СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

05.02.07                                                                                 Справа № 1/480ад

Судова колегія господарського суду Луганської області у складі суддів:                Зюбанової Н.М. /головуючого/, Калашник Т.Л., Седляр О.О., при секретарі судового засідання Кравцовій Г.А.,   розглянувши матеріали справи за позовом

Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Луганськ

до  відповідача –Державного підприємства  “Ровенькиантрацит”, м.  Ровеньки Луганської області

про стягнення 525095 грн. 02 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача –Кошелькова О.В., дов. від 09.01.07 № 03-01/4;

від відповідача – Єгорова Я.М., дов. від 29.12.06 № 1-3/3д-96;

в с т а н о в и в:

Суть спору: про стягнення 525095 грн. 02 коп. штрафних санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2005 році.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав законної сили  з 01.09.05, до початку  діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року,  вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди  за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

За листом від 08.11.06 № 03-01/5884 позивачем було збільшено позовні вимоги до 580368 грн. 18 коп., а за листом 04.12.06 № 03-01/6191 /арк. справи 25, т. 2/ подано заяву про зменшення розміру  вимог до 525095 грн. 02 коп.

Дослідивши обставини справи, вислухавши представників сторін, суд дійшов до наступного.

Так, у відповідності до ст. ст. 19, 20 Закону № 875,  п. 8 Постанови КМУ від 03.05.95 № 314 "Про організацію робочих місць для працевлаштування інвалідів" для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця. При цьому, підприємства (об'єднання), установи організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено вищенаведеним нормативом щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно з п. 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою КМУ від 03.05.95 № 314, підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону № 875 Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.01 № 1767 затвердив Порядок     сплати     підприємствами     (об'єднаннями),     установами і організаціями   штрафних   санкцій   до   відділень   Фонду   соціального   захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів /далі –Порядок/.

Відповідно до п. 2 Порядку підприємства щороку не пізніше 1 лютого подають до відділень Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується наказом Мінпраці України за поданням Фонду та погоджується з Держкомстатом.

Згідно з  п. 3.3.3 Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві України, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 171 від 07.07.95 за погодженням з Міністерством економіки України, Міністерством праці України, Міністерством фінансів України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.08.95 за № 287/823 (далі - Інструкція) середньооблікова чисельність працівників з початку року обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року, тобто відповідно на 12.

З наявного в матеріалах справи звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-П1 (поштова-річна), затвердженою наказом Мінпраці України від 29.12.04 № 338, за 2005 рік (а. с. 13, т. 1) вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу –2482 особи, фонд оплати праці штатних працівників –34297,6 тис. грн.

Фактично на підприємстві відповідача не працевлаштовано у 2005 році 38 інвалідів /за розрахунком до заяви про зменшення вимог за адміністративним позовом/. За розрахунком позивача відповідач повинен був працевлаштувати у 2005 році  99 інвалідів та підприємство відповідача  мало перерахувати  штрафні санкції за 38 нестворених робочих місць  у сумі  525095 грн. 02 коп.

Пункт 4 Порядку  передбачено, що штрафні  санкції  сплачуються  підприємствами  самостійно не пізніше  15 квітня року, що настає  за звітним.

У  разі несплати  штрафних  санкцій  в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку (пункт 11 Порядку).

Відповідач вищевказані  штрафні санкції не перерахував, у зв’язку з чим позивач просить стягнути їх з відповідача.

Відповідач проти позову заперечує та посилається на вжиття ним усіх передбачених заходів для працевлаштування інвалідів, про що зазначено у відзиві за листом від 25.10.06 № 1592 та у доповненні до нього від 28.11.06 № 1777.

Оцінивши доводи сторін та обставини справи у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.18 Закону № 875 працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місяця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявності у нього професійних навиків та знань, а також рекомендацій медико - санітарної експертизи.  Підприємства (об’єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно з п. п. 5, 10-14 Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

У постановах від 20.07.04 № 04/336 зі справи № 2-23/9789-03, від 29.03.05 № 05/145 зі справи № 13/403 та від 29.03.05 № 05/144 зі справи № 3/118 Верховним Судом України викладено правову позицію, згідно до якої суди мають з'ясовувати, зокрема, чи повідомляло підприємство  органи працевлаштування про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів; якщо названі органи були повідомлені, то чи направлялись інваліди для працевлаштування і, відповідно, з чиєї вини направлені не були працевлаштовані або їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні посади.

Таким чином діям зазначених органів по направленню та працевлаштуванню інвалідів мають передувати дії  відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач   інформував  місцевий орган зайнятості про наявність вільних робочих місць, на яких можливо використовувати працю інваліда, що підтверджено наданими відповідачем звітами форми 3-ПН /арк. справи                     №№ 34, 35, 36/, листами  Ровеньківського міського центру зайнятості  № 10/3-505 від 25.04.06 та від 10.11.06 № 10/3-1408;

- відповідачем належним чином проведено атестацію робочих місць інвалідів, що підтверджено наказом № 653/к від 04.04.05, доданими до справи атестаційними паспортами робочого місця, зайнятого  інвалідом;

- у 2005 році відповідачем самостійно працевлаштовано 5 інвалідів /Богачьов Ю.В., Стецюк О.Л., Шилков О.Г., Шипіка В.В., Васильєв О.М./.

Крім того, позивачем не доведено, що безпосередньо інваліди звертались до відповідача для працевлаштування та їм було відмовлено у працевлаштуванні.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч.1 ст. 218 ГК України).  Частиною 2 ст. 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки відповідачем вжито заходи по забезпеченню  працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладено відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись, тому у задоволені позову слід відмовити.

Питання по судових витратах не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому порядку, а ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено їх стягнення у даному  випадку.

Згідно ст. 160, 167 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що повний текст постанови буде виготовлений та підписаний 12.02.07.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 150, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 12.02.07.

Суддя                                                                                Н.М.Зюбанова

Суддя                                                                                О.О.Седляр

Суддя                                                                                Т.Л.Калашник