ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

13.09.07р.

Справа № А33/203-07

За позовом  Прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересахдержави в особі Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Монтаж і впровадження телекомунікаційних систем "Монтекс", м. Дніпропетровськ

про стягнення 43858 грн. 98 коп.

Суддя  Рудовська І.А.

Представники сторін:

Від прокуратури: Ритов О.В., (помічник прокурора) посвідчення № 137

Від позивача: Григорук О.О. довір. № 03-06/0994 від 08.08.2007 р.

Від відповідача: Голоцван В.Ф., довіреність № 6300/9-254 від 01.04.2007 року

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Красногвардійського району м.Дніпропетровська  в інтересах держави в особі управління Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м.Дніпропетровська звернувся з позовом  до господарського суду Дніпропетровської області про стягнення  з відповідача  товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Монтаж і впровадження телекомунікаційних систем "Монтекс" 43 858, 98 грн. адміністративно-господарських  санкцій,   посилаючись в обґрунтування  своїх позовних вимог на визначення у Законі України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” нормативу робочих місць для обов’язкового працевлаштування на підприємстві інвалідів та у випадку, якщо їх кількість менша, ніж встановлений норматив, –обов’язок сплатити адміністративно-господарські  санкції у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування  інваліда і не зайняте ним. Зазначає , що на протязі 2006р. відповідач вказану норму не виконав, на підприємстві відповідача не працювало 2 інваліди.

Відповідач  у судовому засіданні і в  відзиві проти позовних вимог заперечує,   вважає, що ним виконані обов’язки щодо працевлаштування інвалідів згідно законодавства України: виділено і створено робочі місця для інвалідів і про це щомісячно направлялися звіти до Ленінського районного центру зайнятості (звіт форми №3-ПН); направлялися листи до Ленінського районного  центру зайнятості з проханням направити на їх підприємство 2-х інвалідів . Стверджує, що згідно законодавства України  працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами депутатів, громадськими організаціями інваліда з урахуванням побажань, стану здоров"я інвалідів, їхніх здібностей і професіональних навичок відповідно до висновків МСЕК. Протягом 2006 року  центром  зайнятості було направлено 2 інваліда для працевлаштування на підприємство ,  але  вони відмовилися від  пропозиції . Жодній особі не було відмовлено у працевлаштуванні з ініціативи підприємства і вина підприємства є відсутньою.

В судовому засіданні 13.09.2007 р. за згодою представників позивача і відповідача оголошено вступну та резолютивну частину  постанови.

Дослідивши матеріали справи,  заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності зі звітом відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-П1  за 2006рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства становила 78 осіб, з середньорічною заробітною платою штатного працівника 21929грн. 49коп., чисельність інвалідів –штатних  працівників, які повинні працювати на підприємстві  відповідно до 4%-го нормативу –3 особи; середньооблікова  чисельність  штатних працівників-інвалідів облікового складу –1 особа.

Відповідно ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції, що була чинною у 2006р. (далі - Закон), для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі  підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб,  які  використовують найману працю, установлюється норматив  робочих  місць  для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності   штатних працівників  облікового  складу  за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 зазначеного Закону підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Сплату штрафних санкцій підприємства (об'єднання), установи і організації провадять відповідно до закону  за  рахунок  прибутку, який  залишається  в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

Статтею 18 Закону встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Також відповідно до п.10 Постанови КМ України „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” від 3 травня 1995 р. N 314 працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості,  органами  Мінсоцзахисту,  місцевими  Радами  народних депутатів,  громадськими  організаціями  інвалідів  з  урахуванням побажань, стану здоров'я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК. При цьому місцеві органи соціального захисту населення виявляють інвалідів,  які  бажають  працювати   і   спроможні реалізувати    свої    здібності   та   можливості   на   підставі індивідуальних програм реабілітації.

Обов’язок по виявленню інвалідів, які бажають працювати і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації покладено на місцеві органи соціального захисту населення (п. 11 Постанови № 314), а державна служба зайнятості відповідно до п. 12 Постанови № 314 сприяє працевлаштуванню інвалідів.

Отже, нормами діючого законодавства на відповідача покладається обов’язок працевлаштувати інваліда при наявності відповідної пропозиції органу, вказаного у ст. 18 Закону, чи у разі звернення інваліду самостійно.

Відповідачем на  протязі 2006 р. направлялися звіти до  Ленінського районного центру зайнятості м.Дніпропетровська (звіт форми №3-ПН) про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках - інвалідах; направлялися листи (№ 6300/9-795 від 26.09.2006 р., 6300/9-797 від 26.09.2006 р.) до Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, Ленінського районного центру зайнятості м.Дніпропетровська з проханням направити  2-х інвалідів для працевлаштування.

Як вбачається зі звітів за формою 3-ПН за 2006 рік, та інформаційної довідки Ленінського  районного центру зайнятості, на підприємстві відповідача  були створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, які  відповідач намагався  забезпечити  працевлаштуванням інвалідів протягом 2006 року. Відсутні також докази    відносно відмови відповідача у працевлаштуванні направлених відповідними установами і організаціями осіб-інвалідів, тому підстав для накладення адміністративно-господарських санкцій на відповідача не вбачається.

Згідно з ст.ст. 216, 217, 218, 238 ГК України, підставою для застосування будь-яких штрафних санкцій, тобто для застосування певного виду відповідальності має бути конкретне правопорушення з певним його складом, визначеним чинним законодавством, якого суд не вбачає у діях відповідача.

На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

Керуючись Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", ст.. 69-71, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд –

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

І.А. Рудовська