ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2007р. - 02.07.07р.                                                            Справа №  11/175

за позовом Прокурора Ленінського району в м. Полтаві в особі Полтавського міського центру зайнятості, вул. Леніна, 91, м. Полтава, 36037 Полтавського обласного центру зайнятості, вул. Сінна, 45, м. Полтава, 36039

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алмакс-Трейд", вул. Пушкіна, 119, м. Полтава

про стягнення 492,95 грн.

Суддя Штофель Т.В.

Представники:

від позивача: Караваєв В.О., дор. № 1611 від 23.03.02р.

від відповідача: не з"явився

від прокуратури: Лядецька О.В., посвідчення № 67 від 16.05.05р.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 492,95 грн.

Позивач на позові наполягає.

Відповідач проти позову заперечує, з мотивів, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, суд, В С Т А Н О В И В:

Прокуратурою у відповідача була проведена перевірка на виконання вимог п.4 ст. 26 Закону України “Про зайнятість населення” підприємствами, установами, організаціями щодо відшкодування витрат центра зайнятості на навчання безробітних, яких було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 ЗКпП України і які не мали можливості підвищити свою кваліфікацію протягом останніх 2-х років до дня вивільнення.

До Полтавського міського центру зайнятості 26.08.2005р. з метою пошуку роботи звернувся гр. Дрига Олексій Павлович, 1956 р.н., якому на підставі ст. 2 Закону України “Про зайнятість населення” 02.03.2005р. наданий статус безробітнього.

Згідно реєстраційних даних відповідач був звільнений з ВАТ “Полтавський завод газорозрядних ламп” у зв”язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно поданої роботодавцем звітності за формою 4-ПН (вих. №410 від 27.05.2005р.), за останні 2 роки, що передували звільненню, відповідач не підвищував свою кваліфікацію.

Під час перебування на обліку в центрі зайнятості безробітний виявив бажання пройти перепідготовку за спеціальністю "Комірник". Наказом Полтавського міського центру зайнятості №НТ051208 від 08.12.2005р. гр. Дрига О.П. була призначена матеріальна допомога у період навчання відповідно до ст.ст. 22, 23, 37 Закону України “Про загальнообов”язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”.

Після отримання спеціальності гр. Дрига О.П. був працевлаштований  на посаду комірник наказом  ВАТ "Деревообробний завод"  за № 14-к від 10.03.2006р.

Таким чином, державною службою зайнятості на перепідготовку гр. Дрига О.П.. були витрачені державні кошти в розмірі:

1.          матеріальної допомоги у період проходження професійного навчання в сумі 492,95 грн., яку сплатив Полтавський міський центр зайнятості.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Стаття 5-1 КЗпП передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії.

Пунктом 1 статті 4 ЗУ “Про зайнятість населення” від 01.03.1991р., встановлено, що держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні безплатне сприяння у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні всіма доступними способами, включаючи професійну перепідготовку (п.”в”), перепідготовку в навчальних закладах або в системі державної служби зайнятості (п.”е”).

Від імені держави в даному випадку виступає державна служба зайнятості, оскільки відповідно до п.1 ст.19 ЗУ “Про зайнятість населення” в обов’язки державної служби зайнятості входить організація  при потребі професійної підготовки і перепідготовки громадян та надання грошової допомоги.

П.2 ст.19 ЗУ “Про зайнятість населення” передбачає, що державна служба зайнятості має право оплачувати вартість професійної підготовки, а також виплачувати матеріальну допомогу по безробіттю.

Крім того, статтею 25 ЗУ “Про зайнятість населення” передбачено, що держава створює умови незайнятим громадянам у поновленні їх трудової діяльності та забезпечує їм такі види компенсацій: виплата матеріальної допомоги в період професійної перепідготовки та виплата допомоги по безробіттю (п.”б”, “в” ст. 25 ЗУ “Про зайнятість населення”).

В свою чергу, стаття 22 ЗУ “Про зайнятість населення” передбачає, що для фінансування професійного навчання вивільнювальних працівників, виплати матеріальної  допомоги по безробіттю за рахунок зборів на обов’язкове соціальне страхування на   випадок безробіття утворюється державний фонд сприяння зайнятості населення. Розпорядником коштів Фонду є державна служба зайнятості.

До обов’язків державної служби зайнятості відноситься  професійна перепідготовка громадян за рахунок коштів державного фонду сприяння зайнятості населення (ст.24 ЗУ “Про зайнятість населення”).

З 1 січня 2001 року набув чинності Закон України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” №1533 від 02.03.2000р.

Пункт 3  прикінцевих положень  цього Закону передбачає, що Фонд загально-обов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття є правонаступником державного фонду сприяння зайнятості населення, що ліквідується.

Згідно ст.34 ЗУ “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”, одним із прямих обов’язків Фонду являється обов’язок виплачувати забезпечення та надавати соціальні послуги безробітним, передбачені ст.7 ЗУ “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття”. Такими  видами  забезпечення є матеріальна допомога у період професійної перепідготовки, а до соціальних послуг відноситься професійна перепідготовка (ст.7 Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття”).

Саме з метою надання громадянам матеріальної допомоги у випадку безробіття для забезпечення можливості професійного перепідготовки безробітних громадян, підприємство відповідача й сплачує страхові внески у Фонд.

Пункт 3 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” передбачає, що допомога  по безробіттю, матеріальна допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, призначені до набрання чинності  цим Законом,  виплачуються у строки і розмірах, визначених Законом України “Про зайнятість населення”, до закінчення строку виплати або  до припинення їх виплати відповідно до статті 30 Закону України “Про зайнятість населення”.

Оскільки матеріальна допомога у період професійної перепідготовки колишнього працівника  відповідача Дрига О.П. була призначена 23.11.05р., після набрання  чинності Закону України “Про загальнообов’язкове  соціальне страхування на випадок безробіття”, слід керуватися нормами цього Закону.

Норма п.4 ст.26 Закону України “Про зайнятість населення” щодо проведення професійної перепідготовки вивільнених громадян за рахунок  підприємства суперечить нормам статей 7,16,34 Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне  страхування на випадок безробіття”.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Із змісту Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” слідує, що нормативні акти, в тому числі і Закон України “Про зайнятість населення” необхідно привести у відповідність до Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття”.

Приймаючи до уваги  зміст статей 7, 16, 34 Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття” суд приходить до висновку, що обов’язок щодо професійної перепідготовки безробітних громадян, виплати їм матеріальної допомоги в період професійної перепідготовки, а також оплата  вартості їх навчання чинним законодавством покладено на Фонд загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття”.

Таким чином, підприємство відповідача не порушило норми Закону України “Про зайнятість населення” та Закону України “Про загальнообов’язкове соціальне страхування на випадок безробіття”.

За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач порушив строк звернення до суду з адміністративним позовом. Згідно ст.ст. 99, 100 КАСУ для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод інтересів особи встановлюється річний строк. Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З врахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В позовних вимогах відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. 186 КАС України.

Суддя                                                                      Штофель Т.В.