ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18
січня 2007 р.

№
45/362

Вищий  господарський
суду  України  в складі колегії

суддів:

Грейц
К.В. -головуючого,
Муравйова О.В., Бакуліної С.В.,

розглянувши  касаційну скаргу

ЗАТ
“САСК “Скіф”

на  постанову

від
16.10.2006

Київського
апеляційного господарського суду

у
справі господарського суду міста Києва
№ 45/362

за
позовом

СПД
ОСОБА_1

до

ЗАТ
“САСК “Скіф”

про

стягнення
12809,90 грн.

за
участю представників:
- позивача

ОСОБА_2

-
відповідача

не
з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням
Господарського суду міста Києва від 16.08.2006 у справі № 45/362 (суддя Балац
С.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського
суду від 16.10.2006 (колегія суддів у складі головуючого судді Данилової Т.Б.,
суддів Капацин Н.В., Бившевої Л.І.), позовні вимоги Суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Спеціалізованої акціонерної
страхової компанії “Скіф” про стягнення 12809,90 грн. задоволені частково на
суму 7927,40 грн. основного боргу за договором від 02.01.2004 за надані
позивачем медичні послуги застрахованим відповідачем особам, в задоволенні
решти вимог відмовлено.

Рішення
та постанова у справі мотивовані приписами ст. ст. 7, 11, 525, 526 Цивільного
кодексу України, відповідно до яких договір є підставою виникнення цивільних
прав і обов'язків, які мають виконуватись належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а також
відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки
між сторонами у справі склалася практика (звичай ділового обороту), за якою
позивач передавав відповідачеві страхові медичні акти, підписані обома
сторонами договору, та рахунки - фактури, а відповідач на підставі цих
документів оплачував вартість наданих позивачем медичних послуг, то така
практика повинна застосовуватись і до наступного виконання сторонами договору
його положень, отже, у відповідача виник цивільний обов'язок сплатити
позивачеві вартість наданих ним медичних послуг за підписаними страховими
медичними актами за період з серпня 2005р. по січень 2006р. включно, на
загальну суму 7927,40 грн., при цьому, страхові акти за лютий та березень 2006
р. відповідачем не підписані, а позивачем не доведено їх фактичне надання, тому
позов в частині стягнення їх вартості, а також процентів, пені та штрафу за
несвоєчасну оплату рахунків, не підлягає задоволенню.

Не
погодившись з рішенням та постановою у справі в частині задоволення позовних
вимог, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить судові акти у
справі скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі,
оскільки вважає, що неналежне виконання позивачем договірних умов та
одностороння зміна ним умов договору визнана судом звичаєм ділового обороту,
такий висновок суперечить ст.ст. 7, 525, 526 Цивільного кодексу України. Крім
того, договір підписано директором Залізничної філії ЗАТ “САСК “Скіф” Строк Л.М.,
яка не мала відповідних повноважень ні на його підписання, ані на перерахування
коштів, отже, висновок суду про схвалення правочину суперечить ст. 241
Цивільного кодексу України.

СПД
ФО - підприємець ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить її залишити без
задоволення, як необґрунтовану, а рішення та постанову у справі - без змін, як
такі, що відповідають вимогам чинного матеріального та процесуального права.

Представник
скаржника своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної
інстанції не скористався.

Склад
колегії суддів, якою згідно ухвали від 08.12.2006 прийнята до провадження
касаційна скарга у справі, змінено розпорядженням В.о. Голови судової палати
Вищого господарського суду України від 18.01.2007 № 02-12.2/10.

Перевіривши
у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого
господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла
висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як
вбачається з матеріалів справи, судами попередніх інстанцій під час розгляду
справи встановлено, що 02.01.2004 між сторонами за справою укладено договір про
надання медичних послуг, за умовами якого виконавець (позивач) зобов'язується
вчасно та кваліфіковано надавати застрахованим пацієнтам медичні послуги, а
замовник (відповідач) - своєчасно сплачувати виконавцю вартість цих послуг
(пункти 1.1, 1.2 договору), виконавець приймає пацієнтів на обстеження
та лікування на підставі заяви - направлення, виданого замовником (п.
2.1 договору), виконавець надає пацієнту лікарську допомогу без
направлення замовника тільки у швидко допоміжних випадках, при цьому пацієнт
повинен пред'явити виконавцю страховий поліс або картку застрахованого та
документ, що засвідчує особу (пункт 2.3. договору), сплата здійснюється
на підставі акту виконаних робіт, який надається замовнику разом із заявами -
направленнями, та рахунку в термін 5-и банківських днів, рахунки подаються замовнику
станом на перше число місяця (п. 3.2 договору).

Судами
попередніх інстанцій встановлено, що позивачем, починаючи з січня 2004 року,
щомісячно надавались відповідачеві підписані обома сторонами договору страхові
медичні акти та рахунки-фактури на оплату наданих медичних послуг, які
відповідач повністю сплачував до липня 2005 року включно, однак, за період з
серпня 2005 року по січень 2006 року включно підписані ним страхові медичні
акти на надання медичних послуг на загальну суму 7927,40 грн. не оплачені.

Задовольняючи
позов в цій частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт надання
позивачем медичних послуг підтверджується щомісячними сумісними страховими
медичними актами і не спростований відповідачем, а відсутність заявок-направлень
не позбавляє його обов'язку сплатити позивачеві вартість наданих ним медичних
послуг, адже, між сторонами договору фактично склався порядок (практика),
відповідно до якого підписаний страховий медичний акт та рахунок-фактура є
достатніми для оплати послуг.

З
таким висновком слід погодитись, а, крім того, колегія суддів зазначає, що за
змістом пунктів 2.2, 3.2 договору заявка-направлення не є тим документом, що
засвідчує надання медичної послуги застрахованій відповідачем особі, оскільки
згідно п. 2.2 договору в направленні вказуються лише прізвище, ім'я,
по-батькові та припустимий діагноз і характер обстеження пацієнта, підставою ж
для надання медичної послуги є документ, який підтверджує, що пацієнт
застрахований замовником (відповідачем), а доказом надання медичних послуг і,
відповідно, підставою для їх оплати може бути лише страховий медичний акт (акт
виконаних робіт), адже, такі послуги згідно п. 2.3 договору могли надаватись в
порядку швидкої допомоги і без направлення замовника.

За
встановленої судами підстави для проведення розрахунків за надані позивачем
медичні послуги, його лист НОМЕР_1 з вимогою погасити заборгованість в розмірі
7927,40 грн. за медичні послуги, фактично надані в період з 01.08.2005 по
31.01.2006 відповідно до умов договору від 02.01.2004, у термін 14 днів, можна
кваліфікувати за ст. 530 Цивільного кодексу України як вимогу кредитора про
виконання зобов'язання з оплати послуг і визначення відповідачеві строку
погашення боргу, яку (вимогу) не виконано останнім у добровільному порядку,
отже, вимога про стягнення цієї суми з законною і обґрунтованою.

Щодо
посилань скаржника на підписання договору і страхових медичних актів не
уповноваженою особою Залізничної філії ЗАТ “САСК “Скіф”, колегія суддів
зазначає, що судом апеляційної інстанцій надано належне правове обґрунтування
відхилення цього доводу, а касаційна інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117
ГПК України не вправі вважати доведеними обставини, що відхилені в постанові
господарського суду, а, крім того, договір від 02.01.2004 в установленому
порядку не визнаний недійсним і є чинним.

Враховуючи
наведене, колегія суддів вважає висновки, викладені в рішенні суду першої та
постанові апеляційної інстанції у справі такими, що відповідають вимогам
чинного матеріального та процесуального законодавства, а мотиви касаційної
скарги не спростовують цих висновків, отже, підстави для їх скасування або
зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119,
11111  Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову
Київського апеляційного господарського суду від 16.10.2006 у справі № 45/362
господарського суду міста Києва  залишити
без змін.

Касаційну
каргу ЗАТ “САСК “Скіф” залишити без задоволення.

Головуючий                                                                         К.В.Грейц

Судді
О.В.Муравйов

С.В.Бакуліна