КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2007                                                                                           № 35/325

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - повідомлений, але не з’явився;

від відповідача - Федюшин В.П. – директор,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноснаб”

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.11.2006

у справі № 35/325 (Літвінова М.Є.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноснаб”

до                                                   Учбово-спортивної бази велотрек “Авангард”

про                                                  стягнення 2148,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.11.2006 у справі №35/325 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю “Техноснаб” до Учбово-спортивної бази велотрек “Авангард” про стягнення 2 148 грн. 52 коп. відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що: згідно з накладною на реалізацію № 207 від 16.06.1999 між позивачем та відповідачем існували правовідносини з приводу купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей; позивач звернувся до місцевого господарського суду 25.09.2006 з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2 148,52 грн., однак, позивач звернувся з позовом після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України; таким чином, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у зв’язку із спливом строку позовної давності задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2006 у справі № 35/325 з підстав неправильного застосування норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На думку заявника, місцевим господарським судом невірно визначено дату початку перебігу строку позовної давності.

Заявник зазначає, що договірні відносини між позивачем та відповідачем скалилися внаслідок конклюдентних дій сторін, письмового договору між сторонами не укладалось, а отже строк виконання відповідачем грошового зобов’язання перед позивачем не встановлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Заявник вважає, що саме зі спливом семиденного строку від дня пред’явлення вимоги починається перебіг строку позовної давності, в межах якого позивач має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Враховуючи, що претензія позивача з вимогою сплатити заборгованість була отримана відповідачем 03.08.2005, саме зі спливом семи днів від цієї дати і починається перебіг строку позовної давності, який відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України становить три роки, тобто позовна давність закінчується 03.08.2008.

Таким чином, місцевий господарський суд безпідставно відмовив в задоволенні позову у зв’язку із спливом строку позовної давності, оскільки позовна давність не була пропущена позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скарги та просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2006 у справі № 35/325 залишити без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного: 15.06.1999 між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, тому твердження позивача про відсутність письмового договору між сторонами та виникнення правовідносин сторін на підставі конклюдентних дій не відповідає дійсним обставинам справи; відповідач не заперечує, що розрахувався з позивачем частково, на залишкову суму заборгованості у розмірі 2 148,52 грн. відповідачем були надані позивачу рекламні послуги на підставі усної домовленості сторін; в свою чергу, позивач будь-яких вимог з червня 1999 року до відповідача не пред’являв, тому можна прийти до висновку про відсутність у позивача претензій до відповідача щодо здійснення останнім розрахунків; відповідач зазначає, що не отримував від позивача претензію, на яку йде посилання в апеляційній скарзі; позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом до відповідача про стягнення суми заборгованості з пропуском строку позовної давності.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників відповідача та враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю „Техноснаб” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Учбово-спортивної бази велотрек „Авангард” про стягнення 2 148 грн. 52 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач не здійснив повного розрахунку за отримані ним товарно-матеріальні цінності згідно із накладною № 207 від 16.06.1999, оскільки розрахувався частково в розмірі 19 580,00 грн., сума заборгованості станом на день звернення з позовом становить 2 148,52 грн.; оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі конклюдентних дій, сторонами не визначено строку виконання відповідачем обов’язку щодо здійснення розрахунків за отримані товарно-матеріальні цінності, відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України позивач направив відповідачу претензію № 25 від 29.07.2005 з вимогою сплатити заборгованість, яку відповідач отримав 03.08.2005; враховуючи викладене, заборгованість у розмірі 2 148,52 грн. підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.ст. 525, 526,530 Цивільного кодексу України.

Місцевим господарським судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки встановлено, що позивач звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності, в межах якого позивач мав право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Враховуючи, що рішення господарського суду має ґрунтуватися на повному з’ясуванні обставин, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, та якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин (роз’яснення президії Вищого арбітражного суду України від 10.12.1996 № 02-5/422 „Про судове рішення”), колегія суддів прийшла до висновку, що місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення повинен був витребувати від сторін письмові пояснення з документальним обґрунтуванням на підставі чого виникли правовідносини сторін, чи укладався між сторонами письмовий договір з приводу купівлі-продажу товару, часткова оплата відповідачем якого стала предметом спору.

Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що правовідносини між сторонами склалися внаслідок конклюдентних дій, письмовий договір між сторонами не укладався, проте, під час розгляду справи апеляційним господарським судом відповідач заперечував даний факт та зазначив, що між сторонами був укладений відповідний договір, в рамках якого і відбувались правовідносини сторін.

Згідно із ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частина 1 ст. 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Разом з тим, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, як це передбачено ч. 1 ст. 38 ГПК України.

З метою з’ясування всіх обставин справи апеляційний господарський суд ухвалою від 02.03.2007 зобов’язав сторін надати договір від 15.06.1999, укладений між позивачем та відповідачем, на який йде посилання у відзиві на апеляційну скаргу.

На виконання вимог зазначеної ухвали в судовому засіданні 22.03.2007 представник відповідача надав належним чином засвідчену копію договору від 15.06.1999, укладеного між позивачем та відповідачем, а також специфікацію до нього.

Таким чином, твердження позивача про відсутність договору між сторонами, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Розглянувши наданий відповідачем договір та проаналізувавши його  умови, колегія суддів встановила наступне: 15.06.1999 між позивачем, за договором продавець, та відповідачем, за договором покупець, було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець купує товар згідно із специфікацією; загальна вартість договору складає 21 728,52 грн.; відповідно до п. 4.2 договору оплата товару здійснюється поетапно: попередня оплата – 10 000 грн. згідно із рахунком № 237 від 15.06.1999; остаточна оплата – 11 728,52 грн. впродовж місяця після підписання даного договору.

Отже сторонами у вказаному договорі чітко закріплено умови щодо порядку розрахунків із визначенням строку виконання покупцем (відповідачем) обов’язку оплатити товар, тому твердження позивача про те, що строк виконання відповідачем грошового зобов’язання перед позивачем не встановлений, у зв’язку із чим до правовідносин сторін необхідно застосовувати положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України є таким, що не відповідає обставинам справи.

Місцевим господарським судом було відмовлено в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності та застосовано до правовідносин сторін норми ст.ст. 256, 257, 261 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної необхідно встановити наступне: з якого моменту виникає право на позов; норми якого законодавства застосовуються до даних правовідносин сторін та відповідно до цього визначити чи подано позов у межах строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу був укладений сторонами 15.06.1999; відповідно до п. 4.2 договору остаточна оплата повинна бути здійснена відповідачем впродовж місяця після підписання даного договору, тобто у випадку неналежного виконання відповідачем договірних зобов’язань, право на позов виникає у позивача з 16.07.1999 (день початку перебігу строку позовної давності).

Згідно із ст. 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Таким чином, строком, в межах якого позивач мав право звернутися до суду за захистом свого порушено права, є період з 16.07.1999 по 16.07.2002. Позивач звернувся з позовом до місцевого господарського суду 20.09.2006 (див. поштовий штемпель на конверті, в якому була надіслана позовна заява), тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи те, що строк позовної давності сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України, до правовідносин сторін повинні бути застосовані саме положення ЦК Української РСР, тому апеляційний господарський суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду про застосування до правовідносин сторін норм Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові; якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивач стверджує, що ним строк позовної давності не пропущений, оскільки  претензія позивача з вимогою сплатити заборгованість була отримана відповідачем 03.08.2005, саме зі спливом семи днів від цієї дати і починається перебіг строку позовної давності, який відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України становить три роки, тобто позовна давність закінчується 03.08.2008.

З такими доводами позивача колегія суддів не може погодитися, тому як  встановлено вище між сторонами був укладений договір купівлі-продажу від 15.06.1999, умовами якого визначені строки оплати, а з врахуванням строків оплати, встановлених пунктом 4.2 договору колегія суддів дійшла висновку, що на час звернення з позовом до суду позивачем пропущений строк позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що хоча й місцевим господарським судом неповно з’ясовано обставини справи та невірно застосовані норми матеріального права,  однак висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є правильним, тому підстави для зміни або скасування рішення Господарського суду м. Києва від 27.11.2006 у справі № 35/325 відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2006 у справі №35/325 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 35/325 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.

27.03.07 (відправлено)