СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

17 грудня 2007 року

Справа № 2-23/1407-2007А

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді
Борисової Ю.В.,

суддів
Гонтаря В.І.,

Плута В.М.,

секретар судового засідання                                        Запорожець Т.О.

за участю представників сторін:

представник позивача - ОСОБА_1, довіреність
№  1599
від 13.12.07;

представник відповідача - Патраш Володимир
Іванович, довіреність №  3232/10   від 31.05.07, , Седченко Марина
Олексіївна  , довіреність №  197/с/10
від 19.01.07;

розглянувши апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим на
постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Іщенко Г.М.) від 23.10.2007 по справі №
2-23/1407-2007А

за позовом           Фізичної особи - підприємця  ОСОБА_2(АДРЕСА_1, м. Алушта, 98540)

до           Державної податкової інспекції у місті Алушті
Автономної Республіки Крим (вул. Леніна 22-а,Алушта,98500)

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Підприємець ОСОБА_2 звернувся до
господарського суду Автономної Республіки Крим із адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у місті
Алушті Автономної Республіки Крим про визнання недійсним та скасування
податкового повідомлення-рішення № /0 від 29.11.2006  про визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість в сумі 102391,50 грн., у тому числі: основний платіж
- 68261,00грн., штрафні санкції - 34130,50грн. (а. с. 17), мотивуючи позовні
вимоги невідповідністю висновків, викладених в акті перевірки податкового
органу, положенням діючого законодавства та фактичним обставинам у справі.

Згодом, уточнивши позовні вимоги,
позивач просив суд скасувати податкове повідомлення-рішення №/0 від
29.11.2006 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість
в сумі 102391,50грн., у тому числі: основний платіж - 68261,00грн., штрафні
санкції - 34130,50грн.

Постановою господарського суду
Автономної Республіки Крим від 23.10.2007 у справі № 2-23/1407-2007А  (суддя Г.М. Іщенко) позов задоволено:
скасовано податкове повідомлення-рішення
№ /0 від 29.11.2006  про
визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі
102391,50 грн., у тому числі: основний платіж - 68261,00грн., штрафні санкції -
34130,50грн.

Не погодившись з вказаною
постановою суду, відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного
господарського суду із апеляційною скаргою, в якій спросить постанову суду
скасувати у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що позивач не мав права включати до складу податкового кредиту
з податку на додану вартість суми даного податку за податковими накладними,
отриманими від відповідних контрагентів, оскільки, відповідно до відомостей
податкового органу,  фактично податок на
додану вартість до бюджету контрагентами позивача не сплачено.

Представник позивача у судовому
засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Переглянувши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 195
Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія дійшла висновку,
що постанова суду першої інстанції
відповідає вимогам принципу законності та обґрунтованості судових рішень
з огляду на наступні обставини.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової
служби таким доказом є акт документальної перевірки, у якому згідно з пунктом
1.7 розділу 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних виїзних
планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного
та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової
адміністрації України від  10.08.2005 №
327, (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 925/112050)
зазначено, що факти виявлених порушень податкового і валютного законодавства в
акті документальної перевірки повинні викладатися чітко,  об'єктивно та в повній мірі, з посиланням на
первинні документи, що підтверджують наявність зазначених фактів та на підставі
яких вчинені записи у податковому та бухгалтерському обліку, з наведенням
кореспонденції рахунків та інших доказів, що достовірно підтверджують наявність
факту порушення, із зазначенням змісту порушень. Лише за умови дотримання
контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування факту виявлених порушень
є підстави для визначення платнику податкових
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку суб'єкта
господарювання - фізичної особи - ОСОБА_2 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2003 по
22.05.2006, за результатами якої складено акт від 24.11.2006
№1808/17-01/ (а. с. 8).

Згідно висновку акту перевірки
донараховано податок на додану вартість в сумі 68261,00грн., а загальний
висновок за результатами перевірки встановлених порушень з податку на додану
вартість становить 73576,00грн., (а. с. 15).

Відповідачем встановлено порушення
підпунктів 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

На підставі вказаного акту
перевірки відносно громадянина ОСОБА_2. відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №/0 від 29.11.2006 про визначення податкового
зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 102391,50грн., у тому числі:
основний платіж - 68261,00грн., штрафні санкції - 34130,50грн. (а. с. 17).

Як вбачається з акту перевірки,
встановлено заниження податку на додану вартість в сумі 68261,30грн., а саме:
позивач безпідставно включив до податкового кредиту з податку на додану
вартість суми податку на додану вартість за податковими накладними: приватного
підприємства «Благодать», товариства з обмеженою відповідальністю
„Укрзернопром”, товариства з обмеженою відповідальністю „Орвен”, товариства з
обмеженою відповідальністю „Індрев”, оскільки ненадходження податку на додану
вартість до бюджету є наслідком того, що постачальники (вказані юридичні
особи), яким позивач за наданими документами сплатив готівковими коштами та
перерахував через відділення банку відповідні суми податку на додану вартість,
зобов'язані були сплатити відповідні суми податку на додану вартість до
бюджету, але у відповідному податковому періоді такі суми в податкових деклараціях
з податку на додану вартість не відображали, податок не сплачували.

Підпунктом 1.32 статті 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку підприємств»визначено, що господарська
діяльність, це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої
особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно зі статтями 43, 44
Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, систематична, на
власний ризик господарська діяльність, здійснювана суб'єктами господарювання з
метою досягнення економічних і соціальних результатів в одержання прибутку.
Підприємництво здійснюється на основі вільного вибору видів підприємницької
діяльності, комерційного розрахунку і власного комерційного ризику.

Діяльність суб'єктів господарювання
у сфері суспільного виробництва спрямована на виготовлення та реалізацію
продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають
цінову визначеність (стаття 3 Господарського кодексу України).

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та за метою
одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва -
підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання
прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що з аналізу зазначених вище норм законодавства не випливає, що
господарська діяльність, підсумком якої є збиток або неотримання очікуваного
прибутку, не є господарською діяльністю у розумінні чинного законодавства.

Суб'єкти підприємницької діяльності
мають право без обмеження здійснювати господарську діяльність, що не суперечить
законодавству. Незаконне втручання й перешкоджання господарської діяльності
суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їхніх посадових осіб
при здійснені ними державного контролю і нагляду забороняються (стаття 19
Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
підприємець ОСОБА_2., закупаючи товар у постачальників (приватне підприємство
«Благодать», товариство з обмеженою відповідальністю «Укрзернопром»,товариство
з обмеженою відповідальністю «Орвен», товариство з обмеженою відповідальністю
«Індрев») отримав належним чином оформлені документи, що свідчить про
господарські відносини з вказаними постачальниками, а саме: товарну накладну,
податкову накладну, копію свідоцтва платника податку на додану вартість,
договір на поставку.

Так, податкова накладна №17 від
05.06.2003 видана продавцем - товариством з обмеженою відповідальністю
«Індрев»при придбанні суб'єктом господарювання - фізичною особою ОСОБА_2. м'яса
на загальну суму 56112,00грн., у тому числі, податок на додану вартість
9352,00грн., прибутковий касовий ордер виданий підприємцю ОСОБА_2. в тому, що
підприємець сплатив товариству за вказаний товар в повному обсязі. Також до
перевірки позивачем були надані всі документи, які підтверджують факт
використання придбаного товару у власній господарській діяльності. Отже позивач
виконав усі вимоги  щодо формування
податкового кредиту і податок на додану вартість в сумі 9352,00грн. включений
позивачем до податкового кредиту в декларації з податку на додану вартість за
червень 2003 року цілком правомірно.

Також, податкові накладні: № 36 від
04.07.2003, №38 від 19.07.2003, №40 від 25.07.2003, №43 від 18.08.2003, які
виписані продавцем - товариством з обмеженою відповідальністю «Орвен»при
придбанні позивачем сільськогосподарської продукції, прибуткові касові ордери,
які видані позивачу товариством з обмеженою відповідальністю «Орвен», свідчать
про наявність господарських відносин з товариством, підтверджують факт
використання придбаного товару у власній господарській діяльності шляхом його
продажу та отримання доходу. Отже, податок на додану вартість, включено
позивачем до податкового кредиту в декларації з податку на додану вартість за
липень та серпень 2003 року також правомірно.

Крім того, судова колегія не може
погодитись із твердженням Державної податкової інспекції у м. Алушті Автономної
Республіки Крим, що позивач  не мав
правових підстав відносити до податкового кредиту суми за податковими
накладними, наданими суб'єктом господарювання за результатами господарських
операцій, на підставі визнання рішенням Святошинського районного суду недійсними
засновницьких документів та свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану
вартість товариства з обмеженою відповідальністю «Орвен», оскільки, як
зазначено судовою палатою з адміністративних справ Верховного Суду України у
постанові від 14.02.2006 (справа №21-321), сам факт скасування державної
реєстрації не тягне за собою недійсність всіх правочинів, які укладені з
моменту його реєстрації і до моменту виключення із державного реєстру.

Згідно з матеріалами справи, на
момент укладення договору товариство з обмеженою відповідальністю «Орвен» з
Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України не було
виключено, відповідачем не надані суду документи, які підтверджують ліквідацію
товариства.

Визнання у судовому порядку
недійсним свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість з
моменту реєстрації не є підставою для визнання недійсними вчинених ним з іншими
суб'єктами господарювання дій, які мають юридичні наслідки, оскільки його
контрагенти за договором можуть нести відповідальність тільки при наявності
вини, що знайшло своє відображення у постанові Судової палати з господарських
справ Верховного Суду України від 11.11.2004.

Більш того, юридичним наслідком
скасування державної реєстрації підприємства на підставах визнання його
засновницьких документів недійсними повинно бути здійснення ліквідаційної
процедури, в ході якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у
тому числі держави. Сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою
недійсність всіх правочинів, укладених з моменту його реєстрації і до моменту
виключення із Державного реєстру.

Так, податкові накладні №5 від
01.11.2004, №23 від 06.03.2005 підтверджують факт сплати позивачем товариству з
обмеженою відповідальністю „Укрзернопром” за придбаний товар в повному обсязі.
Отже, податок на додану вартість позивачем включено до податкового кредиту в
декларації з податку на додану вартість за листопад 2004р. та березень 2005р.
правомірно.

Податкові накладні: №3 від
28.07.2005, №4 від 28.07.2005 підтверджують факт сплати позивачем приватному
підприємству „Благодать” за придбаний товар в повному обсязі, отже, податок на
додану вартість включено до податкового кредиту в декларації з податку на
додану вартість за липень 2005р. теж правомірно.

З врахуванням наведеного, судова
колегія погоджується із висновком місцевого господарського суду, що позивач мав
право на податковий кредит, оскільки операції з придбання товарів були фактично
здійснені, що не оспорює відповідач, а більш того, вказує про це в акті перевірки:
товарні, податкові накладні оформлені належним чином, податкові зобов'язання по
них повинні були сплатити постачальники, про що також вказано в акті перевірки.

Відповідно до підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість”   податковий
кредит   звітного   періоду
складається   із   сум
податків,   сплачених
(нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку із придбанням
товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат
виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що діюче законодавство України, зокрема  і Закон України „Про податок на додану
вартість”, не встановлюють зобов'язань покупця сплачувати податок на додану
вартість ще й до бюджету, якщо такий податок не буде сплачений продавцем або
іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару.

Відповідно до положень Закону
України „Про податок на додану вартість” сума податку на додану вартість, яка
включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару і саме
продавець товару несе зобов'язання по сплаті даного податку до бюджету.

За таких підстав суд першої
інстанції вірно зазначив, що за обставин неналежного виконання контрагентами
позивача своїх обов'язків з перерахування до бюджету податків, це може бути
підставою для застосування  штрафних
санкцій саме до них, а не стосовно позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми
процесуального і матеріального права, а тому підстави для скасування або зміни
постанови господарського суду Автономної Республіки Крим відсутні, підстав для
задоволення апеляційної скарги судом не
вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини 1
статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі залишення
апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду без змін, суд апеляційної
інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтею 195,
пунктом 1 частини 1 статті 199, статтею 200, пунктом 1 частини 1 статті 205,
статтями 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у місті Алушті Автономної Республіки Крим
залишити без задоволення.

2. Постанову господарського
суду  Автономної Республіки Крим від
23.10.2007 у справі № 2-23/1407-2007А залишити без змін.

Ухвала суду набирає
законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом одного
місяця безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя                                        Ю.В.
Борисова

Судді
В.І. Гонтар

В.М. Плут