ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2007                                                                                             Справа № 17/19

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузнецової І.Л.,

суддів: Швець В.В. (доповідач), Сизько І.А.

при секретарі судового засідання: Гайдук Ю.А.

за участю прокурора: Овчар Т.В., посвідчення №173  від 28.10.03,  прокурор відділу

за участю представників:

позивач: Босько Є.С., довіреність №6412/10/10-029  від 16.01.06,  головний деражвний податковий інспектор;

відповідач-1: Курицин А.В., довіреність №б/н  від 31.01.07,  представник;

відповідач-1: Завгородній О.В., довіреність №б/н  від 01.10.06,  представник;

відповідач-2: Салова М.С., довіреність №2 від 06.10.06, представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

приватного підприємства “Комос”, місто Дніпродзержинськ;

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2006 року;

у справі №17/19;

за позовом Державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області, місто Дніпропетровськ;

до:

відповідача-1 приватного підприємства “Комос”, місто Дніпродзержинськ;

відповідача-2 приватного підприємства “Санрайз”, місто Дніпро-дзержинськ;

за участю прокурора Дніпропетровської області, місто Дніпропетровськ;

про визнання угоди недійсною та стягнення 3384000 гривень.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Державна податкова адміністрація у Дніпропетровській області звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом в якому просить визнати недійсною угоди від 25 липня 2003 року №2507/1, яка укладена між відповідачами Приватним підприємством “Комос” та Приватним підприємством “Санрайз” та стягнути з ПП “Комос” на користь держави 3384000 гривень, а з ПП “Санрайз” на користь ПП “Комос” 3384000 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з боку відповідача-2, ПП “Санрайз”був укладений договір з метою за відомо суперечною інтересам держави та суспільства, його дії були направлені на ухилення від оподаткування, тому договір повинен бути визнаний недійсним на підставі статті 49 ЦК України.

А саме рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 30 вересня 2005 року по цивільній справі за позовом прокурора міста Дніпродзержинська, про відміну державної реєстрації ПП “Санрайз”, про визнання недійсними договору купівлі-продаж корпоративних прав №7300 від 23 жовтня 2003 року, про визнання недійсними договорів, укладених з моменту реєстрації ПП “Санрайз” та про вилучення майна ПП “Санрайз” в доход держави, визнані недійсними установчі документи ПП “Санрайз” з моменту його державної реєстрації.

Постановою господарського суду у справі №17/19 від 28 лютого 2006 року (суддя Стрелець Т.Г.) позовні вимоги задоволені повністю.

Приймаючи спірну постанову господарський суд виходив з того, що відповідно до рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 30 вересня 2005 року, яке вступило в законну силу, визнано недійсними установчі документи ПП “Санрайз” з моменту його державної реєстрації.

Тому господарський суд вважає, що податкові накладні виписувались особою, в даному випадку ПП “Санрайз”, яке не є платником податку на додану вартість.

На підставі вищевикладеного господарський суд зробив висновок, що дії осіб, які уклали угоду з боку відповідача-2, ПП “Санрайз” спрямовані на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

ПП “Санрайз” здійснювалась фіктивна підприємницька діяльність.

Вказані дії суперечать вимогам статті 67 Конституції України відповідно до якої кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 49 ЦК УРСР при наявності умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Відповідач-1 ПП “Комос” не погодившись з постановою господарського суду подав апеляційну скаргу.

Вважає, що вона винесена з порушенням закону.

Господарський суд при винесенні постанови не повно з’ясував усі обставини справи, тому неправильно застосував норми процесуального права.

Відповідач-1 просить спірну постанову скасувати та у позовних вимогах відмовити посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 43 ГПК України в частині оцінки доказів судами, тому що докази, наведені ПП “Комос” безпідставно та без будь-яких роз’яснень не були враховані при постановці рішення по справі.

На апеляційну скаргу Позивач, відповідач-2 та прокурор надали заперечення у яких посилаються на  те, що висновки, викладені в апеляційній скарзі безпідставні і необгрунтовані, тому просять постанову залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що:

Позивач, податкові накладні, виписані відповідачем-2 ПП “Санрайз” на виконання умов договору №2507/1 від 25 липня 2003 року, на підставі яких Відповідачем-1 безпідставно віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість по спірних операціях, що, в свою чергу, призвело до заниження податкових зобов’язань з податку на додану вартість.

Тому господарський суд Дніпропетровської області правомірно дійшов висновку щодо наявності умислу в діях ПП “Санрайз” при укладанні договору №2507/1 від 25 липня 2003 року, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та спрямованих на ухилення від сплати податків.

Крім того, на апеляційну скаргу Відповідач-2 теж надав заперечення у якому посилається на  те, що висновки, викладені в апеляційній скарзі безпідставні і необгрунтовані, тому просить постанову залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що:

Відповідач-2, ПП “Санрайз” зазначив, що ніколи і ні в кого не придбавав земельних снарядів які є предметом спірного договору.

У зв’язку з чим право власності не могло переходити до ПП “Комос”, сторони по фактичній передачі земельних снарядів від продавця до покупця фактично не здійснювали.

Податкової звітності по даній угоді ПП “Санрайз” не здійснювало.

Тому відповідач-2 вважає, що фактично між ПП “Санрайз” і ПП “Ко-мос” були складені документи (договір) заздалегідь передбачаючи їхнє невиконання, тому укладена угода була імітацією.

Крім того ПП “Санрайз” зазначило, що господарської діяльності фактично ніколи не здійснювало, а за адресою: місто Дніпродзержинськ, вулиця Інститутська, 2/20 не знаходилося, а знаходиться за адресою місто Дніпропетровськ, вулиця Харківська, 4/5.

Прокурор вважає, що скаржником в апеляційної скарзі не зазначено в чому саме полягало порушення судом вимог статтей 4, 42, 43 ГПК України.

Крім того, актом перевірки встановлено факт формування податкового кредиту ПП “Комос” на підставі податкових накладних, виписаних ПП “Санрайз”, тобто підприємством право установчі документи його в установленому законом порядку визнанні недійсними.

Крім того, ПП “Санрайз” податку на додану вартість до бюджету не сплачувало.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін, прокурора, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, вважає необхідним в задоволені апеляційної скарги відмовити.

Постанову місцевого господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін.

Відмовляючи в задоволені апеляційної скарги судова колегія виходила з наступного:

Господарським судом у судовому засіданні встановлено, що між ПП “Комос” та ПП “Санрайз” здійснено укладання та виконання договору від 25 липня 2003 року №2507/1 на загальну суму 3384000 гривень.

Відповідно до укладенного договору ПП “Санрайз” зобов’язаний передати у власність ПП “Комос” товар, а покупець зобов’язаний прийняти та оплатити товар.

Актом перевірки ПП “Комос” встановлено факт формування податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ПП “Санрайз”.

Відповідно до рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 30 вересня 2005 року, яке вступило в законну силу, визнано недійсними установчі документи ПП “Санрайз” з моменту його державної реєстрації, а саме:

статут ПП “Санрайз”;

реєстраційну картку про реєстрацію ПП “Санрайз” від 6 грудня 2002 року;

свідоцтво про реєстрацію №04052072Ю0020874 від 6 грудня 2002 року;

довідку Державного комітету статистики України від 6 грудня 2002 року про включення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України;

довідку 4-РПП про взяття на облік платника податків №754/10-79/1-144 від 12 грудня 2002 року.,

реєстраційну заяву платника податків по податку на додану вартість від 23 грудня 2002 року;

свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість від 26 грудня 2002 року.

Відповідач-1 ПП “Комос” на підставі отриманих від відповідача-2 ПП “Санрайз” податкових накладних збільшував валові витрати, що призвело до ненадходження, в зв’язку з безпідставним віднесенням до податкового кредиту сум по податку, заявлено до відшкодування 704000 гривень.

Відповідно до підпункту 7.2.4 пункта 7.2 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам зареєстрованим як платник податку на додану вартість в порядку, передбаченим цим законом.

Відповідно пункту 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом ДПА України від 30 травня 1997 року №165, податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як зазначалось вище рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, з моменту його державної реєстрації, а саме до укладання спірної угоди.

Таким чином, податкові накладні виписувались особою, яка не є платником податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії осіб, які уклали угоду з боку відповідача-2, спрямовані на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

ПП “Санрайз” здійснювалась фіктивна підприємницька діяльність.

При цьому, ПП “Санрайз” податку на додану вартість до бюджету не сплачувало, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи, а саме запереченнями наданими ПП “Санрайз” та документів податкової звітності наданих ДПІ.

Сукупність обставин свідчить про намір підприємства на здійснення господарської діяльності з метою, яка була спрямована на приховування отриманих за договором грошових коштів від оподаткування.

З врахуванням вищевикладеного судова колегія вважає апеляційну  скаргу залишити без задоволення, постанову залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись статтями 160, 167, 200, 205, 206 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу приватного підприємства “Комос”, місто Дніпродзержинськ, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2006 року у справі №17/19, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                            І.Л. Кузнецова

Судді                                                                                В.В. Швець

І.А. Сизько

З оригіналом згідно

помічник судді                           О.Л. Забєліна

06.02.07р.