АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

23.04.07
Справа  № 1/947-15/290

Львівський апеляційний
господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді
Краєвської
М.В.

суддів:
Давид Л.Л.

Мурської Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 від 17.12.2006 р. вих.
НОМЕР_1

на рішення Господарського
суду Львівської області від 07.12.2006 р.

у справі № 1/947-15/290

за позовом Суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, с.Наварія Пустомитівського
р-ну Львівської обл.

до відповідача-1 державного
підприємства “Укрконверс” (далі - ДП “Укрконверс”), м.Київ

до відповідача-2
ТзОВ “Нафта-Трейд”, м.Київ

до відповідача-3 ТзОВ
“Західна будівельна інвестиційна компанія”, м.Львів

за участю третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Міністерства
оборони України, м.Київ, і

2) Державного
департаменту адаптації військовослужбовців звільнених у запас та конверсії
колишніх військових об”єктів Міністерства оборони України, м.Київ

про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_1
(суб"єкт підприємницької діяльності),

ОСОБА_2 (представник, довіреність
НОМЕР_2 від 05.09.2005 р. в матеріалах справи, а.с.138, Том 2/Всього - 2);

від відповідача-1 - Аверков
В.О. (представник, довіреність № 7/2007 від 17.01.2007 р. в матеріалах справи),

від відповідача-2 - не
з"явився,

від відповідача-3 - Чупахін
І.Р. (представник, довіреність № 02/10 від 02.10.2006 р. у матеріалах справи,
а.с.142, Том 2/Всього - 2);

від третьої особи-1 - Аверков
В.О. (представник, довіреність № 220/206/Д від 01.02.2007 р. в матеріалах
справи),

від третьої особи-2 - Аверков В.О.
(представник, довіреність № 1 від 17.01.2007 р. матеріалах справи)

Представникам сторін, третіх осіб
роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.ст.22, 27 ГПК України. Заяв про
відвід суддів не поступало.

За письмовим клопотанням позивача
(вх. № 1049 від 01.02.2007 р.) здійснювалася технічна фіксація судового
процесу.

Розгляд апеляційної скарги
відкладався з підстав, викладених в ухвалах Львівського апеляційного
господарського суду від 05.02.2007 р., 05.03.2007 р., 02.04.2007 р.

Рішенням Господарського суду Львівської
області від 07.12.2006 р. у справі №
1/947-15/290 (суддя Костів Т.С.) позов задоволено частково, а саме:
стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 4 239, 67 грн. заборгованості;
звільнено Суб”єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 від сплати
орендної плати за договором оренди індивідуально визначеного нерухомого
державного майна НОМЕР_3 від 01.04.2003 р. за період з 07.02.2006 р. по дату
винесення рішення суду, а в задоволенні решти позовних вимог (відшкодуванні
матеріальної шкоди в сумі 14 668 грн., завданої внаслідок затоплення приміщень;
601 263, 11 грн. збитків у вигляді неотриманих доходів; 6 056, 67 грн. надміру
сплаченої орендної плати; 1 900 грн. витрат, понесених при розгляді іншої
справи № 1/628-2/190; відшкодуванні 100 000 грн. моральної шкоди) відмовлено.

Позивач з даним рішенням не
погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого
господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити
повністю, з підстав неповного з”ясування обставин справи та неправильного
застосування норм матеріального права. Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим,
зокрема, що господарським судом невірно застосовано ст.623 ЦК України при
вирішенні питання відшкодування збитків, завданих порушенням договірних зобов”язань,
вважає необхідним застосування ст.ст.22, 1166 ЦК України, оскільки шкода
заподіяна при недоговірному зобов”язанні; проведено значні покращення
орендованого приміщення та чинено перешкоди в його користуванні зі сторони
відповідачів; судом невірно трактовано рішення по справі № 1/628-2/190; ДП
“Укрконверс” вчиняло протиправні дії, а саме: 20.12.2004 р. відключило
орендовані приміщення від постачання електроенергії, що спричинило припинення
господарської діяльності, що є прямим доказом заподіяння збитків; факт
затоплення орендованих (підвальних) приміщень через перший поверх будівлі, яка
належить на праві власності ТзОВ “Західна будівельна інвестиційна компанія”, є
прямим доказом вини останнього в заподіянні збитків; протиправними діями
відповідачів позивач позбавлений засобів для існування, істотно погіршилось
його соціальне становище, розірвано ділові зв”язки, спричинено тривалі глибокі
душевні страждання, що є підставою для відшкодування моральної шкоди і ін.

У відзивах на апеляційну скаргу та
в судовому засіданні відповідач-1, відповідач-3 просять рішення суду першої
інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення з підстав,
викладених у них.

29.01.2007 р. позивачем (апелянтом)
подано клопотання про витребування додаткових доказів: справ Господарського
суду Львівської області № 1/628-2/190, № 1/816-26/340; документів у ЛМЕМ ВАТ
“Львівобленерго”, ДП “Укрконверс” (вх. № 920). (вх. № 920).

Відповідач-1 і відповідач-3
заперечили проти заявленого клопотання з огляду на приписи ст.101 ГПК України,
оскільки останнє не було заявлено в суді першої інстанції, а тому його
задоволення є недоцільним, інші орендарі, які є сторонами договорів, які бажає
витребувати позивач, не були сторонами у даній справі № 1/947-15/290.

Розглянувши подане клопотання,
заслухавши думку інших учасників судового процесу, суд апеляційної інстанції
відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне: по-перше, немає змісту
оглядати такі справи, оскільки по них прийняті вже кінцеві процесуальні
документи, копії яких (рішення) знаходяться в матеріалах справи; по-друге, суд
не може з власної ініціативи збирати докази, обов”язок доказування і подання
доказів згідно з ст.33 ГПК України покладається на сторін, а не на суд. На
останнього покладається обов”язок оцінити достатність доказового матеріалу та в
межах цього поданого матеріалу прийняти відповідне рішення.

Також колегія суддів звертає увагу,
що, як вбачається з довідки ЄДРПОУ, державна реєстрація ТзОВ “Нафта-Трейд”
станом на 21.11.2006 р. (оскаржуване рішення суду прийняте 07.12.2006 р.)
припинена за судовим рішенням щодо визнання юридичної особи банкрутом  (а.с.10-15, Том 2/Всього -3).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що 01.04.2003 р. між Суб”єктом підприємницької діяльності-фізичною
особою ОСОБА_1 (орендар за договором, позивач у справі) і Державним
підприємством "Захід - Інтелект" (орендодавець за договором) було
укладено договір НОМЕР_3 оренди індивідуально-визначеного нерухомого державного
майна (а.с.60-65, Том 1/Всього - 3), згідно із п.1.1 якого орендодавець передає,
а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально-визначене
нерухоме майно - приміщення в цокольному поверсі будівлі колишньої
кухні-їдальні загальною площею 430,5 кв. м. в колишньому військовому містечку
за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п.10.1 договору останній укладений на
десять років до 31.03.2013 р. включно.

Наказом № 85 від 14.10.2003 р.
Національного координаційного центру адаптації військовослужбовців, звільнених
у запас або відставку та конверсії колишніх військових об'єктів "Про
реорганізацію державного підприємства "Захід-Інтелект", державне
підприємство "Захід-Інтелект" було реорганізоване у філію ДП
"Укрконверс" без надання права юридичної особи (а.с.66, Том 1/Всього
- 3).

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.12.2005 р. у справі № 43/464 (а.с.21-24, Том 1/Всього - 3) про
визнання банкрутом державного підприємства "Укрконверс" затверджено
мирову угоду від 16.12.2005 р. (а.с.25-27, Том 1/Всього - 3), укладену між
боржником - ДП "Укрконверс" та кредиторами на наступних умовах: ТзОВ
"Нафта-трейд" погашає в повному обсязі заборгованість ДП
"Укрконверс" перед кредиторами в сумі 2989787,46 грн.; перераховує ДП
"Укрконверс" для поповнення обігових коштів 2248446,54 грн., а ДП
"Укрконверс" в обмін передає у власність ТзОВ "Нафта-трейд"
частину майна державного підприємства "Укрконверс" вартістю 5238234
грн., перелік якого міститься у додатках до мирової угоди. Додатком до мирової
угоди - "Переліком об'єктів нерухомого майна, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.28, Том 1/Всього - 3), які ДП "Укрконверс" передає у
власність Третій особі - ТзОВ "Нафта-Трейд" відповідно до умов
мирової угоди від 16.12.2005р.; актом прийому-передачі № 1 об'єктів нерухомого
майна від 13.01.2006 р. (а.с.29, Том 1/Всього - 3) підтверджується факт
передачі орендованого позивачем приміщення у власність відповідача-2.

Між ТзОВ "Нафта-Трейд"
(продавець за договором, відповідач-2 у справі) та ТзОВ "Західна
Будівельна Інвестиційна Компанія" (покупець за договором, відповідач-3 у
справі) 13.01.2006 р. укладено договір купівлі-продажу будівель, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 13.01.2006 р. та
зареєстрований в реєстрі за № 24. Згідно із п.1 вказаного договору продавець
передав, а покупець прийняв у власність будівлі загальною площею 8770,7 кв. м.,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, у т.ч. і приміщення, орендоване
позивачем.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення
представників сторін і третіх осіб, колегія Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області
від 07.12.2006 р. у справі №
1/947-15/290 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 - без задоволення.

При цьому колегія виходила з
наступного.

З посиланням на п. 9 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України суд застосував до спірних правовідносин ч.1
ст.770 ЦК України, яка передбачає, що у разі зміни власника речі, переданої у
найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Згідно з п.1 ч.2 ст.22 ЦК України
та ч.1 ст.225 ГК України під збитками слід розуміти, зокрема, і втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Підставою для покладення обов”язку
відшкодувати збитки є порушення права (правопорушення), зокрема, передбачене
ст.610 ЦК України невиконання чи неналежне виконання зобов”язання.

До реальних збитків п.1 ч.1 ст.22
ЦК України та ч.1 ст.225 ГК України відносять всі фактичні втрати, пов”язані зі
знищенням або пошкодженням майна, та (або) витрати, пов”язані з відновленням
свого порушеного права. До втрат необхідно відносити, наприклад, вартість
майна, яке в даному випадку належить на праві власності позивачу,  і з вини покупця втрачене (викрадене),
знищене, стало непридатним у зв”язку з необережним поводженням (підмокло,
підтоплене, зіпсоване тощо). У разі знищення речі необхідно відшкодувати її
вартість, а при  пошкодженні -частину
вартості. Такі збитки та їх належне документальне обгрунтування повинна довести
потерпіла сторона, про що зазначено і в ч.2 ст.623 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.623 ЦК України
розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується
кредитором.

З матеріалів справи, зокрема, актів
та листування сторін, суд першої інстанції встановив факт залиття орендованих
позивачем приміщень. Вартість заподіяних збитків приміщенню, розташованому за
адресою: АДРЕСА_1, станом на 30.04.2006 р. становить 3 615 грн., що
підтверджується висновком про вартість нанесених збитків, наданим ТзОВ "АО
"Львів-Веста". Однак через відсутність в матеріалах справи доказів
щодо причин залиття приміщення, розміщеного в цокольному поверсі, дощовими
водами, та з вини якої особи таке залиття сталося. Зокрема, сам факт належності
приміщення на праві власності відповідачу-3 ТзОВ „Західна Будівельна
Інвестиційна Компанія” не встановлює вину останнього в затопленні. Поданий
апелянтом акт встановлює лише сам факт залиття та напрямок проникнення води.
Причина залиття та вина осіб в ньому не встановлена. На переконання місцевого
господарського суду вказівка в акті про те, що вода проникає з першого поверху
будівлі, не дозволяє зробити висновок про причину такого залиття. Твердження
про заподіяння шкоди не лише приміщенню, а й меблям апелянта, вартість яких
останній обґрунтовує накладною НОМЕР_4 від 21.05.2002 р. в сумі 11053 грн., ним
не доведено, як і сума, на яку знизилась вартість майна. Сама накладна НОМЕР_4
від 21.05.2002 року встановлює лише вартість пошкодженого майна на момент його
придбання апелянтом, але жодним чином не відображає суму завданої цим меблям
шкоди чи зниження їх вартості. За таких обставин суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про відшкодування
матеріальної шкоди в сумі 14 668 грн., завданої внаслідок затоплення приміщень.
Підставою для відмови в задоволенні вказаної вимоги також стали приписи п.
5.3., 5.4. договору НОМЕР_3 від 01.04.2003 р.

Таким чином, у матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують реальність стягуваної
суми збитків.

При визначенні реальних збитків
враховуються вжиті кредитором заходи для їх недопущення. Позивач як суду
першої, так і суду апеляційної  інстанції
не подав доказів, які б підтверджували, що останній вживав необхідні заходи по
недопущенню збитків.

Відмовляючи у задоволенні вимог
щодо стягнення з відповідачів солідарно збитків у вигляді неотриманих доходів,
суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на упередженість
перевірок та безпідставність звернення до суду не може розцінюватись як порушення
договору оренди чи закону орендодавцем. До такого висновку суд прийшов,
аналізуючи зміст п. п. 8.1, 8.2 договору оренди від 01.04.2003 р., а також ст.
2 ГПК України, ч.1 ст. 12 та ч.1 ст.13 ЦК України.

Недоведеним господарський суд
вважає також  солідарність в діях
відповідачів, з якими апелянт пов'язує заподіяння йому упущеної вигоди в сумі
635 000 грн.  Враховуючи приписи ст. 623
ЦК України, суд відмовив у задоволені вимоги про стягнення збитків також через
недоведеність та необґрунтованість заявленого апелянтом розміур упущеної
вигоди.

Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України під
збитками слід розуміти, зокрема, і доходи, які особа могла б реально одержати
за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У частині 1 статті 225 ГК України
використовується термін “втрачена вигода”, що є за змістом тотожнім поняттю
“упущеної вигоди”, за якою остання розглядається як неодержаний прибуток, на
який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою стороною. Такі збитки мають місце, зокрема, і при
зменшенні реалізації продукції. Проте слід зазначити, що неодержаний прибуток
(втрачена вигода) -це розрахункова величина втрати очікуваного прибутку, що
базується на даних бухгалтерського, податкового обліку, які безумовно
підтверджують реальну можливість, отримання потерпілою стороною певних грошових
сум, якщо б інша сторона не допускала правопорушення. Такі збитки та їх належне
документальне обгрунтування повинна довести потерпіла сторона, про що зазначено
і в ч.2 ст.623 ЦК України.

Відповідно до ст. 1190 ЦК України,
на яку апелянт посилається як норму, яка обґрунтовує його позовну вимогу,
особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть
солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може
визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно
до ступеня їхньої вини.

З матеріалів справи не вбачається,
а позивачем допустимими доказами не доведено наявності спільних дій відповідачів,
спрямованих на завдання апелянту шкоди. В матеріалах справи відсутній
конкретизований розрахунок неотриманих доходів. Звернення відповідача-1 ДП
„Укрконверс” до господарського суду з позовом про розірвання договору оренди
від 01.04.2003 р. в розумінні п. п. 8.1., 8.2. договору оренди від 01.04.2003
р., а також ст. 2 ГПК України, ч.1 ст. 12 та ч.1 ст.13 ЦК України є правом
відповідача-1. За цих умов у суду не має правових підстав для застосування до
спірних правовідносин ст. 22 ГПК України, оскільки вказана стаття регулює права
та обов'язки сторін в поточній справі. У справі ж № 1/628-2/190 не встановлено
зловживання відповідачем ДП „Укрконверс” своїми процесуальними правами. Сам
факт позитивного вирішення вказаної справи на користь апелянта не є допустимим
доказом зловживання ДП „Укрконверс” своїми процесуальними правами.

Щодо наявності ухвали Львівської
міської ради НОМЕР_5 від 16.12.2004 р., якою ДП „Укрконверс” надано дозвіл на
відведення земельної ділянки площею 0,83 га по АДРЕСА_1,  а також ухвали Львівської міської ради
НОМЕР_6 від 21.09.2006р. „Про погодження ТзОВ „Західна Будівельна Компанія”
місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на виготовлення проекту
відведення земельних ділянок площею 0,4942 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування
багатоквартирних  житлових будинків, слід
зазначити наступне. Вказані ухвали ні роздільно, ні в сукупності з іншими
матеріалами справи не можуть свідчити про наявність у відповідачів умислу на
заподіяння апелянту як прямої матеріальної шкоди, так і матеріальної шкоди у
вигляді неотриманих доходів.

Не доводять вищевказаного
твердження також обставини, встановлені
в рішенні господарського суду Львівської області у справі № 1/816-26/340
щодо неправомірного відключення ДП „Укрконверс” апелянта від електроенергії.
Зазначені обставини є підставою для звільнення апелянта від сплати орендної
оплати за час неможливості використання спірного майна, однак не доводять
наявності у апелянта шкоди внаслідок спільних дій відповідачів.

Щодо звільнення скаржника від
сплати орендної плати за період з 07.02.2006 р. по дату винесення рішення суду,
суд виходив з того, що матеріалами справи, зокрема, актами, листуванням сторін
підтверджується факт відключення орендованих приміщень від електропостачання.
Зазначені обставини підтверджені рішенням господарського суду Львівської
області від 04.10.2005 р.-07.02.2006 р. по справі № 1/816-26/340 (а.с.115-121,
Том 2/Всього - 3), яким підтверджується відключення 20.12.2004 р. ДП
"Укрконверс" електроенергії. Рішенням суду також на підставі ч. 6 ст.
762 ЦК України апелянта звільнено від сплати орендної плати за договором оренди
від 01.04.2003 р. за період з 20.12.2004 р. по 07.02.2006 р. Враховуючи
наявність зазначеного рішення та встановлених в ньому обставин, суд першої інстанції,
застосувавши ч. 6 ст. 762 ЦК України, звільнив апелянта від сплати орендної
плати за період з 07.02.2006 р. по дату винесення рішення.

Щодо часткового повернення надміру
сплаченої орендної плати, то з посиланням на матеріали справи, зокрема,
платіжні доручення, суд встановив, що за період оренди до 20.12.2006 р. позивач
фактично сплатив орендну плату в сумі 29 431, 42 грн. Згідно з поданим
розрахунком сума орендної плати, яка підлягала сплаті позивачем за цей період,
становить 23 660 грн. Як прослідковується з рішення суду, відповідачі цю
обставину не заперечували. На підставі цих документів суд прийшов до висновку,
що сума переплаченої за вказаний період орендної плати становить 6 056,67 грн.

Часткове задоволення вимоги щодо
стягнення 6 056, 67 грн. переплаченої орендної плати за період часу, протягом
якого апелянт був звільнений від сплати орендної плати згідно із рішенням
господарського суду Львівської області у справі № 1/816-26/340, суд першої
інстанції керувався ст. 1212 ЦК України. В своїй апеляційні скарзі стосовно
повернення зайво сплаченої орендної плати позивач не погоджується з тим, що суд
першої інстанції зобов'язав відповідача-1 повернути йому лише 70% зайво
сплаченої апелянтом орендної плати. Відповідно до п. 3.3. орендна плата
перераховується орендарем до державного бюджету та орендодавцю в співвідношенні
30% до 70% щомісячно. Отже, зайво отримана ДП „Укрконверс” орендна плата
становить 70 % від загальної суми надмірно сплаченої орендної плати за спірний
період. За цих умов та, враховуючи приписи ст. 1212 ЦК України, до стягнення з
ДП  „Укрконверс” належить сума, яка була
сплачена на його користь, а саме: 4239,67 грн. Тому, в цій частині рішення суду
першої інстанції та наведені в ньому висновки є правильними. Щодо твердження
апелянта про обов'язок суду залучити в якості відповідача відповідне державне
казначейство, то згідно з ст. 24 ГПК України це є правом суду, а не його
обов'язком. Не може бути підставою для зміни рішення твердження апелянта про
відсутність механізму повернення решти суми надмірно сплаченої орендної плати з
державного бюджету.

Відмову в задоволенні  вимоги апелянта про 1900 грн. витрат,
пов'язаних із розглядом справи, у порядку, встановленому для стягнення збитків,
суд керувався ст. 44, 49 ГПК України.

З матеріалів справи та пояснень
сторін вбачається, що станом на дату розгляду справи судом відповідач-3 є
власником орендованих позивачем приміщень. Вищевказане право власності
відповідача-3 в суді першої інстанції не оспорювалось.

Безпідставним є твердження апелянта
про порушення судом першої інстанції вимог ст. 38 ГПК України. Так, відповідно
до ст. 42 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється
на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Стаття 43 ГПК встановлює, що судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь
у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі,
необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного
застосування законодавства. Обов”язок доказування і подання доказів згідно з
ст.33 ГПК України покладається на сторін, а не на суд. На останнього
покладається обов”язок оцінити достатність доказового матеріалу та в межах
цього поданого матеріалу прийняти відповідне рішення.

Що стосується позовної вимоги в
частині відшкодування 100 000 грн. моральної шкоди, то Львівський апеляційний
господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду з
приводу недоведеності наявності передбачених ст.ст.23, 1166 ЦК України підстав
для такого відшкодування. Як суду першої, так і суду апеляційної інстанції не
подано допустимих доказів існування такої шкоди, вини відповідачів та жодним чином
не обґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди.

Щодо стягнення з ДП „Укрконверс”
1900 грн. витрат, понесених у зв'язку з розглядом господарської справи №
1/628-2/190, Львівський апеляційний господарський суд погоджується з
обґрунтуванням суду першої інстанції щодо належності вказаних витрат до складу
судових витрат. Відповідно до ст. 44 ГПК України вказані витрати відносяться до
судових витрат і їх стягнення і розподіл здійснюються згідно з ст. 49 ГПК
України. Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування
до спірних правовідносин ст. 22 ЦК України.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Враховуючи фактичні обставини справи, кредитором у
господарському суді не доведено наявність і розмір збитків, завданих порушенням
договірних зобов”язань відповідачами, а також причинно-наслідковий зв”язок між
діями відповідачів і збитками. Нездатність кредитора обгрунтувати вимоги про
відшкодування реальних збитків є підставою для відмови в задоволенні таких
вимог.

Отже, з огляду на вище викладене,
колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення
Господарського суду Львівської області відповідає матеріалам справи,
грунтується на чинному законодавстві, доводи скаржника документально
необгрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини,
а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105
ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду
Львівської області від 07.12.2006 р. у справі №
1/947-15/290 залишити без змін, а апеляційну скаргу Суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

4. Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий-суддя                                                                                                       М.В.Краєвська

Суддя
Л.Л.Давид

Суддя
Х.В.Мурська