ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2007 р.
№ 5/185

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Панової І.Ю.

суддів:
Заріцької А.О. (доповідач у справі)
Продаєвич Л.В.

розглянувши касаційну скаргу

- закритого акціонерного товариства "Дніпропетровський університет економіки та права"
- голови ліквідаційної комісії кредитної спілки "Академія XXI століття"

на рішення

та постанову

господарського суду Полтавської області від 19 червня 2007 року
Київського міжобласного апеляційного  господарського суду від 26 вересня 2007 року

у справі
господарського суду
№ 5/185
Полтавської області

за позовом
закритого акціонерного товариства "Дніпропетровський університет економіки і права"

до
- кредитної спілки "Академія XXI століття"
- приватного підприємства "Молодіжний центр "Розвиток"
- товариства з обмеженою відповідальністю "Центр обслуговування  та підтримки науки"

про
визнання договорів недійсними

за участю представників:

позивача: Вигодського С.В.,

голови ліквідаційної комісії кредитної спілки "Академія XXI століття": Кафізова Д.В.,

ПП "Молодіжний центр "Розвиток": Тетери Л.М.,

ТОВ "Центр обслуговування  та підтримки науки": Тетери Л.М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2006 року закрите акціонерне товариство "Дніпропетровський університет економіки та права" (далі –ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права", Університет) звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до кредитної спілки "Академія XXI століття" (далі –КС  "Академія XXI століття"), приватного підприємства "Молодіжний центр "Розвиток" (далі –ПП "Молодіжний центр "Розвиток") та товариства з обмеженою відповідальністю "Центр обслуговування та підтримки науки" (далі –ТОВ "Центр обслуговування  та підтримки науки") і, після уточнення  у квітні 2007 року своїх вимог, просило визнати недійсними десять договорів укладених з відповідачами у 2000, 2002, 2004, 2005 роках та стягнути з відповідачів на його користь кошти отримані за цими угодами у сумі 4 816 122, 24 грн., крім того, позивач просив поновити строк  позовної давності.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що оспорювані договори були укладені Кременчуцьким інститутом ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права", який не мав повноважень на їх укладення, крім того, угоди не містять такої істотної умови як ціна і частина з них  відповідачами фактично не виконувалася.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19 червня              2007 року (суддя Гетя Н.Г.) позов задоволено частково, визнано недійсними  договори укладені:

- 6 вересня 2000 року між Кременчуцьким інститутом ЗАТ „Дніпропет- ровський університет економіки та права" і КС "Академія XXI століття";

- 1 жовтня 2002 року № 10/02 та 5 січня 2005 року № 05/04 між Кременчуцьким інститутом ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права"  і  ПП "Молодіжний центр "Розвиток";

- 1 вересня 2005 року № 09/01, № 09/02, № 09/03, № 09/04, № 09/05, між Кременчуцьким інститутом ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права" і ТОВ "Центр обслуговування  та підтримки науки".

Стягнуто з відповідачів на користь позивача грошові кошти, отримані за вказаними договорами: 2 327 860, 04 грн., 1 553 812, 16 грн., 1 003 650 грн., відповідно, та понесені позивачем судові витрати на оплату державного мита, послуг адвоката та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним у справі рішенням КС "Академія XXI століття", ПП "Молодіжний центр "Розвиток" і ТОВ  "Центр обслуговування  та підтримки науки" звернулися до Київського міжобласного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просили скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позивачу відмовити у позові.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26 вересня 2007 року (судді: Зеленіна Н.Н. - головуючий,             Писана Т.О., Мазур Л.М.) рішення господарського суду Полтавської області скасовано, позивачу у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з винесеною у справі постановою суду апеляційної інстанції ЗАТ "Дніпропетровський університет економіки та права" і голова ліквідаційної комісії КС "Академія XXI століття" звернулися до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами, в яких, посилаючись на  порушення судом  норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 42, 43, 47,  ч.1 ст. 22, ст. 32, ч. 2 ст. 35, ч. 7 ст. 81, ст. 811, п. 3 ч. 1 ст. 84, ст. 101 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України), ч. 3  ст. 105 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 48-50, 58, 63 Цивільного кодексу УРСР (далі – ЦК УРСР), ст. 160 Господарського кодексу України (далі –ГК України,  ч. 4 ст. 9 Закону України „ Про кредитні спілки”, просять скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, змінивши його резолютивну частину щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, проаналізувавши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач в особі його структурного підрозділу - Кременчуцького інституту (далі - Інститут),                    6 вересня 2000 року уклав з КС "Академія XXI століття" договір про співробітництво, предметом якого є спільна діяльність сторін договору по реалізації інвестиційних проектів, пов'язаних з підтримкою розвитку освіти та культури в регіоні. Інститут  створений як філія ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права",  не є юридичною особою і має право  без погодження з Університетом укладати договори, контракти на суму, що не перевищує 50 000 грн. Сума отриманих за цим договором коштів значно перевищує обмеження встановлені Статутом.

Визнавши договір від 6 вересня 2000 року недійсним суд вважав доведеним, що він був укладений з перевищенням повноважень представником позивача, ним не схвалювався та, що позивачу стало відомо про нього лише у  листопаді 2005 року.

Суд першої інстанції також вважав встановленим, що між позивачем в особі Кременчуцького інституту та ПП "Молодіжний центр "Розвиток"                      1 жовтня 2002 року було укладено договір № 10/02 та 5 січня 2005 року                     договір № 05/04, про надання допомоги у залученні кваліфікованих працівників для надання допомоги в організації учбового процесу, які також є  недійсними,  оскільки укладені із перевищенням повноважень, сторони при їх укладенні не бажали реального настання правових наслідків (окрім оплати за послуги), та оскільки договори відповідачем фактично не виконувався.

З таких же підстав суд визнав недійсними договори укладені Кременчуцьким інститутом з ТОВ "Центр обслуговування  та підтримки науки" 1 вересня 2005 року  № 09/01, № 09/02, № 09/03, № 09/04, № 09/05, про надання послуг з прибирання навчальних корпусів, благоустрою подвір'я,  обслуговування інженерних мереж та поточного ремонту приміщень, з організації харчування та послуг з охорони об'єкту.

Додатковою  підставою  для визнання договорів недійсними суд першої інстанції вказав також вчинення їх внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.

При цьому, суд першої інстанції вважав також доведеними  вимоги  про стягнення з відповідачів на користь позивача отриманих ними грошових коштів  і стягнув, зокрема, 2 327 860, 04 грн. з КС "Академія XXI століття", 1 553 812, 16 грн. з ПП "Молодіжний центр "Розвиток", 1 003 650 грн. з              ТОВ "Центр обслуговування та підтримки науки".

За нормами діючого законодавства у випадку задоволення позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків. Проте обставини, виходячи з яких суд застосовує передбачені законом наслідки, повинні буди належно перевірені судом і доведені позивачем на загальних підставах, крім іншого, суду слід було б з'ясувати і врахувати при вирішенні спору, чиї кошти перераховувалися  за договорами  і чи могли вони бути стягнуті на користь позивача, оскільки із  п. 5 Положення про  Кременчуцький інститут ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права" вбачається, що джерелами фінансування діяльності Інституту є не тільки Університет.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи                          ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права" у позові апеляційний господарський суд виходив з того, що  відповідно до п. 2.3 Положення про  Кременчуцький інститут ЗАТ „Дніпропетровський університет економіки та права" Інститут має право без погодження з Університетом укладати договори, контракти на суму, що не перевищує         50 000 грн., а оскільки оскаржувані договори, в тому числі - про співробітництво від 6 вересня 2005 року, не містять майнових та грошових зобов'язань сторін, їх не можна вважати такими, що перевищують суму обмеження, тому вони могли бути укладені без додаткового погодження з університетом. Крім того, апеляційний суд вважав, що висновки  судово-економічної експертизи проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. професора М.С. Бокаріуса не є достатніми підставами для визнання договорів недійсними, як вказував у рішенні суд першої інстанції.

Аналізуючи висновки суду апеляційної інстанції в частині, що стосується   предмету оспорюваних договорів і характеру правовідносин, що склалися між сторонами договорів в процесі їх господарської діяльності, колегія суддів вважає їх обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції цим обставинам належної уваги не приділив і без достатнього правового обґрунтування зробив висновки про перевищення Інститутом своїх повноважень та вчинення оспорюваних договорів внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, що було умовою їх недійсності.

Такі вимоги можуть бути задоволені лише при доведеності позивачем, відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, факту зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, проте  рішення суду першої інстанції висновку про доведеність факту зловмисної угоди, не містить.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може повністю погодитися з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони не  ґрунтується на нормах матеріального права і не відповідають вимогам чинного господарського процесуального законодавства.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною  суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спір про визнання ряду договорів недійсними суд першої інстанції  в якості підстав вказав норми передбачені  ЦК УРСР та ЦК України.

Скасовуючи рішення суду, як незаконне, та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції своїх висновків належно не обґрунтував, а спростовуючи  висновки  суду першої інстанції  не послався на норми матеріального права, які були порушені чи не правильно застосовані судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЦПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

За таких обставин суд, з огляду на положення п. 3 ч.1 ст. 84 та ст. 99 ГПК України, зобов'язаний був у постанові вказати докази, на підставі яких прийнято рішення, доводи за якими господарський суд відхилив ті чи інші докази сторін, законодавство, яким суд керувався приймаючи рішення.

Проте постанова господарського суду апеляційної інстанції про відмову в позові переконливих висновків про безпідставність заявлених позивачем вимог не містить.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, закон передбачає, що правочин може бути визнаний недійсним виключно з підстав, вказаних в законі.

З уточнень до позовної заяви від 19 квітня 2007 року, які були остаточними (т. 3 а.с. 45), вбачається, що позивач просив визнати договір від             6 вересня 2000 року недійсним з підстав передбачених ст.ст. 58, 63 ЦК УРСР; договори від 1 жовтня 2002 року № 10/02 та  5 січня 2005 року № 05/04 –з таких же підстав та додатково з тих, що фактично роботи та послуги відповідачем не виконувалися; договори від 1 вересня 2005 року № 09/01,            № 09/02, № 09/03, № 09/04, № 09/05 –з тих же підстав, що всі попередні.

Господарські суди попередніх інстанцій цих обставин належно не з'ясували, тому кожен, в свою чергу, зробив висновки, які суперечать  матеріалам справи, а суд першої інстанції до підстав визнання угод недійсними відніс і ті, на які позивач не посилався, зокрема, вчинення оспорюваних договорів внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.

Відповідно до ст. 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням  повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для  особи, яку представляють, лише  в  разі  дальшого  схвалення  угоди  цією особою.

Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Частиною 1 ст. 58 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без  наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Судами не було належним чином з'ясовано всіх обставин справи, не визначено характеру спірних правовідносин, обсягу заявлених вимог та їх правових підстав, а судом апеляційної інстанції, крім того, належно не визначено  законодавство, яким врегульовуються спірні правовідносини. Крім того суди не враховували, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати  розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду дійшла висновку, що здійснюючи апеляційний перегляд рішення місцевого суду та приймаючи постанову про відмову в позові Київський міжобласний апеляційний господарський суд частково усунув допущені місцевим господарським судом порушення, але припустився власних, які є самостійною, передбаченою ч. 1 ст. 11110 ГПК України, підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що оскільки право оцінювати докази належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 22 ГПК України, необхідно уточнити вимоги позивача у справі, зокрема, правові підстави недійсності кожної з оспорюваних угод. Дотримуючись при цьому норм законодавства, чинного на момент їх укладення.

Таким чином, суду слід  врахувати вищенаведене дати належну оцінку зібраним у справі доказам і прийняти законне та обгрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11112 Господарського  процесуального  кодексу  України,  Вищий  господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги закритого акціонерного товариства              "Дніпропетровський університет економіки та права" та голови ліквідаційної комісії кредитної спілки "Академія XXI століття" задовольнити частково.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 26 вересня 2007 року та рішення господарського суду Полтавської області від 19 червня 2007 року у справі № 5/185 скасувати.

Справу № 5/185 направити до господарського суду Полтавської області на новий розгляд.

Головуючий                                                                   І.Ю. Панова

Судді                                                                               А.О. Заріцька

Л.В. Продаєвич