ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2007 р.
№ 14/165

Колегія  суддів  Вищого господарського суду України  у складі:

головуючого  судді                                               Кузьменка М.В.,

суддів                                                                        Васищака І.М.,

Рибака В.В.,

розглянувши     касаційну  скаргу  Відкритого акціонерного товариства “Рівнеазот” на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.10.2006р. та рішення господарського суду Рівненської області від 19.07.2006р.

у  справі                   №14/165 господарського суду Рівненської області

за позовом               Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” в особі Управління магістральних газопроводів “Львівтрансгаз”

до відповідачів       Відкритого акціонерного товариства “Рівнеазот”,

Товариства з обмеженою відповідальністю “Оптіма”

про                             визнання недійсними правочинів

а участю представників:

ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” –Колодко В.І.;

ВАТ “Рівнеазот” –Ведернікова О.С., Воронін Я.Г.;

ТОВ “Оптіма” – не з’явилися

в с т а н о в и л а :

Дочірня компанія “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” в особі Управління магістральних газопроводів “Львівтрансгаз” звернулася до господарського суду Рівненської області з позовом та просила суд визнати недійсними правочини уступки права вимоги №127-12 від 03.12.2003р., №136-12 від 10.12.2003р., №2525/12-09 від 20.07.2004р., №01-19з-04 від 04.08.2004р., №01-20ін-04 від 18.08.2004р., №01-21ін-04 від 18.08.2004р., №01-22з-04 від 18.08.2004р., 01-25з-04 від 17.09.2004р.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач стверджує, що спірні правочини укладені внаслідок введення його в оману (а.с.1-4).

Перший відповідач у справі –ВАТ “Рівнеазот” у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на те, що сам факт не виконання зобов’язання за іншою угодою не є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено факту його омани (а.с.45-48).

Від другого відповідача відзиву на позов до прийняття рішення у даній справі не надійшло.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 19.07.2006р. заявлені вимоги задоволені, спірні правочини визнані недійсними (а.с.70-72).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правочини укладені другим відповідачем шляхом омани позивача, з метою набуття можливості одержання від ВАТ “Рівнеазот” матеріальних цінностей. Також судом встановлено, що ТОВ “Оптіма” не мало наміру на створення правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.10.2006р. рішення господарського суду Рівненської області від 19.07.2006р. залишено без змін (а.с.108-112).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, ВАТ “Рівнеазот” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, а у задоволенні заявлених вимог відмовити.

В обґрунтування вимог касаційної скарги, ВАТ “Рівнеазот” посилається на порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

До розгляду поданої касаційної скарги по суті, позивач звернувся з заявою про припинення касаційного провадження у зв’язку із ліквідацією відповідача –ТОВ "Оптіма".

Подане клопотання відхилено колегією суддів з огляду на те, що:

-касаційна інстанція, переглядаючи у касаційному порядку прийняті судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ст.1117 ГПК України), отже, не має права досліджувати нові  докази;

-підстав для припинення касаційного провадження не має, оскільки особа, яка подала касаційну скаргу не є такою, що ліквідована;

-в силу ч.5 ст.91 ГК України, ліквідація господарського товариства вважається завершеною, а товариство таким, що припинило свою діяльність, з дня внесення запису про його ліквідацію до державного реєстру, позивачем таких доказів не надано.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає   частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду даної справи встановлено наступне.

03.12.2003р. ТОВ “Оптіма” направлено заяву №127-12 про припинення зобов’язань заліком. Відповідно до вказаної заяви припиняється зобов’язання ТОВ “Оптіма” перед позивачем, яке виникло в силу договору поруки №01-285ін-03 від 29.08.2003р. на суму 900 000грн., а також зобов’язання ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз” в особі УМГ “Львівтрансгаз”,  що виникло в силу договору №01-256ін-03 від 01.08.2003р. перед ТОВ “Техноімпорт” і право вимоги виконання якого перейшло до ТОВ “Оптіма” згідно договору уступки права вимоги №15/2 від 03.12.2003р.

10.12.2003р. відповідно до заяви другого відповідача №136-12 про припинення зобов’язання заліком здійснено припинення взаємних  зобов’язань на суму 98 442грн. Так, в силу вказаної заяви припиняється зобов’язання ТОВ “Оптіма” перед позивачем, яке виникло в силу договору №01-285ін-03 від 29.08.2003р., а також позивача на підставі договору №01-331ін-03 від 16.10.2003р., право вимоги виконання якого  передано ТОВ “Техноімпорт” ТОВ “Оптіма” згідно договору №16/12 від 10.12.2003р.

20.07.2004р. позивачем в особі УМГ “Львівтрансгаз” заявою №2525/12-09 припинено заліком взаємні зобов’язання на суму 450 000грн., а саме позивача перед ТОВ “Оптіма”, що виникли в силу договору №23/6 від 23.06.2004р., та зобов’язання другого відповідача перед позивачем, що виникло на підставі договору №01-143-ін-04 від 09.04.2004р.

04.08.2004р. позивачем в особі УМГ “Львівтрансгаз” заявою №01-19з-04 проведено залік вимог на суму 217 745,85грн., відповідно до якого зобов’язання позивача оплатити виконані роботи згідно ряду договорів, право вимоги  виконання яких передано ТОВ “Оптіма” згідно договору №98 від 29.07.2004р., та зобов’язання ТОВ “Оптіма” перед позивачем відповідно до умов договору №01-143ін-03 від 09.04.2004р. припинені.

18.08.2004р. заявою  №01-20ін-04 припинені заліком зобов’язання на суму 600 000грн., а саме: зобов’язання позивача, право вимоги якого передано ТОВ “Оптіма” в силу договору уступки права вимоги №01-08 від 18.08.2004р.; зобов’язання ТОВ “Оптіма” перед ДК “Укртрансгаз” в особі УМГ “Львівтрансгаз” згідно договору №01-143ін-03 від 09.04.2004р.

18.08.2004р. заявою №01-21ін-04 проведено залік вимог на суму 500000грн., у зв’язку з чим припинені: зобов’язання позивача, право вимоги виконання якого передано ТОВ “Оптіма” відповідно до договору №34/08 від 18.08.2004р., а також зобов’язання другого відповідача перед позивачем, що виникло за умовами договору №01-143ін-03 від 09.04.2004р.

18.08.2004р. заявою від 18.08.2004р. №01-22з-04 припинені взаємні зобов’язання на суму 376 678,32грн., а саме: зобов’язання ТОВ “Оптіма” перед позивачем згідно договору №01-143ін-03 від 09.04.2004р., а також зобов’язання ДК “Укртрансгаз” в особі УМГ “Львівтрансгаз” , право вимоги виконання якого передано за умовами договору №33/08 від 12.08.2004р. відповідачу.

17.09.2004р. заявою №01-25з-04 від 17.09.2004р. проведено залік взаємних вимог на суму 632 054,08грн., у зв’язку з чим припинені: зобов’язання ДК “Укртрансгаз” в особі УМГ “Львівтрансгаз”, право вимоги виконання якого передано другому відповідачу згідно договору №33/08 від 12.08.2004р.; зобов’язання ТОВ “Оптіма” перед позивачем відповідно до договору №01-143ін-03 від 09.04.2004р.

Дійсність зазначених правочинів є предметом спору у даній справі.

Задовольняючи заявлені позивачем вимоги щодо визнання таких правочинів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що вони укладені шляхом введення в оману позивача. Також, судом встановлено, що ТОВ "Оптіма" не мав намірів на створення правових наслідків, які обумовлені цими правочинами. Такі висновки суду першої інстанції підтримані апеляційною інстанцією.

Однак, таких висновків суди дійшли без з’ясування правової природи правочинів, що призвело до невірного застосування норм матеріального права.

Так, правочини, дійсність яких оспорюється, відносяться до односторонніх правочинів з огляду на наступне.

В силу п.3 ст.202 ЦК України, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. При цьому, односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Чинне на момент припинення зобов’язань заліком, оформленим заявами від 03.12.2003р. №127-12 та від 10.12.2003р. №136-12, законодавство  також розрізняло угоди за видом, одним із яких є односторонні угоди (ч.2 ст.41 ЦК УРСР).

Як п.2 ст.601 ЦК України, так і ч.2 ст.217 ЦК УРСР, встановлюють, що зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

З матеріалів справи вбачається, що оспорювані позивачем правочини  за своєю правовою природою є правочинами про припинення зобов’язань  заліком. Відповідні заліки проведені, як встановлено судами, за заявою однієї сторони –в одних випадках позивача, в інших –другого відповідача, отже, є односторонніми правочинами.

Спірні правочини визнані судами недійсними, зокрема, на підставі ст.230 ЦК України. Відповідно до вказаної норми, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Із змісту вказаної норми вбачається, що вона застосовується у випадку, якщо правочин є дво-  або багатостороннім, тобто передбачає наявність більше однієї сторони.

Застосування цієї норми щодо спірних правочинів, вчинених у 2003р., взагалі безпідставне. Так, спірні правочини (угоди –відповідно до норм ЦК УРСР), укладені до набрання чинності ЦК України, у зв’язку з чим при вирішенні питання щодо відповідності їх загальним вимогам дійсності підлягали застосуванню норми, що діяли в момент їх вчинення. Враховуючи зазначене, судами безпідставно застосовувались норми ЦК України до правочинів про зарахування, вчинених у 2003р. (також див.п.10 роз’яснення ВАСУ від 12.03.99р. №02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”).

Також, визнаючи спірні правочини недійсними, суди виходили з того, що, в силу ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

При цьому, суди виходили з відсутності наміру на створення правових наслідків такими  правочинами у другого відповідача.

Разом з тим, більша частина  заяв про припинення зобов’язань заліком направлена не другим відповідачем, а позивачем, тобто відповідні правочини вчинені саме позивачем. Отже, намір на створення відповідних наслідків  такими правочинами (а.с.22-27) мав бути не у  ТОВ “Оптіма”, а саме у позивача, тому дослідження наміру другого відповідача на створення або не створення правових наслідків відповідних правочинів не є предметом доказування у даній справі.

Застосування відповідної норми ж до інших правочинів (угод) є помилковим, оскільки останні (а.с.20,21) укладені до набрання чинності новим ЦК України.

Висновку щодо відсутності наміру на створення вказаними спірними правочинами відповідних наслідків суди дійшли з огляду на те, що у подальшому угоди, які стали підставою для набуття ТОВ “Оптіма” прав вимоги виконання позивачем зобов’язань, які припинялись спірними правочинами, розірвані. При цьому, суди дійшли висновку про те, що угоди про відступлення права вимоги укладені другим відповідачем з метою одержання активів позивача.

Між тим, відповідні угоди не досліджувались судами і у матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази визнання угод, відповідно до яких ТОВ “Оптіма” передано право вимагати виконання зобов’язань позивачем, в установленому порядку недійсними.

Таким чином, відповідні висновки судів, в порушення вимог ст.32 ГПК України, не ґрунтуються на доказах.

Враховуючи зазначене, прийняті у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

Під час нового розгляду  заявлених у цій справі вимог, судам необхідно витребувати та дослідити відповідні угоди уступки права вимоги, на які є посилання у спірних правочинах, і  які стали підставою для набуття другим відповідачем  прав вимагати виконання позивачем зобов’язань, що припинялись внаслідок вчинення спірних правочинів; з’ясувати чи  не визнані вони у встановленому порядку недійсними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Рівнеазот” задовольнити частково.

2.Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.10.2006р. та рішення господарського суду Рівненської області від 19.07.2006р. у справі №14/165 скасувати.

3.Справу передати на новий розгляд до господарського суду Рівненської області.

Головуючий  суддя                                                       Кузьменко М.В.

Судді                                                                            Васищак І.М.

Рибак В.В.