АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

29.01.07
Справа  № 1/1130-5/109

Львівський
апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                                Р. Марко

суддів                                           С. Бойко

Т. Бонк

При
секретарі                                     Скочко Ю.

розглянувши апеляційну
скаргу  п/п ОСОБА_1 від 18.10.06

на рішення господарського
суду Львівської   області від
13.10.06

у
справі    №
1/1130-5/109

за
позовом -  ВАТ»Добротвірська
ТЕС-2»

до
відповідача - п/п ОСОБА_1

третя
особа без самостійних вимог -
РВ ФДМУ по Львівській області

про   визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

Від позивача_  -
Петров О. дор. у справі

Від відповідача_ -  ОСОБА_2. дор. у справі

Від третьої особи-  Орищин Н. дор. у справі

Встановив:

Рішенням господарського суду Львівської
області від   13.10.06 по даній справі
задоволено позов ВАТ «Добротвірська ТЕС - 2». Визнано недійсним договір
купівлі-продажу об'єктів незавершеного будівництва (службово-побутового
корпусу, контрольно-пропускного пункту, автомобільної стоянки та 56/100 частини
виробничого корпусу), що укладений 12.11.04 між ВАТ «Добротвірська ТЕС-2»та п/п
ІОСОБА_1, посвідченим 12.11.04 приватним нотаріусом за реєстраційним номером №
НОМЕР_1.

Додатковим рішенням суду від 16.10.06
вирішено питання про скасування арешту на об'єкти спору, а також процесуально
оформлено ряд інших питань, пов'язаних з відмовою Позивачу в задоволенні
клопотань.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та
прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої
інстанції дійшов помилково до висновку про те, що при укладенні договору
сторонами допущено численні порушення чинного законодавства. Апелянт зазначає,
що матеріалами справи доведено факт перебування позивача у формі не державного
комерційного підприємства. Та обставина, що
позивач створений на підставі спільного наказу ФДМУ та Міненергетики та
передача до його статутного фонду майна, належного Добротвірській ТЕС не підтверджує
того факту, що позивач є державним підприємством. Судом не взято до уваги, що
станом на момент укладення спірного договору згідно довідки ЄДРПУ, позивач
перебував у колективній формі власності. Апелянт вважає, що оскільки позивач не
є державним підприємством, тому  до даних
правовідносин не може  бути застосовано
положення Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств».

Враховуючи, що позивач не є державним
підприємством, не створений в процесі приватизації, а продаж майна згідно
оспорюваного договору не відбувався через його приватизацію, в суду першої
інстанції не було правових підстав для задоволення вимог позивача.

Представник позивача заперечив проти
доводів апелянта,  вважає рішення
законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим просить залишити рішення суду першої
інстанції без змін, а апеляційну скаргу
- без задоволення.

Судова колегія розглянувши апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши присутніх у судовому засіданні
представників сторін, встановила наступне.

12.11.04 р. між ВАТ «Добротвірська ТЕС-2»та
Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого позивач
продав відповідачу об'єкти незавершеного будівництва (службово-побутовий
корпус, контрольно-пропускний пункт, автомобільну стоянку та 56/100 частини
виробничого корпусу). Договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом
Кам'янка-Бузького нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3. та
зареєстровано в реєстрі за номером НОМЕР_1. Пунктом 2 спірного договору
визначено, що вищевказані об'єкти незавершеного будівництва належать позивачу
на підставі акту приймання-передачі об'єктів незавершеного будівництва від
01.07.98р. і додатку (переліку) № 1 та Рішення Кам'янка-Бузького районного суду
Львівської області від 11.11.04р. по справі № 2-1278/2004 рік.

Судом також  встановлено , що ВАТ «Добротвірська
ТЕС-2»створено відповідно до спільного Наказу Міністерства енергетики та
електрифікації та Фонду державного майна України від 02.04.97р. № 402/35.
Згідно з цим наказом внеском в статутний фонд Позивача від одного з його засновників
-Державної акціонерної енергетичної компанії «Західенерго»було майно
незавершеного будівництва 9-го енергоблоку Добротвірської ТЕС.

Підтвердженням цього є наявний у
матеріалах справи наказ Добротвірської ТЕС № НОМЕР_2, згідно з яким було
затверджено перелік об'єктів, які залишаються за Добротвірською ТЕС та
об'єктів, які передаються Позивачу. Розподіл було здійснено на підставі доданих
до наказу переліків № 1 та № 2.

На виконання даного наказу було
складено акт приймання-передачі об'єктів незавершеного будівництва «Розширення
і реконструкції Добротвірської ТЕС автоматизованими енергоблоками 3*225 МВт»,
відповідно до якого Добротвірська ТЕС передала, а Позивач отримав майно згідно
з додатком до акту.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивача створено на базі державного майна.

Факт створення позивача на базі
державного майна доводиться також наявними в матеріалах справи письмовими
доказами відповідно до яких засновник позивача -ДАЕК „Західенерго” узгоджувало
з Міністерством енергетики і електрифікації України розрахунок вартості
об'єктів незавершеного будівництва з метою визначення розміру статутного фонду
(лист № НОМЕР_3.), а також включення до складу спостережної ради позивача
голову Кам'янка-Бузької районної державної адміністрації Львівської області.

З моменту створення позивача і станом
на дату укладення спірного договору ДАЕК „Західенерго” належить 99,12 % акцій в
статутному фонді позивача.

Судом встановлено, що відповідно до
інформації, одержаної з РВ ФДМУ у Львівській області приватизація ВАТ
„Добротвірська ТЕС-2” не проводилася, а тому суд приходить до висновку, що
форма власності позивача не змінилася з моменту його створення.

Даний факт доводиться Позивачем, в тому
числі наявною в матеріалах справи випискою з єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців (серія НОМЕР_4) та довідкою з
єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 19.09.05, в
якій зазначено, що Позивач за КФВ відноситься до державної форми власності і
йому присвоєно код НОМЕР_5.

Судовою колегією не беруться до уваги
твердження Відповідача про те, що на момент укладення оспорюваного договору, а
саме на 12.11.04 Позивач належав до колективної форми власності, які він
доводить наявними в матеріалах справи випискою з державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, виданої 18.10.06 року, листом № НОМЕР_6 за
підписом ОСОБА_4., листом РВ ФДМУ у Львівській області за № НОМЕР_7 і листом
НАК «Енергетична компанія України»від 11.09.06, оскільки з 01.01.04р. набули чинності
Цивільний Кодекс України та Господарський кодекс України, якими не передбачена
така форма власності як колективна. На виконання вимог вищезазначених
нормативних актів згідно з наказом Державного комітету України з питань
технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.04 за № 97 з 01.06.04
набув чинності новий класифікатор форм власності ДК 001-04, яким було
затверджено такі форми власності, як приватна, державна корпоративна, державна,
комунальна та комунальна корпоративна, тобто скасовано код та назву колективної
форми власності.

Окрім цього, з поданої Позивачем
довідки з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від
25.03.05 вбачається, що Позивач згідно з КФВ відносився до державної
корпоративної форми власності і йому присвоєно код НОМЕР_8, а з виписки з
державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданої
20.11.06 вбачається, що станом на сьогоднішній день Позивач відноситься до
державної форми власності.

Враховуючи те, що Позивача створено
відповідними уповноваженими органами, а саме, Міністерством енергетики та
електрифікації України та Фондом державного майна України на базі державного
майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Позивач
належить до державної форми власності.

З часу створення позивача останній не
зазнав зміни складу акціонерів, зміни організаційно-правової форми власності чи
будь-яких інших змін, які б дозволили припустити, що позивач належить до іншої,
ніж державна, форми власності.

Таким чином, станом на 12.11.04р
Позивач не міг належати до колективної форми власності, оскільки такої на цей
час не було передбачено законодавством.

Судом встановлено, що об'єкти
незавершеного будівництва, які відчужено за спірним договором входили до складу
державного майна, яке передавалося позивачу при його створені в якості внеску
до статутного фонду позивача.

На дату укладення спірного договору,
Наказом Фонду державного майна України НОМЕР_9 (у редакції наказу Фонду
державного майна України НОМЕР_10) було затверджено Положення про порядок
відчуження основних засобів, що є державною власністю.

Положення визначало порядок відчуження
суб'єктами господарювання державного майна, закріпленого за державними
підприємствами, їх структурними підрозділами, функції з управління майном яких
в установленому порядку передані до державних органів приватизації, державного
майна, переданого в оренду у складі цілісних майнових комплексів державних
підприємств, організацій, їх структурних підрозділів, орендодавцем якого є Фонд
державного майна України, Фонд майна Автономної Республіки Крим, регіональні
відділення Фонду державного майна України.

Відповідно до п. 4 Положення відчуження
майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління
яким в установленому порядку передані державним органам приватизації,
здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного
органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством.

Згідно з п. 10 Положення відчуження
державного майна шляхом його продажу здійснюється виключно на конкурентних
засадах - через біржі, на аукціоні, за конкурсом. Суб'єкт господарювання після
отримання погодження державного органу приватизації на відчуження майна шляхом
його продажу (при здійсненні продажу через біржі, на аукціоні) забезпечує
укладання договору з юридичною особою, яка має угоду про продаж майна, що
перебуває у державній власності, з Фондом державного майна України.

Слід також зазначити, що ще одним
нормативно-правовим актом, який визначає порядок відчуження Позивачем його
майна є «Інструкції про порядок списання, передачі в оренду та відчуження
основних засобів, що є державною власністю і закріплені за підприємствами
Міністерства палива та енергетики на праві повного господарського відання або
оперативного управління», затвердженої наказом Міністерства палива та
енергетики України від 25.11.2002 № 686.

Згідно з п. 2.4. Інструкції відчуження
шляхом продажу основних засобів, закріплених за державним підприємством,
проводиться безпосередньо підприємством після отримання на це дозволу
Мінпаливенерго, за погодженням з Фондом державного майна України або з його
регіональними відділеннями.

Пунктом
2.5. Інструкції передбачено, що відчуження основних засобів державного
підприємства, щодо якого прийнято рішення про приватизацію і функції управління
цим майном в установленому порядку передані державним органам приватизації,
здійснюється з дозволу фонду державного майна України.

Пунктом 2.6. Інструкції визначено, що
для розгляду питання про відчуження основних засобів шляхом продажу до
Головного управління методології бухгалтерського обліку та фінансування
Мінпаливенерго подається звернення підприємства разом з документами,
оформленими відповідно до Положення про відчуження основних засобів, що є
державною власністю, затвердженого наказом Фонду державного майна України
НОМЕР_9.

З наявних у справі документів
вбачається, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, жодних
погоджень з уповноваженим органами, до сфери управління яких відноситься
Позивач, не здійснювалось.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до правильного висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору
сторонами було допущено  порушення
чинного законодавства.

Одночасно суд приходить до висновку, що
Відповідачем не були надані суду належні докази для підтвердження тих фактів,
на які він посилався в апеляційній скарзі відповідно до вимог ст. 33 ГПК
України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що Рішення Кам'янко-Бузького районного суду Львівської області від
11.11.04р. по справі № 2-1278/2004рік, Ухвалою цього ж суду від 04.07.06р.
скасовано за нововиявленими обставинами. Судом апеляційної інстанції встановлено,
що Ухвала Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 04.07.06р в
справі № 8-3/06, якою скасовано Рішення Кам'янка-Бузького районного суду
Львівської області від 11.11.04р. по справі № 2-1278/2004рік  набрала законної сили. Зокрема зазначеною
Ухвалою встановлено, що частина об'єктів незавершеного будівництва, які були
відчужені за спірним договором  були
введені в експлуатацію, що може поставити під сумнів правильність визначення
вартості оцінки майна, що здійснювалася перед відчуженням майна за спірним
договором, оскільки оцінка вартості здійснювалася виходячи з того, що оцінюване
майно є об'єктом незавершеного будівництва.

З огляду на досліджені вище обставини
справи, колегія суддів, вважає, що місцевим господарським судом за наявних у справі
доказів в цілому зроблено правильні висновки щодо обставин справи, рішення
прийнято  з дотриманням вимог чинного
законодавства, що свідчить про відсутність підстав для скасування рішення
місцевого господарського суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.. ст.. 101, 103, 105
ГПК  України, Львівський апеляційний
господарський суд -

Постановив:

Рішення
господарського суду Львівської області від 13.10.06 у справі № 1/1130-5/109
залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Постанову
може бути оскаржено у касаційному порядку.

Матеріали
справи скерувати до господарського суду Львівської області.

Суддя-доповідач                                                               Р.
Марко

Судді
С. Бойко

Т.  Бонк