ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2007 р.
№ 23/427

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

Головуючий
Невдашенко Л.П.

Суддів
Михайлюка М.В.
Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу

Дочірньої компанії “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України”

на рішення
господарського суду міста Києва
від 22.09.2006 року

у справі
№ 23/427 господарського суду міста Києва

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрнафтогазінвест”

до
1) Дочірньої компанії “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України”
2) Національної акціонерної компанії
“Нафтогаз України”

про
зобов’язання вчиняти певні дії та зобов’язання припинити дії, що порушують  право власності

за участю представників сторін:

позивача
Руденко В.Б., Козицький З.Я.,

відповідача 1
відповідача 2
Самойленко К.В.,
Мельник В.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.09.2006 року у справі №23/427 (суддя: Демидова А.М.) позов задоволено: зобов’язано відповідача 1 виконувати обов’язок в натурі, а саме: відповідно до п. 2.2 угоди № 116-205 від 27.03.2006 року формувати на підставі документів, що надаються позивачем як оператором  по договору про спільну діяльність № 37 від 16.04.2004 року між Дочірнім підприємством НАК “Надра України” “Західукргеодогія” та позивачем, плановий розподіл поставок газу споживачам та доводити його до відома своїх структурних підрозділів, газорозподільних підприємств та структурних підрозділів газовидобувних підприємств; здійснювати відпуск газу споживачам згідно документів, що надаються позивачем як оператором по договору про спільну діяльність № 37 від 16.04.2004 року між ДП НАК “Надра України” “Західукргеодогія” та позивачем.

Зобов’язано відповідача 2 припинити дії, що порушують право власності, а саме відмову включати до зведеного балансу природного газу заявлені ліміти газу  та приймати планові розподіли  природного газу  по споживачах та/або інших  покупцях газу за вибором позивача як оператора по договору про спільну діяльність № 37 від 16.04.2004 р. між ДП НАК “Надра України” “Західукргеодогія” та позивачем.

Зобов’язано відповідача 2 вчиняти дії, а саме: включати до зведеного балансу природного газу заявлені ліміти газу та приймати планові розподіли природного газу по споживачах та/або інших покупцях газу за вибором позивача як оператора по договору про спільну діяльність № 37 від 16.04.2004 року між ДП НАК “Надра України” “Західукргеодогія” та позивачем. Стягнуто з відповідачів на користь позивача витрати на оплату державного мита та витрати на інформаційно-технічне  забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач 1 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення” від 29.12.1976 року № 11 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.1981 року №  4, від 25.12.1992 року № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, оскаржуване рішення зазначеним вимогам не  відповідає з таких підстав.

Як встановив місцевий господарський суд, 16.04.2004 року позивач та ДП НАК “Надра України” “Західукргеодогія” уклали договір про спільну діяльність № 37, предметом якого є спільна інвестиційна та виробнича діяльність з приводу організації та здійснення геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки Старо-Богородчанського газового родовища з метою одержання прибутку. Позивач за даним договором є оператором, тобто учасником договору, який згідно законодавства відкриває  окремий рахунок, веде баланс спільної діяльності та організовує ведення справ спільної діяльності.

На виконання цього договору, позивач уклав договори на постачання природного газу із підприємствами –споживачами природного газу, а саме –23.05.05 р. позивач уклав Договір на постачання природного газу № 23/12-05 із ВАТ “Іскра” та 22.03.2006 року –договір № 22/03-06 з ВАТ “Івано-Франківськцемент”.

Місцевий господарський суд також з’ясував, що 27.03.2006 р. позивач та відповідач 1 уклали угоду № 116-205 (далі - Угода), предметом якої є  визначення права користування  позивачем газотранспортною системою та порядок передачі відповідачу 1 документів для формування планового розподілу поставок природного газу споживачам.

Відповідно до п. 2.1  Угоди постачальник  не пізніше, ніж за 10 днів до початку місяця  реалізації надає відповідачу 1  документи про наявні ресурси, які  планується  поставити, ресурсний баланс за формою,  розподіл місячного обсягу газу по споживачах, по регіонах і газорозподільних підприємствах незалежно від  форм власності.

Пунктом 2.2 Угоди передбачено, що відповідач 1 на підставі документів наданих позивачем формує плановий розподіл поставок газу по споживачам та доводить його до відома своїх структурних підрозділів, газотранспортних підприємств та структурних підрозділів газовидобувних підприємств.

Місцевий господарський суд встановив, що  у червні 2006 року позивач  надав відповідачу 1 ресурсний баланс та плановий розподіл природного газу на липень 2006 р., відповідно до якого ВАТ “Іскра” заплановано поставити 0,3 млн. м3 газу, а ВАТ “Івано-Франківськцемент” –1,5 млн. м3 газу.

05.07.2006 року відповідач 1 факсограмою № 7959/64-04 повідомив позивача про те, що обсяги видобутого газу передбачені для  закачування у підземні сховища газу.

11.07.2006 року відповідач 2 повідомив позивача про неможливість включення в баланс надходження та розподілу природного газу  по Україні на липень 2006 року обсяги газу видобутого позивачем, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 року “Про порядок забезпечення галузей національної економіки та населення  природним газом” визначено, що потреба у природному газу  задовольняється  з ресурсів газу, видобутого (зокрема в процесі виконання договорів про спільну діяльність)  підприємствами НАК “Надра України”.

Відтак, постачання газу відповідачем 1 споживачам по заявленим позивачем обсягам  газу на липень 2006 року  не здійснювалось.

Відповідно до ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Господарський суд першої інстанції з’ясував, що позивач як оператор за договором про спільну діяльність № 37 від 16.04.2004 року розпорядився спільно добутим природним газом шляхом постачання його споживачам: ВАТ “Іскра” та ВАТ “Івано-Франківськцемент”.

За таких обставин, місцевий господарський суд прийшов до висновку про те, що чинним законодавством України не передбачено обов’язок позивача як учасника спільної діяльності видобутий у ході спільної діяльності природний газ реалізовувати виключно для потреб населення.

Окрім того, господарський суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ч. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 року суперечить положенням законодавства України про власність, а відтак задовольнив позовні вимоги.

Разом з тим, суд прийшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1729 від 27.12.2001 року “Про забезпечення споживачів природним газом” (далі –Постанова № 1729) потреба в природному газі задовольняється населення - з ресурсів газу, видобутого (зокрема у процесі виконання договорів про спільну діяльність) підприємствами Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Національної акціонерної компанії "Надра України", відкритим акціонерним товариством "Укрнафта", іншими господарськими товариствами, частка держави в статутному фонді яких перевищує 50 відсотків акцій, а також господарськими товариствами, більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) яких перебуває у статутному фонді інших господарських товариств, іншими господарськими товариствами, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, та з інших ресурсів природного газу Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Постанова № 1729 є чинним нормативно-правовим актом, який у відповідності до вимог ст. 117 Конституції України є обов’язковим до виконання, а відтак Постанова № 1729 підлягає застосуванню як така, що регулює правові відносини суб’єктів господарювання та органів державної влади у сфері постачання природного газу.

Статтею 3 Закону України “Про нафту і газ” передбачено, що відносини, пов'язані з користуванням нафтогазоносними надрами, видобутком, транспортуванням, зберіганням та реалізацією нафти, газу та продуктів їх переробки, регулюються Кодексом України про надра, Законом України "Про трубопровідний транспорт", Законом України "Про угоди про розподіл продукції", іншими нормативно-правовими актами, а також цим Законом з питань, пов'язаних з особливостями нафтогазової галузі. Таким чином Постанова № 1729 є нормативно-правовим актом прийнятим на виконання вимог Закону України “Про нафту і газ” і регулює спірні відносини сторін.

Суд не звернув уваги і на те, що згідно Постанови № 1729 НАК “Нафтогаз України” видав наказ № 45, яким затвердив Порядок  формування планових розподілів поставок природного газу  споживачам. Згідно  п. 1.2. вказаного Порядку річний баланс закупівлі та розподілу природного газу формується НАК “Нафтогаз України” виходячи з прогнозованого річного балансу споживання природного газу, який розробляється НАК “Нафтогаз України” разом з Мінекономіки та Мінпаливенерго. Крім того, як правомірно зазначив скаржник, згідно Статуту ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” накази та інші розпорядчі акти НАК “Нафтогаз України” є обов’язковими до виконання  Радою директорів Компанії (ДК “Укртрансгаз”) та її головою.

Місцевий суд не звернув увагу на те, що договір про спільну діяльність №37 від 16.04.2004 року укладено між позивачем та ДП НАК “Надра України” “Західукргологія”, яке Постановою № 1729 обмежено у реалізації права власності на видобутий природний газ.

Рішення у даній справі може вплинути на права та обов’язки ДП НАК “Надра України” “Західукргеологія”, поза як видобутий природний газ є спільною частковою власність позивача та ДП НАК “Надра України” “Західукргеологія” згідно ст. 1134 ЦК України.

Отже, вирішення судом заявленого позову зачіпає права і законні інтереси ДП НАК “Надра України” “Західукргеологія”, однак його до участі у справі залучено не було, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11110 ГПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Окрім того, розглядаючи вимоги про зобов’язання виконати умови договору, господарському суду належало встановити факт порушення та вину відповідача 1 у порушенні умов договору, а відповідача 2 –у порушенні права власності позивача.

Втім, ігноруючи вимоги п. 4 ч. 1 ст. 84 ГПК України місцевий  господарський суд у резолютивній частині рішення зобов’язав відповідача 1 виконувати умови договору, а відповідача 2 припинити дії, які порушують право власності, однак, при цьому не конкретизував які саме дії повинні вчинити відповідачі або від яких дій вони повинні утриматись та строки виконання таких дій.

Задовольняючи позовні вимоги та зобов’язуючи відповідача 1 формувати плановий розподіл поставок газу споживачам та здійснювати відпуск газу споживачам, місцевий господарський суд не звернув уваги на те, що угодою № 116-205 від 27.03.2006 року, укладеною між позивачем та відповідачем 1 передбачено порядок, механізм та строки формування планового розподілу поставок природного газу, а також умови поставки газу споживачам, невиконання яких позивачем унеможливлює формування  планового розподілу поставки газу споживачам та відпуск газу споживачам.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що судові рішення підлягають скасуванню, з передачею справи на новий розгляд місцевому господар ському суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2006 року у справі №23/427 скасувати, а матеріали справи передати суду першої інстанції для нового розгляду.

Головуючий                                                                Л.Невдашенко

Судді:                                                                          М.Михайлюк

Н.Дунаєвська