ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

28.03.07                                                                                           Справа  № 10/223-4332

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                                  Бойко С.М.,

суддів:                                                         Марко Р.І.,

Бонк Т.Б.,

при секретарі Чаплик І.,

з участю представників

від позивача:  з”явився,

відповідача : з”явився,

розглянув апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Теребовлянському районі, м.Теребовля

на постанову господарського суду Тернопільської області від 20.12.2006 року, суддя Півторак М.Є., в справі № 10/223-4332,

за позовом приватно-орендного підприємства «Іванівське», с.Іванівка Теребовлянського району

до відповідача   державної податкової інспекції у Теребовлянському районі, м.Теребовля

про  скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 17.05.2006 року,

в с т а н о в и в :

постановою господарського суду Тернопільської області від 20.12.2006 року задоволено позов  приватно-орендного підприємства «Іванівське»до  державної податкової інспекції у Теребовлянському районі про  скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 17.05.2006 року, яким на позивача накладені штрафні санкції на суму 30064 грн. за безпідставне включення  до складу податкового кредиту суми податку, які у відповідних звітних періодах його постачальниками не були задекларовані до сплати та не були сплачені до бюджету.

Постанова суду мотивована тим, що податковим органом не доведено порушення позивачем визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість, оскільки позивачем процедуру сторнування (зобов'язання з ПДВ/ податковий кредит) та розрахунків з бюджетом проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

При цьому, судом зазначено, що позивач не наділений повноваженнями щодо контролю за своєчасністю і правильністю сплати податків та подання звітності контрагентами за господарськими операціями.

В апеляційній скарзі скаржник (відповідач)  просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту податок на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних контрагентами в порушення п.п.7.2.3 п.7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість", оскільки суми податку на додану вартість, віднесені до податкового кредиту не знаходять підтвердження в податкових зобов'язаннях продавців цих товарів.

Крім цього, контрагенти позивача податкової звітності не подавали та відсутні у них  складські приміщення та транспортні засоби для постачання матеріальних цінностей.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що факт здійснення господарських операцій з контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.  Позивачем дотримані всі вимоги Закону України «Про податок на додану вартість»при включенні по виписаних контрагентами податкових накладних ПДВ до податкового кредиту, а тому відсутні підстави для визначення податкового зобов»язання  з податку на додану вартість  та прийняття оскаржуваного рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Підставою прийняття податкового повідомлення -рішення №/0 від 17.05.2006 року та застосування штрафних санкцій на суму 30064 грн., було  встановлене актом перевірки за № 66/2300-00953668 від 03 травня 2006 року  порушення податкового законодавства шляхом завищення податкового кредиту з податку на додану вартість та не перерахування на окремий рахунок цього податку (порушення позивачем п.1.8 ст.1, п.п.7.4.1 п.7.4, п.п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Зокрема, актом перевірки зафіксовано, що позивачем включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по операціях з ПП “Украгроресурси” щодо придбання:  кукурудзи (накладна №21 від 19.01.2004 р. на загальну суму 15 000 грн., в т.ч. ПДВ в розмірі 2 500 грн.) та отрутохімікатів (накладна від 31.03.2004р. №73 на загальну суму 25 000, 01 грн., в т.ч. ПДВ в розмірі 4 166, 67 грн. та накладна від 15.09.2004р. №16 на загальну суму 23 800 грн., в т.ч. ПДВ в розмірі 3 966, 67 грн.). Оплата вартості товарів проведена ПОП “Іванівське” через установу банку та шляхом здійснення товарообмінних операцій.

Крім того, ПОП “Іванівське” включено до складу податкового кредиту суми ПДВ по операціях з ПП “Багро” щодо придбання товарно-матеріальних цінностей (кукурудзи) в розмірі  28000 грн., в т.ч. ПДВ в розмірі 4666,66 грн. ( накладна від 05.04.2004р. № 77). Оплата вартості товарів здійснена ПОП “Іванівське” через установу банку.

В червні 2005 року ПОП “Іванівське” включено до складу податкового кредиту суми ПДВ по операціях з  ТзОВ “Західенерго” щодо придбання товарно-матеріальних (отрутохімікатів) на загальну суму 93180 грн., в т. ч. ПДВ в розмірі 15 530 грн. (накладні  від 31.05.2005 року за №№ №505/31-6,  505/31-10 ). Оплата вартості товарів здійснена ПОП “Іванівське”через установу банку.

ПОП  “Іванівське” укладено угоду купівлі-продажу від 10.01.2006 р. з УПП “Укртехмаш” про поставку товарно - матеріальних цінностей (насіння кукурудзи) на загальну суму 7000 грн., в т. ч. ПДВ в розмірі 1166, 67 грн. (податкова накладна від 24.01.2006р. №2401-06). Оплата вартості товарів здійснена ПОП “Іванівське” через установу банку.

При перевірці  податковим органом не було встановлено фактичне місцезнаходження одного із контрагентів позивача, із-за різних причин не проведено перевірку контрагентів позивача щодо відображеннями ними в податковому обліку спірних операцій. З наведеного податковим органом зроблено висновок про безпідставне включення позивачем до складу податкового кредиту суми податку, які у відповідних звітних періодах його постачальниками не були задекларовані до сплати та не були сплачені до бюджету, який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Проте, такий висновок податкового органу не відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Відповідно до п.п.7.7.1. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість" від  3 квітня 1997 року №168/97-ВР (в редакції, що діяла на час виникнення у позивача права на відшкодування) суми податку, що підлягають сплаті до бюджету або відшкодуванню  з  бюджету,  визначаються  як різниця  між  загальною  сумою  податкових зобов”язань, що виникли у зв'язку з будь-якою поставкою товарів (робіт, послуг) протягом звітного періоду, та сумою податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додну вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді, у зв"язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, а згідно  п.п.7.4.5 вказаної  статті не дозволяється включення до складу податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) –актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Керуючись п.7.5 ст.5 вищенаведеного Закону, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: за вимогами п.п.7.5.1. дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п.п.7.2.6. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Наявні в матеріалах справи податкові накладні містять усі необхідні реквізити передбачені п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” та підтверджують сплату сум ПДВ позивачем в ціні товару, який придбавався, що відповідає вищезазначеним вимогам.

З наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про правомірність включення позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість відповідно до вищевказаних податкових накладних, оскільки позивачем процедуру сторнування (зобов'язання з ПДВ/ податковий кредит) та розрахунків з бюджетом проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Покликання податкового органу  на непідтвердження позивачем права на податковий кредит з огляду на фактичну несплату податку до бюджету контрагентами позивача є безпідставним, оскільки діючим податковим законодавством не передбачена відповідальність покупця(в даному випадку –позивача)  за несплату податків контрагентами угод.

Закон України «Про податок на додану вартість»не пов»язує право на віднесення до податкового кредиту, сплачених сум ПДВ в ціні товару, окрім тих, підстав, які викладені у змісті цього закону.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону "Про податок на додану вартість" платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у пп. "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п. 10.2 ст. 10 Закону).

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця.

Покликання відповідача  на відсутність складських приміщень для зберігання товарно-матеріальних цінностей, відсутність транспортних засобів у контрагентів, а звідси, що  не відбулися господарські операції базуються на припущеннях, а тому судом до уваги не приймаються. Одержання позивачем товарів, проведення їх оплати через банківську установу підтверджуються доказами та що  фактично господарські операції відбулися.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладення штрафних санкцій.

З наведеного, висновок податкового органу про безпідставність включення позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість  на суму 30064 грн. не відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства, а тому податкове повідомлення-рішення №/0 від 17.05.2006 року підставно скасовано місцевим судом.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування постанови місцевого суду є безпідставними.

Постанова місцевого суду прийнята у відповідності з вимогами  діючого законодавства, а тому підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 198,200,205,206 КАС України, суд,

ухвалив :

постанову господарського суду Тернопільської області від 20.12.2006 року в  справі за номером 10/223-4332 залишити без змін, а апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Теребовлянському районі  –без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                                                      С.М. Бойко

Судді:                                                                                               Т.Б.Бонк

Р.І.Марко