СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02.02.07                                                                                 Справа № 16/659.

Суддя: Пономаренко Є.Ю.,

при секретарі судового засідання Подколзіній С.С.

розглянувши матеріали справи за позовом

Державної інспекції з контролю за цінами в Луганській області, м. Луганськ

до Державного підприємства «Український державний проектний інститут споруд захищеного ґрунту «Дніпропромтеплиця», м. Луганськ

про стягнення 10178грн. 19 коп.

За участю представників сторін:

від позивача – Сердюков О.П., заст. нач. від., довіреність № 34-03/3488 від 15.12.06., Євсєєва Ю.С., заст. нач. від. по дов. № 34-03/3488 від 15.12.06.;

від відповідача –Ул’янов О.В., представник по довіреності № 01/03-26 від 09.01.07.

До початку слухання справи по суті не заявлено вимогу про фіксування  судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв’язку з чим відповідно до п. 21 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України  таке фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача суми економічних санкцій відповідно до рішення Держінспекції з контролю за цінами в Луганській області від 02.10.06. № 151 у розмірі 10178 грн. 19 коп.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 4 Закону України "Про ціни і ціноутворення" визначено повноваження Кабінету Міністрів України в галузі ціноутворення, зокрема, встановлено, що Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін (тарифів), а також по контролю за цінами (тарифами).

Таким органом відповідно до Положення про Державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 13.12.2000 N 1819 (далі - Положення), є Державна інспекція з контролю за цінами (далі - Держцінінспекція). Вона є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінекономіки і підпорядковується останньому.

Згідно з пунктом 11 Положення Держцінінспекція має територіальні органи - державні інспекції з контролю за цінами в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які становлять єдину систему органів державного контролю за цінами і мають права, передбачені пунктами 5, 6 Положення.

За змістом абзацу третього пункту 4 Положення Держцінінспекція відповідно до покладених на неї завдань у межах своєї компетенції здійснює перевірки додержання порядку формування, встановлення і застосування цін і тарифів, а також їх економічного обґрунтування.

Відповідно до пункту 5 Положення Держцінінспекція, зокрема, має право проводити в органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, підприємствах, установах та організаціях незалежно від форми власності перевірки бухгалтерських документів, книг, звітів, калькуляцій та інших документів, пов'язаних з формуванням, встановленням і застосуванням цін і тарифів.

Згідно з Інструкцією про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами, затвердженої наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства фінансів України від 03.12.2001 N 298/519, прийняття рішень про застосування економічних або фінансових (штрафних) за фактами порушення державної дисципліни цін покладено на Держцінінспекцію та відповідні державні інспекції з контролю за цінами в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

З наведеного випливає, що Держцінінспекція, приймаючи рішення про застосування санкцій за порушення державної дисципліни цін, є як орган державної влади у здійсненні управлінських функцій і, відповідно, як суб'єкт владних повноважень.

З урахуванням наведеного справи за участю Держцінінспекції, пов'язані із здійсненням нею владних повноважень, підлягають розглядові місцевими та апеляційними господарськими судами в порядку, встановленому Кодексу адміністративного  судочинства України.

За таких обставин, суд, починаючи з судового засідання 12.01.2007р. розглядає зазначений позов відповідно до порядку встановленому Кодексом адміністративного  судочинства України.

У судовому засіданні 12.01.2007р. було оголошено перерву до 02.02.2007р. о 10 год. 00 хв., про що представники обох сторін повідомлені належним чином із врученням повісток.

Представник позивача у судовому засіданні позовну вимогу підтримав у повному обсязі, зокрема обґрунтовуючи наступним.

Відповідно до плану роботи Держінспекцією з контролю за цінами в Луганській області проведена перевірка відповідача з питання додержання державної дисципліни цін при формуванні, встановленні та застосуванні цін на послуги з теплопостачання для всіх груп споживачів. Акт перевірки від 06.09.2006р. №04791.

В результаті перевірки встановлено завищення тарифу на послуги з теплопостачання для ІІ групи споживачів в опалювальний період 2005-2006рр. за рахунок застосування тарифів на енергію 174,6 грн./Гкал та 210,79 грн./Гкал у відповідні періоди, які не затверджено Луганською міською радою. На думку позивача при цьому порушено норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги»та Закону України «Про теплопостачання».

При цьому позивачем вказується, що додаткова виручка склала 3575 грн. 06 коп.

Представник відповідача проти позову заперечує з підстав, наведених у відзиві по справі, зданому до суду в засіданні 12.01.07р., посилаючись зокрема на наступне. Щодо застосування тарифу незатвердженого Луганською міською радою відповідач вказує, що у зв’язку зі знаходженням на балансі відповідача міні-котельної потужністю 0,95Гкал/рік, розташованої в будівлі підприємства та призначеної для опалення саме цієї будівлі, послуги з теплопостачання в даному видку відносяться до 3 групи житлово-комунальних послуг та визначаються за домовленістю сторін. Така позиція відповідає положенням Законів України «Про теплопостачання»та «Про житлово-комунальні послуги». Також, відповідач надав роз’яснення Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України та лист Луганської міської ради щодо віднесення послуг що надаються підприємством відповідача до 3 групи та мають регулюватися виключно за договором та відповідно тарифи на такі послуги не затверджуються органом місцевого самоврядування. Щодо розрахунку тарифу на послуги теплопостачання, в частині розрахунку статей витрат «оплата праці»та «відрахування на соціальні заходи»представник позивача вказує, що міні котельна не є відокремленою адміністративно-господарською одиницею та працівники що її обслуговують є працівниками юридичної особи – відповідача.

В ході судового розгляду справи судом досліджено всі надані до матеріалів справи пояснення та документи як докази, та зокрема: Акт перевірки від 06.09.2006р. №04791; Рішення Державної інспекції з контролю за цінами в Луганській області №151 від 02.10.2006р.; лист Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 30.01.06., лист Луганської міської ради від 03.10.06. та інші надані до справи документи та пояснення.

Сторони не досягли примирення.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та надані ними докази суд дійшов висновку про те, що пред’явлений Державною інспекцією з контролю за цінами в Луганській області позов не підлягає задоволенню виходячи з нижченаведених підстав.

Державною інспекцією з контролю за цінами в Луганській області з 28.08.06р. по 06.09.06р. проведено перевірку додержання державної дисципліни цін при формуванні, встановленні та застосуванні цін на послуги з теплопостачання на підприємстві відповідача. За результатами перевірки складено акт перевірки від 06.09.2006р. №04791.

На підставі матеріалів перевірки керівником Державної інспекції з контролю за цінами в Луганській області прийнято рішення від 02.10.2006р. №151 про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін.

В будівлі Державного підприємства «Український державний проектний інститут споруд захищеного ґрунту «Дніпропромтеплиця»знаходиться одна міні котельна потужністю 0,95Гкал/рік. Дані обставини підтверджується поясненнями сторін, матеріалами справи, зокрема, актом перевірки від 06.09.2006р. №04791, відзивом відповідача та листом Луганської міської ради від 03.10.06.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Позивачем при проведенні перевірки та прийнятті рішення про застосування санкцій помилково віднесено послуги з теплопостачання, які надаються відповідачем особам, що користуються приміщеннями будівлі, яка знаходиться на балансі відповідача та опалюється міні котельною, до послуг з теплопостачання другої групи споживачів. Такі послуги обґрунтовано віднесено відповідачем відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до третьої групи послуг, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін), з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. 2  Закону України «Про житлово-комунальні послуги»примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об'єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов'язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання регламентовано Закону України «Про теплопостачання».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про теплопостачання»визначено наступні терміни:

- система автономного теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю до 1 Гкал/год., місцевих (розподільчих) теплових мереж;

- система децентралізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю від 1 до 3 Гкал/год., місцевих (розподільчих) теплових мереж;

- система помірно-централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю від 3 до 20 Гкал/год., магістральних та/або місцевих (розподільчих) теплових мереж;

- система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії потужністю понад 20 Гкал/год., магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж.

В будівлі Державного підприємства «Український державний проектний інститут споруд захищеного ґрунту «Дніпропромтеплиця»знаходиться одна міні котельна, що забезпечує теплом виключно будівлю відповідача, потужністю 0,95 Гкал/рік, що встановлено судом за матеріалами справи та зазначено вище у даному рішенні.

Таким чином, відповідач має систему автономного теплопостачання, житлово-комунальні послуги за якою відносяться до третьої групи послуг, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін), а не систему помірно-централізованого чи централізованого теплопостачання житлово-комунальні послуги за якими відносяться до другої групи послуг, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування.

При цьому, також, слід відзначити, що Луганська міська рада, листом від 03.10.2006р. №13-457 (а.с. 37), з урахуванням роз’яснень Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 30.01.06., повідомила відповідачу, що послуги з теплопостачання, які ним надаються, з моменту набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться до третьої групи житлово-комунальних послуг, які визначаються за договором (домовленістю сторін).

Доводи позивача про те, що на даний час діє тариф затверджений декларацією №58 від 17.10.2000р. головного управління економіки Луганської облдержадміністрації судом відхиляються з наступних підстав.

Після набрання законної сили Закону України «Про житлово-комунальні послуги»порядок затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги застосовується відповідно до вимог даного Закону.

Так, ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги другої групи затверджують органи місцевого самоврядування, ціни і тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Тому, на даний час декларація №58 від 17.10.2000р. головного управління економіки Луганської облдержадміністрації є не чинною та відповідно ціни на теплопостачання в будівлі відповідача відносяться до третьої групи і визначаються виключно за договором (домовленістю сторін), тобто зокрема за договором між відповідачем як балансоутримувачем будівлі та орендарями приміщень.

За таких обставин, надання відповідачем послуг з теплопостачання особам, які користуються приміщеннями в будівлі відповідача, що опалюється за рахунок міні котельної потужністю 0,95Гкал/рік ((тобто послуг третьої групи ціна/тариф на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін)) не входить до складу регульованого тарифу на дані послуги та відповідно у позивача відсутні повноваження з проведення таких перевірок та відповідно застосування санкцій з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 Положення про державну інспекцію з контролю за цінами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2000р. №1819, Основними завданнями  Держцінінспекції  є  організація  та здійснення   контрольно-наглядових  функцій  з  питань  додержання центральними  та  місцевими  органами  виконавчої   влади,   Радою міністрів Автономної Республіки Крим,  підприємствами,  установами та  організаціями   вимог   щодо   формування,   встановлення   та застосування цін і тарифів.

Згідно п.4 даного Положення Держцінінспекція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, у межах  своєї  компетенції  здійснює  перевірки   додержання порядку формування,  встановлення і застосування цін і тарифів.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про ціни і ціноутворення" державне регулювання цін і тарифів здійснюється шляхом встановлення державних фіксованих цін (тарифів).

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про ціни і ціноутворення" державний   контроль за цінами здійснюється при встановленні і застосуванні державних фіксованих та  регульованих  цін  і  тарифів.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вся необґрунтовано одержана підприємством, організацією  сума виручки  в  результаті  порушення  державної  дисципліни  цін   та діючого порядку визначення вартості будівництва,  що  здійснюється із  залученням  коштів   Державного   бюджету   України,   бюджету Автономної Республіки Крим,  місцевих  бюджетів,  а  також  коштів державних підприємств, установ та організацій  підлягає  вилученню в  доход  відповідного  бюджету  залежно   від   підпорядкованості підприємства,  організації.  Крім  того,  в   позабюджетні   фонди місцевих   Рад   стягується   штраф у двократному  розмірі необґрунтовано одержаної суми виручки. Вказані суми  списуються  з рахунків підприємств і  організацій  в  банківських  установах  за рішенням  суду.

Відповідно до п.1.4 Інструкції про порядок застосування економічних та фінансових (штрафних) санкцій органами державного контролю за цінами, затвердженої наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України та Міністерства фінансів України 03.12.01 N 298/519, підставою  для  застосування  економічних   санкцій   за порушення   державної   дисципліни   цін  є  одержання суб'єктами господарювання необґрунтованої виручки в результаті порушення ними чинного  в  періоді,  що  перевіряється,  порядку  встановлення та застосування цін і тарифів, які регулюються уповноваженими органами відповідно до вимог законодавства.

На підставі вищевикладеного, наведений висновок позивача не підтверджується належними актами чинного законодавства.

Тому, санкції розраховані позивачем на підставі акту перевірки від 06.09.2006р. №04791, вказані в рішенні Державної інспекції з контролю за цінами в Луганській області від 02.10.2006р. №151 та заявлені за позовом, що розглядається у даній судові справі є необґрунтованими та не підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи справу на підставі Конституції та законів України, враховуючи наведений принцип, встановлений ст. 19 Конституції України  та ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшовши під час розгляду справи висновку про те, що санкції визначені вищевказаним рішенням Державної інспекції з контролю за цінами в Луганській області та заявлені за позовом є необґрунтованими та не підлягають стягненню з відповідача, суд не застосовує зазначене рішення позивача від 02.10.2006р. №151, що є протиправним і не відповідає законодавству та не має пріоритету при розгляді справи судом понад принципів верховенства права, законності та рівності всіх учасників процесу перед законом та судом.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено осіб, які брали участь у справі про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 06.02.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя

Є.Ю. Пономаренко