КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2007                                                                                           № 24/222

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Зеленіна В.О.

суддів:                                         Рєпіної Л.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі:                     Голюк Н.І.

За участю представників:

Від позивача – Сударенко О. В. – по довіреності.

Від відповідача –Хранівський А. А. – по довіреності.

Від прокуратури – Коваль О. М. – по довіреності.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання Прокуратура Солом'янського району м.Києва в інтересах держави в особіФонду приватизації комунального майна Солом’янського району м. Києва

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.04.2007

у справі № 24/222 (Смілянець В.В.)

за позовом                               ПП "Форсаж-100"

до                                                   Фонду приватизації комунального майна Солом"янського району м. Києва

про                                                  визнання договору укладеним.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Фонду приватизації комунального майна Солом’янського району м. Києва про визнання договору укладеним та визнання права власності на майновий комплекс торгової бази, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 42, що складається з наступного майна: нежилий будинок, літера “А”, площею 3 085,3 кв.м.; павільйон, літера “Б”, площею 111,4 кв.м.; гараж, літера “В”, площею 15,0 кв.м., асфальтове покриття – 300 кв.м.; огорожа – 50 м/пог., ворота – 22 кв.м., рухоме майно (ваги товарні, електронавантажувач, пульт охоронної сигналізації, ліфти, система обігріву).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р. у справі № 24/222 позов ПП “Форсаж – 100” до Фонду приватизації комунального майна Солом’янського району м. Києва був повністю задоволений.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Прокурор Солом’янського району м. Києва звернувся з апеляційним поданням, в якому просить його скасувати та в позові ПП “Форсаж – 100” відмовити, оскільки вважає, що воно було прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2007 р. було порушене апеляційне провадження у справі № 24/222, розгляд справи був призначений на 21.06.2007 р.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційне подання та заперечення позивача на нього, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, прокуратури, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору оренди від 28.03.2005 р., укладеного між позивачем та Солом’янською районною у м. Києві державною адміністрацією, позивач використовує на умовах оренди цілісний майновий комплекс торгової бази, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 42.

У пункті 10.7 згаданого вище договору зазначена можливість приватизації зазначеного майнового комплексу.

Рішенням 26 сесії 2-го скликання Солом’янської районної у м. Києві Ради від 28.09.2005 р. № 356 був затверджений Перелік об’єктів, що підлягають приватизації у 2005 р. Відповідно до п. 14 Переліку цілісний майновий комплекс, що використовується позивачем на умовах оренди, підлягає приватизації шляхом викупу позивачем. Цим же рішенням Солом’янська районна у м. Києві Рада зобов’язала Фонд приватизації комунального майна Солом’янського району м. Києва провести приватизацію зазначених у Переліку об’єктів відповідно до вимог чинного законодавства України.

Статтею 9 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” визначено, що ціна продажу об’єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, визначається відповідно до методики, затвердженої Кабінетом Міністрів України. При цьому стаття 12 зазначеного Закону визначає, що вартість таких об’єктів визначається незалежним оцінювачем.

На виконання зазначених вимог та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 р. № 1891 “Про затвердження Методики оцінки майна” суб’єктом оціночної діяльності – ТОВ “Стратег” було виконано оцінку майнового комплексу, що підлягає приватизації позивачем шляхом викупу. Відповідно до Звіту про оцінку майна вартість майнового комплексу становить 3 145 368,00 (три мільйони сто сорок п’ять тисяч триста шістдесят вісім) гривень.

Розділом 3 (ст. ст. 10-12) Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)” визначено, що для здійснення приватизації шляхом викупу необхідне вчинення послідовних дій, а саме: включення об’єкту приватизації до Переліку об’єктів, що приватизуються шляхом викупу; проведення незалежної оцінки для визначення ціни продажу об’єкта; укладення договору купівлі-продажу об’єкту приватизації.

Листом від 29.05.2006 р. відповідач звернувся до Українського товариства оцінювачів з проханням надати рецензію на Звіт про оцінку майнового комплексу, що підлягає продажу позивачу. Рецензією від 05.06.2006 р. № 289-ЕР Українським товариством оцінювачів було надано висновок про достовірність Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ “Стратег”. Листом № 17/01 від 17.01.2007 р. відповідач повідомив, що не може укласти договір купівлі-продажу, оскільки вартість об’єкта згідно Звіту про оцінку майна є меншою його балансової вартості.

Згідно Довідки-характеристики, виданої КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об’єкти нерухомого майна” від 07.12.2006 р. балансова вартість майнового комплексу складала 2 587 020,00 гривень, що значно менше вартості, визначеної при проведенні незалежної оцінки.

Враховуючи вище викладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу майнового комплексу з позивачем.

Статтею 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

14.03.2007 р. позивач направив відповідачу два примірники договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, що підлягає приватизації шляхом викупу, що належним чином підтверджується поштовим чеком та описом поштового вкладення від 14.03.2007 р.

Згідно ч. 3 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. Однак, позивачем не було отримано ні підписаного договору, ні протоколу розбіжностей, ні будь-якого іншого документу.

Статтею 187 ГК України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов’язковим розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Місцевий господарський суд обґрунтованого задовольнив позов ПП “Форсаж – 100”, оскільки: позивачем здійснено відповідні дії, необхідні для укладення договору купівлі-продажу відповідно до ст. ст. 10-12 Закону України “Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)”; запропонований на підписання проект договору містить всі реквізити, необхідні для договорів такого виду; інші домовленості сторін щодо укладення договору та його умов відсутні.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги і в частині визнання права власності позивача на майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 42. При цьому колегією береться до уваги наступне.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права можуть виникати, зокрема, з рішення суду, а ч. 2 ст. 181 ГК України визначається, що день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору. При цьому, згідно ст. 220 ЦК України, у разі визнання в судовому порядку договору дійсним, наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За аналогією, застосованою в порядку ст. 8 ЦК України не підлягатиме нотаріальному посвідченню і рішення суду про визнання договору укладеним, у разі задоволення позову в цій частині. І день набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним буде днем укладення договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу.

Пунктом 1.2. проекту договору, який було передано відповідачу на підписання визначалось, що право власності на майновий комплекс переходить до позивача з моменту нотаріального посвідчення такого договору. З урахуванням зазначеного вище у разі задоволення цього позову, право власності у позивача виникне з моменту набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Пунктом 10 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об’єкти нерухомого майна (Додаток № 1 до Тимчасового положення) визначено, що правовстановлювальним є, зокрема, рішення судів про визнання права власності на об’єкти нерухомого майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, місцевий господарський суд обґрунтовано визнав право власності позивача на спірне майно з моменту набрання рішенням господарського суду законної сили.

Щодо посилання скаржника у своєму апеляційному поданні на п. 51 Державної програми приватизації на 2000 – 2002 р. р., затвердженої Законом України “Про Державну програму приватизації” від 18.05.2000 р. № 1723-ІІІ, згідно якого у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об’єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 % залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення), то колегія звертає увагу на наступне.

Пунктом 5.4. договору оренди цілісного майнового комплексу від 28.03.2005 р., на підставі якого позивач використовував майно торговельної бази, на позивача було покладено обов’язок своєчасно здійснювати поточний, капітальний та інші види ремонтів орендованого майна. Таким чином, власник майна який надав приміщення в оренду, підписуючи договір оренди не тільки надав згоду, але й зобов’язав позивача проводити ремонтні роботи у орендованих приміщеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2005 р. між позивачем та ТОВ “Будівельна компанія “Геркулес” був укладений договір № 27/06 підряду на проведення ремонту цілісного майнового комплексу згідно якого було проведено ремонтні роботи, конкретний перелік яких та вартість визначена в акті прийому-передачі виконаних робіт від 28.07.2005 р. Всього за цим договором було виконано ремонтних робіт на загальну суму 1 454 496,00 (один мільйон чотириста п’ятдесят чотири тисячі чотириста дев’яносто шість) гривень.

З урахуванням того, що згідно Акту оцінки цілісного майнового комплексу від 28.03.2005 р. балансова вартість об’єкту становила 4 839 500,00 (чотири мільйони вісімсот тридцять дев’ять тисяч п’ятсот) гривень, вартість виконаних ремонтних робіт склала 1 454 496,00*100/4 839 500,00 = 30,05 %. Вартість виконаних робіт була повністю оплачена позивачем.

Таким чином, враховуючи вище викладене, а також враховуючи положення п. 51 Державної програми приватизації на 2000 – 2002 р. р. позивач мав право на першочергову приватизацію орендованого приміщення шляхом викупу.

Крім того, рішенням 26 сесії 2-го скликання Солом’янської районної у м. Києві Ради від 28.09.2005 р. № 356 було затверджено Перелік об’єктів, що підлягають приватизації у 2005 році, відповідно до п. 14 якого визначено спосіб приватизації спірного об’єкту – викуп.

Безпідставними є також доводи апеляційного подання про те, що договір на проведення оцінки майна Фондом приватизації повинен був бути укладений Фондом приватизації, а не позивачем. Так, основні повноваження органів приватизації визначені ст. 7 Закону України “Про приватизацію державного майна”. Серед таких основних повноважень визначено і право органу приватизації укладати договір на проведення оцінки майна. Проте, таке повноваження є правом, а не обов’язком органу приватизації, і в процесі приватизації договір на оцінку майна може бути укладено будь-якою заінтересованою особою. Зазначене підтверджується також змістом ст. 10 Закону України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні”, відповідно до якої оцінка майна проводиться на підставі договору між суб’єктом оціночної діяльності – суб’єктом господарювання та замовником оцінки. Закон України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” не передбачає положення, за яким при проведенні приватизації замовником оцінки може бути виключно орган приватизації.

Що стосується твердження скаржника про те, що на порушення норм господарсько – процесуального кодексу України вказана справа була розглянута без участі представника Фонду приватизації комунального майна Солом’янського району м. Києва, що позбавило відповідача надати ґрунтовні пояснення та навести належні доводи по суті справи, то, як вбачається з матеріалів даної справи, відповідача було повідомлено про дату, місце та час проведення судових засідань у даній справі. Однак, відповідач у жодне засідання не з’явився.

Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р. у справі № 24/222 відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційне подання Прокурора Солом’янського району м. Києва на рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р. у справі № 24/222 – залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р. у справі № 24/222 – залишити без змін.

3.          Матеріали справи № 24/222 повернути Господарському суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Зеленін В.О.

Судді                                                                                          Рєпіна Л.О.

Синиця О.Ф.

02.07.07 (відправлено)