суд
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "13" грудня 2007 р.
Справа № 3/2583

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Машевської О.П.

судді

за участю представників сторін

від позивача Балан О.С. - довіреність №1571 від
08.10.2007р.

від відповідача не з'явився

Розглянув справу за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче комерційне підприємство "ХарчПак"
(м.Житомир)

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (смт. Новоозерянка Олевського
району)

про стягнення 5409,72 грн.

У судовому засіданні 27.11.2007 року розгляд справи було
відкладено до 13.12.2007 року на підставі п.3 ч.1 ст. 77 ГПК України у зв'язку
з необхідністю витребування у відповідача нових доказів.

Відповідач в засідання суду не з'явилась,  про причини неявки суд не повідомила, хоча
про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена   належним чином.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче комерційне
підприємство "ХарчПак" (м.Житомир) звернулось до господарського суду
Житомирської області з позовом до відповідача - фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (смт. Новоозерянка Олевського району) про стягнення 5409, 72 грн., з
яких 4407,62 грн. -сума основного боргу, 189,35 грн. -сума пені, 35,50 грн
-сума 3% річних, 94,67 грн. -відсотки за користування чужими коштами, 440,76
грн. - сума штрафу, 241,82 грн. - інфляційні. В обґрунтування позову
посилається на Договір поставки товарів № ФЗ -0000040 від 16.03.2007 року, за
яким було продано відповідачу товари - продукти харчування в асортименті  на загальну суму 5427,83 грн., з якої на день
звернення з позовом  залишилась
несплаченою сума у розмірі 4407,62 грн. У зв'язку з простроченням платежу до
відповідача застосовано відповідальність у вигляді стягнення пені,  3% штрафу, річних, інфляційних, відсотків за
користування чужими грошовими коштами.
Як правову підставу позову зазначено ст.ст. 8, 525,  526 , 530, 536, ч. ч.1, 2 ст. 612, ст. 625,
692  та ст. 1048 ЦК України, ст. 128, 193
ГК України.

Відповідач відзив на позов
та витребувані судом докази не подав, участь уповноваженого представника
у судове засідання не забезпечив.

Справу розглянуто за наявними в ній матеріалами у відповідності до
ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши уповноваженого
представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.03.2007 року між позивачем ТОВ "Виробниче комерційне
підприємство"ХарчПак" та відповідачем фізичною особою -підприємцем
ОСОБА_1  укладено Договір поставки № ФЗ
-0000040  товарів ( продуктів харчування
в асортименті) товарними партіями на підставі заявки покупця у певні договірні
строки, в тому числі, у такі,  що не
збігаються з моментом укладення Договору (а.с. 8).

У п.1.3. Договору зазначено, що у заявці покупець вказує  назву виду продукції,  кількість по кожному виду продукції та інша
інформація, яка формує  ціну товару,
терміни оплати та інші  суттєві умови
згідно з додатками до договору, які є невід'ємною частиною  Договору.

У п.3.2 Договору  зазначено,
що розрахунки за кожну поставлену партію товару
здійснюються в готівковому та безготівкому порядку поротягом
обмумовленої в п.1.9 додаткової угоди кількості календарних днів з моменту
отримання товару.

Відповідно до п.3.4 Договору днем здійснення оплати за поставлений
товар, вважається день зарахування суми, яка підлягає опалті на розрахунковий
рахунок постачальника або внесення готівки в касу постачальника.

У п.3.5 Договору сторони погодили, що датою приймання товару
вважається дата підписання видаткової накладної уповноваженим представником
покупця.

У п.6.2 Договору зазначено, що за несвоєчасну оплату поставлених
товарів покупець сплачує постачальнику суму основного боргу з урахуванням
індексу інфляції, 3% річних та   пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.
Згідно цього ж  пункту  Договору за невиконання або несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань боржник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 10
% від суми простроченого боргу.

На виконання розділу 4 Договору позивач за видатковими накладними
№ ФЗ -0005717 від 21.03.2007 року та № ФЗ-0005303 від 16.03.2007 року
передав  відповідачу у власність товари
(продукти харчування в асортименті)  на
загальну суму 5427,83 грн.  (а.с.12 -18).

Факт отримання товару згідно договірної кількості, належної якості
та в заявленому асортименті відповідачем не заперечується.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами не було укладено
додаткову угоду щодо строку оплати товару покупцем, про необхідність  укладення якої обумовлено у п.3.2 Договору
поставки.

Оскільки для договору поставки строк оплати товару не є істотною
умовою на відміну від строку його поставки та
в силу ст.ст. 538 та 692 ЦК України часткова оплата відповідачем товару
на суму 1020,21 грн.  до пред'явлення
позивачем вимоги в порядку статті 530 ЦК України  про сплату решти боргу в сумі 4407,62 грн.
свідчить про часткове виконання відповідачем зустрічного зобов'язання, яке
виникло відразу після прийняття товару за видатковими накладними.

З метою врегулювання відносин щодо строку оплати решти суми
основного боргу позивачем застосовано
норми ч.2 ст.530 ЦК України відповідно до якої, якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору
або актів цивільного законодавства .

Як свідчать матерали справи,
позивачем  було надіслано
претензію № 1414 від 03.07.2007 року на суму 4407,62 грн. відповідачу, яка
отримала її 18 липня 2007 року (а.с. 19-20) з вимогою сплатити борг на протязі
3-х днів з моменту отримання претензії.

Оскільки відповідачем грошове зобов'язання у визначений кредитором
строк так і не було виконано, останій звернувся з матеріально-правовою вимогою
про стягнення заборгованості на суму 4407,62 грн. у судовому порядку.

У зв'язку з доведеністю позовної
вимоги про стягнення основного боргу, порушене право підлягає судовому
захисту, в тому числі в силу норм права.

Так, правовідносини, які виникли між сторонами на підставі
Договору поставки № ФЗ-0000040 від 16.03. 2007 року , за своїм характером
являються господарськими, виходячи зі змісту ст.ст. 173, 174 ГК України, як такі,
що виникли з господарського договору та між суб'єктами господарювання, і
відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України є предметом його
регулювання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним чином та відповідно до закону, інших
правових актів, договору.

З приписами  статті 193 ГК
України кореспондуються положення статей 526 та 527 Цивільного кодексу України
щодо належного виконання сторонами зобов'язання.

Окрім того, відповідно до ст.193 ГК України та 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, крім випадків, передбачених законом або договором.

Оскільки спірні відносини виникли у зв'язку із неналежним
виконанням відповідачем  грошового
зобов'язання, тому в даному випадку застосуванню підлягають ст.229 ГК України
та 625 ЦК України, відповідно до яких учасник господарських відносин
(боржник)  у разі порушення ним грошового
зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання
і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також
сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та
іншими законами.

При цьому, частина перша
статті 229 ГК України та частина перша ст.625 ЦК України встановлюють
виняток із загального правила статей 218 ГК України та 614 ЦК України, які
закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання
грошового зобов'язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало
неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і
внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника
означає можливість як стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного
грошового зобов'язання, так і стягнення сум, право на яке виникає у кредитора
на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Тобто боржник не звільняється від
відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання
за будь-яких обставин.

У судовому засіданні 27.11.2007 року відповідач надала усні
пояснення щодо причин невиконання грошового зобов'язання після  пред'явлення позивачем письмової  вимоги, однак докази, які підтверджують
зазначені обставини не подала.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських
санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами, зокрема, Цивільним
кодексом України або договором.

Так, статтею 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У зв'язку з цим, позивачем
одночасно із вимогою про стягнення основного боргу заявлено самостійні
матерально - правові вимоги про стягнення 3% річних  на суму 22,78 грн., 10% штрафу на суму 440,
76 грн., пені на суму 189,35 грн., інфляційних на суму 241,82 грн., а також
процентів за користування чужими грошовими коштами на суму 94,67 грн.

При цьому згідно здійсненого
позивачем розрахунку ціни позову днем початку прострочки виконання
відповідачем грошового зобов'язання визначено 26.07.07 року, а останнім днем
нарахування - 31.10.2007 року.

Обгрунтовуючи правомірність застосування  до відповідача відповідальності у вигляді
сплати 3% річних, інфляційних, пені та штрафу, позивач посилається як на норми
статті 625 ЦК УКраїни, так і на умови Договору ( 6.2).

Щодо матеріально-правових вимог
про стягнення з відповідача 3% річних
на суму 22,78 грн. та  інфляційних
на суму 241,82 грн., господарський суд
вважає їх обгрунтуваними відповідно до статті 625 ЦК УКраїни та такими,
що підлягають стягненню у судовому порядку у визначеному розмірі.

Щодо матерально-правових вимог про стягнення з відповідача 10%
штрафу на суму 440, 76 грн. та  пені на
суму 189,35 грн., господарський суд вважає їх обгрунтованими  відповідно до ст.ст. 546, 549, 551 ЦК
України, ст. 199, 216 ГК України, п.6.2 Договору та такими, що підлягають
стягненню у судовому порядку у визначеному розмірі.

Окрім того, позивачем заявлено
вимогу про стягнення   на його
користь з відповідача 94,67 грн. процентів за користування    процентів за користування чужими грошовими
коштами, яка мотивована посиланням на ст.692 Цивільного кодексу України, про
право продавця вимагати сплати процентів за користування чужими грошовими
коштами у разі прострочення оплати товару покупцем, ст. 536 Цивільного кодексу
України, в якій вказано, що за користування чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між
фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства .

Таким чином, на думку позивача, відповідач зобов'язаний сплатити
відсотки за користування грошовими коштами, які є платою  за користування грошовими коштами, а не
санкцією за невиконання зобов'язань починаючи з першого дня прострочки.

При визначенні розміру процентів за користування чужими коштами
позивач виходив із положень ст. 8 ЦК України та ст. 1048 ЦК України, згідно
якої розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором позики, а
якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні
облікової ставки Національного банку України.

Однак господарський суд не погоджується з обгрунтованістю
заявленої матеріально-правової вимоги про стягнення процентів за користування
чужими грошовими коштами у розмірі 94,67 грн. з посиланням  на ст.8 ЦК УКраїни  (аналогія закону),  ст. ст. 536, 692 , та ст. 1048 ЦК України (
проценти за договором позики).

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частина 3 ст.692 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі
прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ч.2 ст.536 ЦК України розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами встановлюється дого вором, законом або іншим актом
цивільного законодавства.

За змістом зазначеної статті Цивільного кодексу України проценти
за користування чужими грошовими коштами є саме платою за користування
грошовими коштами, а не санкцією за невиконання зобов'язань, на відміну від
приписів ст.625 Цивільного кодексу України.

Дана норма має диспозитивний характер, тобто сторони вправі
вказати у договорі розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.
Однак як свідчить зміст Договору, сторони не обумовили можливість  застосування процентів, а відтак, їх розмір.

Стаття 8 ЦК України, на яку посилається позивач, обгрунтовуючи
позов, визначає, що у випадку, коли цивільні відносини не врегульовані цим
Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони
регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія
закону).

Проте, до правовідносин, які склалися між сторонами у даній справі,
застосовуються відповідні норми розділу І "Загальні положення про
зобов'язання" книги п'ятої "Зобов'язальне право", глави 54
"Купівля-продаж" підрозділу 1 "Договірні зобов'язання"
розділу ІІІ "Окремі види зобов'язань" Цивільного кодексу України та
розділу IV "Господарські зобов'язання" Господарського кодексу
України".

Таким чином, позивач, зіславшись на статтю 8 Цивільного кодексу
України, безпідставно застосував при визначенні розміру процентів ст. 1048
Цивільного кодексу України, якою передбачено право позикодавця на одержання від
позичальника процентів від суми позики та визначено розмір процентів на
випадок, якщо договором позики він не встановлений.

Враховуючи викладене, господарський суд прийшов до висновку, що у
задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими
коштами на суму94,67 грн. слід відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.49 ГПК України, при частковому задоволенні
позову суми державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі ст. ст. 8,
525,  526 , 530, 536, 549, 551, ч.
ч.1, 2 ст. 612, ст. 625, 692 , 1048 ЦК України, ст. ст. 193, 199, 229, 230  ГК України , керуючись ст. 49, ст. 82-85 ГПК
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю
"Виробничо-комерційне підприємство "Харчпак" (вул. Ватутіна 79,
Богунський район м.Житомир, ідентифікаційний код 24705751) - 4407,62 грн.
основного боргу, 35,50 грн. - 3% річних, 189,35 грн. - пені, 440,76 грн. -
штрафу, 241,82 грн. - інфляційних втрат, 100, 21 грн. - витрат по сплаті
державного мита, 115,93 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

2. Відмовити у стягненні 94,67 грн. процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Рішення господарського суду Житомирської області набирає законної
сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання мотивованого рішення,
оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя

"______"_______2007 року

Віддрукувати:

1 - в справу

2 -3 сторонам