донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

17.01.2007 р.                                                                               справа №20/245

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:
Дзюби  О.М.

суддів
Діброви  Г.І., Шевкової  Т.А.,

за участю представників сторін:

від позивача:
Долгов С.В. (довіреність №71-01/233 від 01.02.2005р.),

від відповідача:
Лисенко О.В. (довіреність №юр-01 від 02.01.2007р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства "Донецька залізниця" в особі Краснолиманськоїдирекції залізничних перевезень

на рішення  господарського суду

Донецької області

від
31.10.2006 року

по справі
№20/245

за позовом
Державного підприємства "Донецька залізниця" в особі Коаснолиманськоїдирекції залізничних перевезень

до
Товариства з обмеженою відповідальністю Центральна збагачувальна фабрика "Узлівська" м.Горлівка

про
стягнення 238,92 грн. суми плати за користування вагонами

В С Т А Н О В И В:

У червні 2006року позивач, Державне підприємство „Донецька залізниця” в особі Краснолиманської дирекції залізничних перевезень м.Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Центральна збагачувальна фабрика „Узлівська” м.Горлівка  про стягнення 238грн.92коп. суми плати за користування вагонами.

Господарський суд Донецької області рішенням від 31 жовтня 2006року у задоволені позовних вимог відмовив у зв'язку  з недоведеністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати  та стягнути з відповідача на користь позивача плату за користування вагонами у сумі 238грн.92коп. Заявник скарги вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у самому рішенні такими, що не відповідають обставинам справи.

Відповідач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, скаргу без задоволення.

Судова колегія у відповідності до ст.ст.28-29 Закону України  „Про судоустрій” та ст.101 Господарського процесуального кодексу України на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ч.4 ст.9 Закону України “Про судоустрій в Україні”, ст.ст. 44,811 Господарського процесуального кодексу України був здійснений запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного:

Господарським судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладений договір №1/19 від 23.09.2002року про подачу та забирання вагонів на залізничну під'їзну колію, яка належить залізниці при станції Трудова Донецької залізниці (станція призначення), та договір №26005 від 29.11.2005року про організацію перевезень  вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, в яких передбачена плата за користування вагонами та контейнерами, поданими на під'їзні  колії згідно з  Правилами користування вагонами і контейнерами (а.с.7,10).

Як зазначає позивач у позовній заяві, що станом на 08.01.2006року на коліях ст.Трудова накопичилось 259 вагонів з вантажем, які надійшли на адресу вантажоодержувача ТОВ „ЦЗФ „Узлівська”. У подальшому, впродовж до 15.01.2006року накопичення вагонів продовжувало зростати. Причиною затримки подавання вагонів на ст.Трудова була зайнятість фронтів вивантаження вагонів ТОВ „ЦЗФ „Узлівська”, про що, на його думку, свідчать акти загальної форми,  пам'ятка та відомість плати за користування вагонами, а також акти двосторонньої звірки знаходження вагонів на коліях ст.Трудова Донецької залізниці (а.с.15, 26-53).

Статтею 119 Статуту залізниць України передбачено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами –суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок  визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання  вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Відповідно до ч.1 статті 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Позивачем  відповідно до п.12 Правил  користування вагонами і контейнерам за відомістю №010225 від 11.01.2006року була нарахована плата за користування вагонами №№56971492, 56971484, 56971567 у сумі  219грн.75коп., яка сплачена відповідачем частково у сумі 20грн.65коп. Від оплати остаточної суми 199,01грн., нарахованої за час затримки вказаних вагонів по станції Микитівка, відповідач відмовився (а.с.14). Тому залізниця звернулася з позовом про стягнення з відповідача суми 238грн.92коп. з урахуванням податку на додану вартість.

Про затримку вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення залізниця видає наказ. Облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією (п.п.9,10 Правил користування вагонами і контейнерами).

Як стверджує позивач, через неможливість приймання відповідачем ТОВ „ЦЗФ „Узлівська” вагонів з вантажем та відсутністю технічної можливості накопичення вагонів на станції призначення Трудова керівництвом Донецької залізниці у відповідності до п.9 Правил  користування вагонами і контейнерами були видані накази №29 від 08.01.2006р., №37 від  10.01.2006р. про затримку вагонів з вантажем на адресу відповідача по станції Микитівка, що підтверджується актами форми ГУ-23а №№33,46 про затримку 3 вагонів №№56971492, 56971484, 56971567, що стало предметом позову (а.с.17,18, 24,25).

Втім, під час розгляду справи судом першої інстанції правомірно встановлено, що Донецькою залізницею при затримці 3-х вагонів №№56971492, 56971484, 56971567 на підходах до станції призначення Трудова не дотримані вимоги Правил  користування вагонів та контейнерів, а саме:

- як вбачається з акту №33 про затримку вагонів,  вагон №56971567 прибув до станції Микитівка 09.01.2006року о 04год.05хв. Тоді як, згідно даним залізничної накладної №52621638 вказаний вагон прибув до станції Микитівка 09.01.2006року о 14г.50хв.;

- наказ №29 про затримку вагонів був виданий 08.01.2006року о 09г.50хв., ще до того, як цей вагон був виданий до перевезення шахтою ім.М.І.Калініна, що підтверджується довідкою №1/9-1664 від 04.08.2006року. Даний вагон був прийнятий до перевезення ст.Байрак 08.01.2006р. о 17г. Отже, наказ №29  був виданий залізницею раніше чим виникли обставини - прибуття вагонів  (а.с.17,24,141);

- згідно  акту 46  про затримку вагонів зазначено, що вагони №№56971492, 56971484 були відправлені поїздом №3606 у відповідності до наказу №37, що не відповідає дійсності, оскільки у самому наказі  номер поїзду (№3604) не відповідає даним акту (а.с.18, 25).

Здійснюючи правосуддя в господарських відносинах, суд повинен у визначеному законом порядку встановлювати по кожній справі об’єктивну істину. Обґрунтованість поданого позову, а також винесеного потім судового рішення визначається наявністю або відсутністю доказів.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статей 33,34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог  заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов’язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на  юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред’явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

В даному випадку, позивачем у відповідності до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України  не доведені належними засобами доказування позовні вимоги, а тому судова колегія вважає, що господарський суд Донецької області  правильно відмовив у позові.

Враховуючи викладене, за результатами апеляційного провадження, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 31 жовтня 2006року  прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, заперечення заявника, викладені у скарзі, не заслуговують на увагу, обставини, на які він посилається, спростовуються наявними в матеріалах доказами, рішення суду відповідає чинному законодавству і скасуванню не підлягає.

Витрати по сплаті державного мита покладаються на заявника скарги  у відповідності до ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства „Донецька залізниця” в особі Краснолиманської  дирекції  залізничних перевезень –залишити без задоволення. Рішення господарського суду Донецької області від 31 жовтня 2006року у справі №20/245 –залишити без змін.

Головуючий          Дзюба  О.М.

Судді:          Діброва  Г.І.

Шевкова  Т.А.

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС