними особами; укладає угоди між кооперативом та іншими особами; діє від імені кооперативу в межах, передбачених статутом кооперативу.

28.08.03р., тобто вже після набуття чинності Законом України «Про кооперацію», Гаражно-будівельний кооператив «Авіатор»(сторона –1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс»(сторона –2) уклали договір № 13/03 на передачу шістнадцяти гаражних боксів по вул. Андрющенка, 4-в (надалі –«Договір»). Від імені Позивача Договір підписав Голова правління Корнєєв В.І., а від імені Відповідача –Луценко В.А.

Відповідно до п.1.1 Договору Позивач передав Відповідачу шістнадцять гаражних боксів за адресою: м. Київ, вул. Андрющенка, 4-в. Пунктом 1.3 Договору сторони погодили, що Відповідач вступає до гаражно-будівельного кооперативу Сторони –1 і сплачує за ці 16 гаражних боксів пайові внески на будівництво в розмірі вартості переданих гаражних боксів, згідно п. 2.1 Договору. Відповідач зобов’язався сплати за власні кошти пайові внески на будівництво, або внести ці внески матеріалами та виконаними роботами, про що складається відповідний акт (п. 1.4 Договору).

Сторони у п. 2.1 Договору погодили, що вартість переданих 16 гаражних боксів визначається собівартістю їх будівництва і становить 351780 гривень.

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що після здачі гаражу Державній комісії, передані 16 гаражних боксів реєструються в Бюро технічної інвентаризації Києва як приватна власність Сторони –1, і приймаються єю на баланс.

01.09.03р. сторони склали акт № 1 передачі шістнадцяти гаражних боксів двоповерхового підземного гаражу по вул. Андрющенка, 4-в, від ГБК «Авіатор»до ТОВ «Аксепт-Транс».

Судом встановлено та не заперечується Відповідачем, що він не сплатив пайові внески за 16 гаражів ані грошовими коштами, ані будівельними матеріалами. В той же час Позивачем не було прийнято у члени Гаражно-будівельного кооперативу „Авіатор” Відповідача. Відповідачем фактично не були отримані від Позивача 16 гаражних боксів, які є об’єктом спірного Договору, оскільки будівництво гаражів не завершене, в експлуатацію гаражі не введені. Таким чином, сторони не виконали Договору.

На момент укладення Договору підстави виникнення цивільних прав і обов'язків визначалися ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР. Цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають:

з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування;

в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва;

внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав;

внаслідок інших дій громадян і організацій;

внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори) (ст. 41 ЦК Української РСР).

Чинне на момент укладення Договору законодавство не передбачало договору про передачу майна, але разом з тим зміст договору не суперечив законодавству.

Згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Чинне законодавство України на момент розгляду справи також не передбачає договору про передачу майна. Разом з тим, договір за своїм змістом не суперечить законодавству України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: (1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; (2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; (3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; (4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; (5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; (6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 29 Цивільного кодексу Української РСР юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Суд не приймає до уваги посилання Відповідача в обґрунтування наявності повноважень у Голови правління Позивача Корнєєва В.І. на укладення спірного Договору на те, що Голова правління Позивача Корнєєв В.І. правомірно укладав договори від імені кооперативу з моменту створення Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»з наступних мотивів.

До набуття чинності Законом України «Про кооперацію»Голова правління Позивача Корнєєв В.І. в силу Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР»мав повноваження укладати від імені кооперативу договори, не зважаючи на те, що Статутом Позивача таке повноваження йому не було надане. Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що до моменту укладення спірного Договору до Статуту Позивача від 1995 року зміни не вносилися, в тому числі у новій редакції Статут не викладався.

В той же час, Законом України «Про кооперацію», який набув чинності до дати укладення спірного Договору, голові правління кооперативу не надаються повноваження укладати договори від імені кооперативу одноособово без довіреності. Статутом Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»в редакції від 1995 року повноваження укладати договори від імені кооперативу надане колегіальному виконавчому органу –правлінню (п. 7.2).

Згідно із ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідачем надані постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.01.08р. у справі № 3/381 та Вищого господарського суду України від 02.06.08р. у справі № 3/381. Разом з тим, вказаними постановами був вирішений спір між Гаражно-будівельним кооперативом «Авіатор»та Приватним підприємством «Ерідан», а Товариство з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс»участі у справі не приймав, а тому факти, встановлені у справі № 3/381, не мають преюдиціального характеру для вирішення цього спору.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується із твердженням Позивача, що у Голови правління Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»Корнєєва В.І. були відсутні повноваження для укладання (підписання) спірного Договору одноособово.

Відповідно до ст. 63 Цивільного кодексу Української РСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Статтею 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Судом встановлено, що Договір від імені Позивача підписав Голова правління Гаражно-будівного кооперативу «Авіатор»Корнєєв В.І.

Позивач стверджує, що ні правління Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор», ні його загальні збори членів не затверджували спірний Договір.

Відповідач на спростовування твердження про не затвердження Договору Правлінням Позивача надав суду пояснення Луценка Віктора Анатолійовича, Ілюхи Анатолія Івановича та Рибальченка Сергія Дасійовича, які є членами правління Позивача, надані адвокату Вітюку В.В. на підставі ст. 6 Закону України „Про адвокатуру”.

Згідно із ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Луценко В.А., Ілюха А.І., Рибальченко СД. не є учасниками цієї справи, а отже надані ними пояснення адвокату не можуть бути доказами в силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України. З огляду на зазначене, вищевказані пояснення не є належними та допустимими доказами у справі, а тому суд не приймає їх до уваги. Таким чином, Відповідачем не було надано доказів, які б спростовували дане твердження Позивача про те, що Договір Правлінням кооперативу не укладався (не затверджувався), в тому числі й вчинення дій, які свідчили б про наступне схвалення його Позивачем.

Відповідач у своїх поясненнях в обґрунтування свого твердження про наявність у Голови правління Корнєєва В.І. повноважень укладати договір посилається на ст. 92 Цивільного кодексу України та ст. 65 Господарського кодексу України. Суд не приймає посилань на ці норми, оскільки вони набули чинності 01.01.04р., тобто вже після укладання спірного Договору. Разом з тим відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та п. 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України норми цих кодексів застосовуються лише до тих прав і обов’язків, які тривають і після набрання ними чинності. В той же час Договір триває лише в частині зобов’язань щодо передачі гаражних боксів та вступу Відповідача до Гаражно-будівельного кооперативу „Авіатор” й сплати пайових внесків. А отже застосування вищевказаних норм до визначення повноважень голови правління Позивача на момент укладення Договору є безпідставним.

Судом встановлено, що керівник Відповідача –Луценко В.А. на момент укладення спірного Договору був засновником і членом Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»та заступником голови правління Позивача, а тому останній був обізнаний із змістом Статуту Гаражно-будівельного кооперативу „Авіатор”, а отже й з обсягом повноважень органів та посадових осіб Позивача, в тому числі йому було відомо, що голова правління Позивача не має повноважень укладати від імені Позивача договори ані в силу Статуту, ані в силу Закону.

Не приймає до уваги суд й посилання Позивача про те, що йому було невідомо про порушення його прав внаслідок укладення цього Договору, оскільки голові правління не могло бути не відомо про зміст Статуту Позивача, тим більше, що Голова правління Позивача є засновником Гаражно-будівельного кооперативу „Авіатор”.

Що ж до посилання Позивача, що Корнєєв В.І. підписав Договір під тиском зі сторони Луценка В.А., то суд не приймає його до уваги, оскільки Позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що Луценко В.А. вчинив протиправні дії під час укладення спірного Договору.

У доповненні до позовної заяви Позивач посилається на той факт, що Відповідач ніколи не був членом кооперативу, а тому Договір суперечить ст.ст. 1 та 2 Закону України «Про кооперацію». Проте, дослідивши Договір, суд встановив, що у п. 1.3 Договору Відповідач зробив заяву про бажання вступити до членів кооперативу та сплатити пайові внески. Разом з тим, Позивач не розглянув у встановленому порядку цю заяву, через що Відповідач не набув статусу члену кооперативу. З огляду на зазначене, суд вважає безпідставним посилання Позивача на ст.ст. 1 та 2 Закону в обґрунтування недійсності спірного Договору.

Суд критично оцінює твердження Позивача у клопотанні про дослідження в судовому засіданні 09.07.08р. документальних доказів про те, що договір підпадає під законодавчі норми ЦКУ: ч. 5 ст. 203 - якою передбачено, що правочин має бути спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним, і ст. 234 –якою передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. По-перше, у зазначеному клопотанні Позивач вказав, що „дії сторін у справі свідчать про свідоме їх здійснення з наміром незаконно заволодіти колективним майном членів ГБК”. Таким чином, Позивач визнає, що й у Позивача, й у Відповідача був намір створити правові наслідки –передати у власність Відповідачу майно кооперативу. По-друге, спірний договір створений односторонньо, обидві юридичні особи у справі по спірному договору будь-яких правових наслідків для його дії не вчиняли і не здійснювали. Відповідно до ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. А ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Спірний договір є не одностороннім, оскільки і на Відповідача, і на Позивача покладає обов’язки виконати певні дії. По-третє, вимога про визнання договору фіктивним покладає на позивача обов’язок доведення відсутності у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Разом з тим, Позивач не довів відсутності у Відповідача наміру створити юридичні наслідки за спірним Договором. Договір підлягає визнанню фіктивним лише за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити юридичні наслідки. Як зазначає Відповідач, Позивач не завершив будівництво та не ввів експлуатацію гараж, а Позивач не прийняв Відповідача до членів кооперативу, що не заперечується Позивачем. Крім того Позивач посилається на те, що Відповідач вимагає від нього виконання договору. Отже, фактичні обставини справі свідчать, що Відповідач уклав спірний Договір з метою отримання у власність гаражів та вступу до кооперативу, тобто з метою створення юридичних наслідків.

Згідно із ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею ЦК УРСР встановлено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 Цивільного кодексу України).

Отже, позовна давність за вимогою про визнання Договору недійсним становить три роки. Судом встановлено, що як Позивачу, так і Відповідачу, директор якого на момент укладення спірного Договору був членом Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор», було відомо про те, що Статутом Позивача Голову правління не було наділено повноваженням одноособово від імені Позивача без довіреності укладати договори тощо, а Закон України «Про кооперацію»був офіційно опублікований в газеті «Урядовий кур'єр», 2003, 08, 27.08.2003 № 158. З огляду на зазначене, Позивач дізнався про порушення його прав –укладення Договору не уповноваженою на те особою, не пізніше 28.08.03р. Перебіг позовної давності за вимогою визнати спірний Договір недійсним слід обчислювати з 29.08.03р., а отже позовна давність сплила –28.08.06р. Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою із вимогою про визнання Договору недійсним 19.07.07р., тобто вже після спливу позовної давності, що Позивач визнає у позовній заяві в обґрунтуванні пропуску позовної давності.

Суд не приймає до уваги твердження Позивача про те, що він дізнався про спірний Договір лише 14.09.06р., коли Відповідач звернувся до нього із вимогою виконати спірний Договір, оскільки у позовній заяві міститься клопотання Позивача про відновлення строку позовної давності, де він вказав, що йому було відомо про спірний Договір і він визнає те, що позовна давність за вимогою про визнання Договору недійсним сплила ще до подання позову. Суд враховує, що позовна заява підписана головою правління Позивача –Корнєєвим В.І., якому Статутом Гаражно-будівельного кооперативу „Авіатор” в редакції від 2006 року, надано повноваження без довіреності виконувати дії від імені кооперативу, подавати від імені кооперативу позовні заяви (п. 7.3 Статуту), а клопотання підписане представником Позивача.

Наслідки спливу позовної давності встановлені у ст. 267 Цивільного кодексу України. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву заявив про застосування позовної давності.

Разом з тим, Позивач у своїй позовній заяві клопотав про відновлення строку позовної давності, посилаючись на те, що реалізація права щодо судового захисту була обмежена поведінкою Відповідача, оскільки останній зловживаючи правами підрядчика, наполягав на подовжені терміну виконання зобов’язання, а по закінченню строку позовної давності щодо угод, укладених в період виконання зобов’язання, ініціював вимогу про визнання банкрутом кооперативу, що, на думку Позивача, унеможливлювало своєчасне звернення в зазначені законом строки та захистити порушені права.

Суд вважає, що зазначені обставини не можуть бути визнані поважними причинами пропущення позовної давності з огляду на наступне. По-перше, Позивач не вказав, які саме умови договору підряду із Відповідачем надавали останньому право зловживати своїм становищем, в тому числі перешкоджали звернутися до суду із вимогою про визнання Договору недійсним. По-друге, процедура банкрутства юридичної особи не забороняє боржнику звертатися до суду із позовами про визнання недійсними договорів. Таким чином, обставини, наведені Позивачем, як причини пропуску позовної давності об’єктивно не перешкоджали останньому звернутися до суду із позовом про визнання недійсним договору.

Згідно із ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, судом встановлено, що позовна давність за позовними вимогами про визнання договору № 13/03 на передачу шістнадцяти гаражних боксів по вул. Андрющенка, 4-в, від 28.03.08р. недійсним сплив; у позовній заяві міститься клопотання про відновлення строку позовної давності, обґрунтовані причинами, які на думку суду не є поважними; Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності. З огляду на зазначене, у суду наявні правові підстави для відмови у позові у зв’язку із спливом позовної давності.

Всебічно та об’єктивно дослідивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін та встановивши всі обставини, що мають значення для справи, суд у задоволенні позову Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор»до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Транс» про визнання недійсним договору № 13/03 на передачу шістнадцяти гаражних боксів по вул. Андрющенка, 4-в, від 28.08.03р. відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набуває законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Головуючий суддя                                                                                           В.В.Сулім

Судді                                                                                                               С.М. Морозов

С.М. Мудрий