ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2007 р.
№ 36/271пд

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Кравчука Г.А.

суддів:
Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС-ІНВЕСТ"

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду
від 14.11.2006р.

у справі
№ 36/271пд

господарського суду
Донецької області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС-ІНВЕСТ"

до
Державного виробничого підприємства по зовнішньому централізованому водопостачанню "Укрпромводчормет"

про
переддоговірний спір, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.10.2006р. (суддя Татенко В.М.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 14.11.2006р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Акулової Н.В., суддів Гези Т.Д., М'ясищева А.М.) в задоволенні позову відмовлено.

В своїй касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 18.10.2006р. і постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.11.2006р. та прийняти нове рішення, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 178, ч.ч. 5,7 ст. 181, ст. 275 Господарського кодексу України, ст. 24 Закону України "Про електроенергетику", п. 7.5 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996р. №28, ст.ст. 1, 82, п.4 ч. 2 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Сторони не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 03.07.2006р. позивач із супровідним листом №08-06/2235 від 03.07.2006р. направив відповідачу для підписання з його боку проект Договору, який був отриманий відповідачем 05.07.2006р. Отриманий проект договору відповідач підписав і повернув позивачеві екземпляр договору разом із протоколом розбіжностей. Підписаний відповідачем договір та протокол розбіжностей були отримані позивачем 25.07.2006р. Позивач, керуючись необхідністю досягнути згоди щодо всіх умов, зазначених в протоколі розбіжностей, склав 08.08.2006р. протокол узгодження розбіжностей, про що зробив застереження в протоколі розбіжностей до Договору та із супровідним листом №08-06/2663 від 08.08.2006р. направив відповідачеві два примірники протоколу узгодження розбіжностей разом з підписаним протоколом розбіжностей до Договору, однак відповідач не погодився з редакцією протоколу узгодження розбіжностей та відмовився його підписувати, внаслідок чого розбіжності до Договору залишились неврегульованими. Спонукання відповідача укласти Договір про постачання електричної енергії №3 0120 000 від 03.07.2006р. у редакції, запропонованої позивачем в Протоколі узгодження розбіжностей від 08.08.2006р. послужило причиною звернення з позовом до господарського суду.

Місцевий господарський суд відмовляючи в позові виходив з того, що за диспозицією ст. 181 Господарського кодексу України до подачі відповідного позову до суду зацікавлена сторона, яка отримала протокол розбіжностей до договору, має вжити певних заходів по врегулюванню розбіжностей, що виникли; спроба врегулювання розбіжностей має відбуватися за участю обох сторін запропонованого договору, і лише після цього у разі неможливості обопільної домовленості щодо усіх розбіжностей до договору –неврегульовані таким чином розбіжності можуть бути передані на розгляд суду; спір на вирішення суду передається у випадку якщо сторони, незважаючи на вжиття зацікавленою стороною відповідних заходів у встановлений строк не досягли згоди щодо врегулювання розбіжностей, які виникли, і суб'єктивне матеріальне право на укладання договору у певній редакції також можна вважати порушеним лише у випадку, якщо сторони незважаючи на вжиття зацікавленою стороною відповідних заходів у встановлений строк не досягли згоди щодо врегулювання розбіжностей, які виникли; встановлений ст. 181 Господарського кодексу України порядок не є досудовим порядком врегулювання спору, оскільки не визначає процесуальних передумов, необхідних для виникнення права на пред'явлення позову; зазначена норма визначає момент виникнення суб'єктивного матеріального права, відсутність порушення якого тягне за собою відмову у позові, оскільки рішення про захист відповідного права приймається судом за умови, зокрема, встановлення факту його порушення. Як зазначено у рішенні місцевого господарського суду, на порушення вимог ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу України позивач, одержавши протокол розбіжностей замість їх врегулювання разом з відповідачем, в односторонньому порядку 08.08.2006р. склав "протокол узгодження розбіжностей" та із супровідним листом надіслав його відповідачу для узгодження. Також як зазначено в рішенні, зазначені дії не можна вважати "… заходами для врегулювання розбіжностей з другою стороною …" у розумінні вимог ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу України, а відтак місцевий господарський суд дійшов до висновку, що право на звернення до суду з позовом про врегулювання розбіжностей за спірним договором у позивача не настало.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду, зазначивши також у своїй постанові, що згідно приписів Цивільного кодексу України господарські договори укладаються за вільним волевиявленням сторін; позивач в односторонньому порядку склав протокол узгодження розбіжностей, який в подальшому надіслав відповідачеві для узгодження 08.08.2006р., а вже 14.08.2006р. звернувся до суду з позовом про спонукання укласти договір а не з позовом про розгляд розбіжностей, і в порушення умов ч. 5 ст. 181 Господарського кодексу України не вжив заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною.

Відповідно до приписів ст.111-5 ч.2 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Судами ж попередніх інстанцій неповно з’ясовано обставини справи щодо дійсних прав та обов’язків сторін, а судові рішення, у зв’язку з цим, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, із позовної заяви вбачається що між позивачем та відповідачем був укладений договір від 31.05.2004р. на підставі якого позивач постачав відповідачу електричну енергію. Позовні вимоги обґрунтовані необхідністю приведення взаємовідносин сторін за договором у відповідність до вимог Постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України №910 від 17.10.2005р., якою були внесені зміни до Правил користування електричною енергією, Правила були викладені в новій редакції, а суб’єктів господарювання на яких поширюється дія цих правил, як зазначено в позовній заяві, зобов’язано протягом трьох років від дати набрання чинності цією постановою привести взаємовідносини між собою у відповідності до вимог цих Правил.

Відповідно до частини першої статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Згідно приписів частини першої статті 38 ГПК України за недостатності поданих сторонами доказів господарський суд зобов'язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. З огляду на викладені вимоги ГПК України господарський суд повинен з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду, хоча б сторони та інші учасники судового процесу й не посилалися на відповідні обставини.

Між тим судами в порушення вказаних норм права не дано правової оцінки вказаним доводам позовної заяви.

Крім того, із статей 1, 24 Закону України “Про електроенергетику” вбачається що постачання електричної енергії здійснюється на підставі договору.

Згідно п.5.1 Правил користування електричною енергією затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року №28 (далі Правила) споживання електричної енергії без договору не допускається. Пунктом 5.2. цих Правил визначено, що при укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3).

Частиною сьомою ст.181 Господарського кодексу України визначено, що якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Таким чином судами неправильно застосовано до спірних правовідносин сторін положення ч.5 ст.181 вказаного кодексу.

Крім того, згідно п.5.2 Правил умови договору про постачання електричної енергії, зазначені у додатку 3 та пунктах 5.5, 5.6 та 5.7 цих Правил, є істотними та обов'язковими для сторін під час укладення договору про постачання електричної енергії.

За вказаних обставин, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку що договір має укладатись лише за вільним волевиявленням сторін, оскільки між сторонами вже був укладений договір на підставі якого позивач постачав відповідачу електричну енергію, а позовні вимоги обґрунтовані необхідністю приведення взаємовідносин сторін за договором у відповідність до вимог Постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України №910 від 17.10.2005р., якою були внесені зміни до Правил користування електричною енергією, Правила були викладені в новій редакції, а суб’єктів господарювання на яких поширюється дія цих правил, зобов’язано протягом трьох років від дати набрання чинності цією постановою привести взаємовідносини між собою у відповідності до вимог цих Правил, при цьому укладення такого договору є обов’язковим для сторін у цій справі в силу приписів статей 1, 24 Закону України “Про електроенергетику”.

Наведені порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права як такі, що призвели до прийняття неправильних судових рішень у справі та не можуть бути усунені касаційною інстанцією в силу положень ч. 2 ст. 111-5 та ст. 111-7 ГПК України, є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕРВІС-ІНВЕСТ" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 14.11.2006р. та рішення Господарського суду Донецької області від 18.10.2006р. у справі № 36/271пд Господарського суду Донецької області скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                            Г. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г. Мачульський

В. Шаргало