ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

25.12.06р.

Справа № А12/326-06

За позовом  Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

до  Дочірнього підприємства "Агро-Аврора" Товариства з обмеженою відповідальністю "СНП-Україна", с. Придніпровське Нікопольського району Дніпропетровської області

про  стягнення 78224 грн. 08 коп.

Суддя  Жукова Л.В.

при секретарі Балтакса І.В.

Представники сторін:

Від позивача Кондратова Т.В. довіреність № 03-06/02 від 05.01.2006р.Від відповідача  Горячев В.В. довіреність № Д00089 від 20.11.2006р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач   просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 78224 грн. 08 коп., що складають адміністративно-господарські санкції за нестворення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р. посилаючись на  ст.ст. 19,20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХП.

Представник відповідача  в судовому засіданні проти позову заперечує та просить відмовити  позивачу в позові посилаючись на те, що на підприємстві відповідача у 2005р. були створені 18 робочих місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджується копіями наказів  № 280, 281 від 31.12.2004р. „Про визнання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів”  та „Про призначення комісії для атестації робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів”,   копією висновків про атестацію робочого місця для інваліда, копіями звітів відповідача № 3-ПН з січня по грудень 2005р., які були направлені до центру зайнятості і  в яких заявлено про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Представник  відповідача зазначає у відзиві на позов про те, що позивач безпідставно покладає свої обов’язки по працевлаштуванню інвалідів на відповідача,  оскільки даний обов’язок покладений ст. 18 цього Закону саме на органи захисту інвалідів та місцеві органи виконавчої влади, громадські організації  щодо працевлаштування інвалідів на підприємствах, а також проводити навчання інвалідів, якщо кваліфікація не відповідає створеним робочим місцям.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд -

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХП ( зі змінами та доповненнями) для підприємств, установ і організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для  працевлаштування інвалідів у розмірі 4 % середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб  –у кількості одного робочого місця.

У випадку, якщо кількість працюючих на підприємстві менша ніж встановлено нормативом, передбаченим  ст. 19 цього Закону, то згідно ст. 20  відповідач зобов’язаний сплатити Відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські  санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві,  установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю,  за кожне робоче місце  призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Пунктом 9 ст. 19 Закону України  “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХП ( зі змінами та доповненнями) підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються  у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п. 4 ст. 20 цього Закону адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами , установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу.

З  наданого позивачем  звіту, який надав відповідач  вбачається, що відповідачем у  “Звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ  за 2005 рік” (річна), який надавався  до центру зайнятості, зазначено, що  середньооблікова чисельність штатних працівників  на підприємстві склала 461 особи,  середньооблікова чисельність інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на підприємства відповідно до 4% нормативу становить  18 осіб, кількість працюючих інвалідів –7 інвалідів, сума штрафних санкцій за звітом становить 78224 грн. 08 коп.

Як  вважає позивач та видно з наданого ним  розрахунку суми позову - кількість не створених робочих місць для інвалідів склала –11 робочих  місць, отже  сума несплачених штрафних   санкцій складає   78224 грн. 08 коп.

Вивчивши надані документи та заслухавши  пояснення сторін, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги  позивача не підлягають задоволенню на підставі наступного.

Згідно  зі ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” обов’язок працевлаштування інвалідів покладений на центральний орган виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою КМУ від 03.05.1995р. № 314 передбачено, що підприємства інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, яке здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням повноважень, стану здоров’я, здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, відповідачем згідно  копій  наказів  № 280, 281 від 31.12.2004р. „Про визнання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів”  були створені робочі місця  для працевлаштування інвалідів в кількості 18 осіб та  за наказом № 281 від 31.12.2004р. призначено комісію для атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів,  згідно копій висновків проведено  атестацію  створених робочих  місць для інвалідів. Крім того, згідно звітів відповідача № 3-ПН з січня по грудень 2005р., які були направлені до центру зайнятості,  в  них  відповідачем  заявлено про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджується  і копією листа центру зайнятості  № 4949 від 27.10.2006р. про те, що відповідачем протягом 2005р. щомісячно надавались звіти за формою 3-ПН з зазначенням вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів та за направленням Нікопольського міськрайонного центру зайнятості було працевлаштовано 1 чоловіка.

Отже, позивачем   не доведено  факту неприйняття відповідачем заходів щодо працевлаштування інвалідів, а саме: не надано доказів направлення  у 2005 році на підприємство відповідача за наявністю інвалідів, які бажали працевлаштуватися, пропозицій щодо прийняття цих осіб на роботу, а також вимог щодо додержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відсутні також відомості   відносно відмови відповідача у 2005р. у працевлаштуванні направлених відповідними установами і організаціями осіб-інвалідів.

Крім того, відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України  передбачено,  що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через 1 рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся з позовом  до суду 25.10.2006р., а ті обставини, які позивач вважає правопорушенням настали 31.12.2005р., оскільки саме за цей період заявлені до стягнення штрафні санкції. Про існування правопорушення позивач дізнався з моменту подачі звіту 25.01.2006р. До того ж, самостійна оплата підприємством штрафу встановлена ст. 20 Закону  України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  до 15.04.2006р. Тому право на позов виникло у позивача 15.10.2006р., тобто раніше ніж подано позовну заяву.

Враховуючи викладене, суд також вважає, що позивачем  позовну заяву подано після спливу строку позовної давності щодо застосування  до відповідача адміністративно-господарських санкцій  відповідно до ст. 250 ГК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 18, 19, 20 Закону України “ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1999р. № 875-ХП, пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою КМУ від 03.05.1995р. № 314 ст. 250 Господарського кодексу України, ст.ст. 94,  160, 161, 162, 163,  КАСУ України господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л.В. Жукова

Постанова підписана  15.01.2007р. відповідно до ст. 160 КАСУ.