ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
УХВАЛА

22.02.2007
Справа №2-17/268-2004

По скарзі ТОВ “Восток-Газсервіс”, м. Феодосія

До ВДВС Феодосійського МУЮ, м. Феодосія

Стягувач  АТ “Фірма”Укргазбуд” в особі Будівельного управління № 1, Чернігівська область

по скарзі на дії ВДВС

по заяві  АТ  “Фірми ”Укргазбуд” в особі  Будівельного управління № 1 про зміну порядку та способу виконання рішення

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від    стягувача – Коляда С.С., представник, дов. № 215 від 03.01.2007 року

Від  боржника – не з’явився

Від  ВДВС – не з’явився

Сутність спору:   Боржник  подав скаргу  на дії органів Державної виконавчої служби, згідно з якою просить визнати постанову Відділу  державної виконавчої служби Феодосійського міського Управління юстиції АР Крим від  03.10.2005 року про відкриття  виконавчого провадження у справі № 2-17/268-2004 недійсною, та просить зобов’язати  Відділ державної виконавчої служби Феодосійського міського  Управління юстиції Автономної Республіки Крим винести постанову про  відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду АР Крим від 13.09.2005 року по справі №  2-17/268-2004 на підставі п. 6 статті 26  Закону України “Про виконавче провадження”.

Скарга обґрунтовується тим, що  наказ Господарського суду  в порушення статті 117  ГПК України та статті 19 Закону України “Про виконавче провадження” не містить найменування  і номери рахунків у банках, у зв’язку з чим  державний виконавець повинен був відмовити  у відкритті виконавчого провадження з підстав, що передбачені п. 6 статті 26 Закону України “Про виконавче провадження”.

Боржник  також посилається на те, що в порушення ч. 6 ст. 24 “Про виконавче провадження” на його грошові кошти накладений арешт.

ВДВС у запереченнях на скаргу вважає, що вона не підлягає задоволенню, і відмічає, що спірний наказ вимогам статті 19 Закону України “Про виконавче провадження” відповідає.

Арешт коштів ВДВС вважає правомірним, посилаючись на ст.ст. 5, 50  Закону України “Про виконавче провадження”, а також на п. 3.6.3. ст. 3.6. “Інструкції про проведення виконавчих дій”.

Стягувач в запереченнях на скаргу вказує, що згідно статті 139 Господарського Кодексу України  та ст. 190, 192 ЦК України, кошти є майном, а згідно  п. 3.6.3 ст. 3.6 “Інструкції про проведення виконавчих дій” державний виконавець з власної ініціативи з винесенням постанови  про відкриття виконавчого провадження  опису майна й накладає на нього арешт, у зв’язку з чим просить скаргу  відхилити.

Стягувач звернувся із заявою, згідно якої просить змінити  спосіб та порядок виконання рішення шляхом стягнення з будь-яких банківських рахунків  боржника, з яких відповідно до законодавства можливе проведення стягнення, у зв’язку з тим, що  указаний в наказі рахунок  закритий.

Відзиву на  вказану заяву  боржником не надано.

Стягувач також просить  накласти арешт  на все майно ( у тому числі цінні папери) та грошові кошти боржника (відповідача) – ТОВ “Восток-газсервіс” (в тому числі на такі, що належать йому, але знаходяться в інших осіб)  і заборонити йому відкривати інші рахунки в банках.

Стягувач  також просить  повідомити органи прокуратури про здійснення злочину, у зв’язку з тим, що при розгляді  цієї справи встановлено, що в діях  посадових осіб боржника є ознаки, передбачені ст. 382 КК України.

Боржник в засідання суду не з’являється, про слухання справи повідомлений належним чином – рекомендованою поштою на указану ним самим адресу. Про зміну даної адреси боржник суд не повідомляв, у зв’язку з чим у суду немає підстав не приймати до уваги  адресу боржника, про яку він сам  повідомив суд. Крім цього, повернення адресованої боржнику кореспонденції немає, що також свідчіть  про її отримання боржником. Крім цього, слухання по справі відкладувалось неодноразово, відповідно, про слухання справи  боржник повідомлений.

При указаних обставинах, суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами.

По справі проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Розглянувши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.10.2005 року відкрито виконавче провадження  з примусового виконання наказу Господарського суду АР Крим від 13.09.2005 року  № 2-17/268-2004.

Згідно п. 6 статті 26 Закону України “Про виконавче провадження” Державний виконавець  відмовляє  у відкритті виконавчого провадження у разі  невідповідності  виконавчого документу вимогам, передбаченим статтею 19 цього Закону.

В статті 19 Закону України “Про виконавче провадження” не указується про те, що виконавчий документ повинен  мати найменування і номери рахунків в банках.

Пунктом 3 частини 1 статті 117  ГПК України  в попередній редакції було передбачено, що в наказі Господарського суду  повинні бути указані найменування та номери рахунків в банках.

Однак, указана обставина не може впливати на обов’язок державного виконавця  відмовити у відкритті  виконавчого провадження, оскільки в п. 6 статті 26 ЗУ “Про виконавче провадження”   підставою для відмови  є невідповідність  виконавчого документу не статті 117 ГПК України, а статті 19 Закону України “Про виконавче провадження”, якою не передбачено, що  у виконавчому документі  в обов’язковому  порядку  повинно бути указане найменування і номери рахунків в банках.

Крім цього, згідно ч. 2 статті 19 Конституції України передбачено, що  органи державної влади та  органи  місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти  лише  на  підставі,  в  межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  законами України.

Згідно ст. 8  Конституції України   вона має вищу юридичну силу та її норми є нормами прямої дії.

Таким чином,  державний виконавець з врахування вимог  п. 6 статті 26 Закону України “Про виконавче провадження”  у спірному випадку зобов’язаний  керуватися   тільки статтею 19 Закону України “Про виконавче провадження”.

Крім цього, сам законодавець усунув можливе трактування спірного питання і указав в статті 117  ГПК України в діючий редакції, що наказ має  відповідати вимогам  виконавчого документу, встановленим  Законом України “Про виконавче провадження”.

Крім цього, з моменту  подачі позову (згідно поштового конверту 06.06.2003 року) до видачі  наказу (13.09.2005 року) пройшло більш, ніж два роки. При указаних обставинах указувати в наказі  банківські реквізити, які могли не відповідати дійсності, було б порушенням закріпленого в статті 3 ЦК України одного із основних принципів  цивільних відносин – принципу розумності.

Більш того, це могло потягнути  відображення в наказі недостовірної  інформації.

Посилання боржника  на те, що в порушення ч. 6 статті 24 Закону України  “Про виконавче провадження”  накладений на його грошові  кошти арешт не може мати правого значення з наступних підстав:

Згідно  п. 2  Роз’яснень Президії ВАСУ від 26.01.2000 року № 02-5/35 “Про  деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів” недодержання вимог правових норм, які  регулюють  порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми,  строків  прийняття  тощо, може бути підставою для визнання такого  акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило  прийняття  неправильного  акта.  Якщо  ж  акт в цілому узгоджується   з   вимогами   чинного  законодавства  і  прийнятий відповідно  до  обставин,  що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі  порушення  встановленої процедури прийняття акта не можуть бути   підставою   для  визнання  його  недійсним,  якщо  інше  не передбачено законодавством.

Згідно статті 55 Закону України “Про виконавче провадження” державний виконавець має право, при чому при цьому не вимагається заява стягувача, на арешт коштів боржника.

Таким чином, у спірному випадку мова може йти лише  про порушення процедури  прийняття акту, тобто, відображення спірного питання не в постанові про відкриття виконавчого провадження, а окремою постановою.

Однак, згідно п. 2 указаного Роз’яснення ВАСУ дана обставина не може являтися підставою для визнання акту недійсним.

Крім цього, із заяв стягувача витікає, що він наполягає на  арешті грошових коштів боржника.

В ч. 6 статті 24 Закону України “Про виконавче провадження” не указується, що заява стягувача по даному питанню обов’язково повинна бути в письмовій формі.

Крім цього, в ч. 6 статті 24  Закону України “Про виконавче провадження” мова йде про майно боржника, крім  коштів в банку.  Про  грошові кошти банку  в даній нормі мова не йде.

Тобто, є  підстави вважати, що мова йде про майно боржника у вигляді  основних та оборотних  коштів, а не про грошові кошти в банку. Так, в статті  55 Закону України “Про виконавче провадження”  прямо указано, що мова йде про арешт  коштів у банках. Однак,  в  ч. 6 статті  24  даного Закону указана обставина відсутня, що дає підстави вважати, що про кошти в банку в ній мова йде.

Крім цього, указаною обставиною боржник обґрунтовує  закриття виконавчого провадження.

Однак, указана  обставина може впливати  лише на зняття арешту з грошових коштів, але не на відміну  всього виконавчого провадження.

Однак, боржник в скарзі не заявляє вимогу  про зняття  арешту з грошових коштів.

Також необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого  ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін, суд не вправі розглядати вимоги, які зацікавленою стороною не заявлені.

Крім цього, боржник не довів обставин, на які посилається.

Так, згідно ч. 2 статті 36 ГПК України  письмові докази  подаються в оригіналі або в належним чином  засвідченій копії.

Однак, представлена боржником копія спірної постанови належним чином не засвідчена, оскільки не указана особа, яка засвідчила копію, а також її посада.

Тобто, копія  засвідчена невідомою особою з невідомими повноваженнями.

Ст. 129 Конституції України  передбачено, що  сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Таким чином, суд вправі розглядати спір по тим матеріалам, які представлені зацікавленими сторонами.

Однак, у зв’язку  з  ненаданням боржником належних доказів -  належним чином засвідченої копії спірної постанови, в матеріалах справи відсутні докази того, що при відкритті виконавчого провадження з боку державного виконавця були порушення.

Таким чином, з тих підстав,  якими боржник обґрунтував скаргу, вона задоволенню не підлягає.

При цьому необхідно відмітити, що  виходячи із закріпленого статтею129  Конституції України принципу диспозитивності  сторін, суд не  вправі  обґрунтовувати  за зацікавлену сторону скаргу, а також  розглядати  будь-які інші підстави, якими скарга не обґрунтовується.

При цьому  необхідно також відмітити, що боржник не обґрунтовує скаргу тим, що указання реквізитів може сприяти примусовому виконанню.

Більш того, сприяння примусовому виконанню - прав боржника не порушує.

Так, боржник вправі погасити борг в добровільному порядку, у зв’язку  з чим немає необхідності у здійсненні його прав сприяти примусовому виконанню.

Згідно п. 2 Роз’яснень Президії ВАСУ від 26.01.2000 року  № 02-5/35 “Про деякі  питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням недійсними актів  державних чи інших органів” обов'язковою  умовою визнання  акта  недійсним є  порушення у зв'язку з прийняттям відповідного  акта  прав   та   охоронюваних   законом   інтересів підприємства   чи   організації  -  позивача  у  справі.  Якщо  за результатами   розгляду   справи   факту   такого   порушення   не встановлено,  у  господарського  суду  немає  правових підстав для задоволення позову.

Більш того, у даному випадку указання конкретних банківських реквізитів не сприяє, а ускладнює виконання рішення, і більш того, робить  його виконання неможливим.

Так,  указаний в наказі від 10.05.2006 року  рахунок відповідач закрив, що підтверджується  повідомленням виконавчої служби. Це робить неможливим  виконання рішення і згідно ст. 121 ГПК України та статті 33 Закону України “Про виконавче провадження”  є підставою для зміни способу  та порядку виконання рішення.

Більш того, закривши рахунок, який значиться в наказі, боржник  не повідомив суд  при розгляді заяви  стягувача про зміну способу  та порядку виконання рішення, про ти рахунки, на які у нього в теперішній час поступають грошові кошти, чим порушив закріплені  ст. 3 ЦК України основні принципи цивільних відносин – принцип добросовісності, розумності і справедливості.

Тобто, у даному випадку  боржник повинен  повідомити про свої рахунки, що їм не зроблено, а не стягувач повинен їх розшукувати.

Неможливість  виконання рішення підтверджена також заявою виконавчої служби.

Таким чином,  указання конкретних банківських  реквізитів у даному випадку буде  порушенням  закріплених в статті 3 ЦК України основних  принципів  в цивільних відносинах – принципів добросовісності, розумності і справедливості.

При указаних обставинах, використовуючи надане суду статтею 121 ГПК України право, суд  вважає  необхідним  змінити порядок виконання рішення  на стягнення з будь-яких  банківських рахунків  боржника, з яких відповідно законодавства можливо  проведення стягнення.

Оскільки немає підстав вважати, що виконавче провадження відкрито протиправно, відповідно, немає підстав  зобов’язувати ВДВС  виносити постанову про відмову в його відкритті.

Суд  вважає, що заява  про забезпечення позову  та клопотання  про повідомлення органів прокуратури  задоволенню не підлягають, при цьому виходить з наступних підстав:

Згідно Преамбули Закону України “Про виконавче провадження” Цей Закон  визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому  виконанню  у  разі  невиконання  їх  у  добровільному порядку.

Стаття 55 указаного Закону  регулює  арешт та вилучення майна, згідно з якою арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем указаними в даній статті способами.

Крім цього,  відповідно ст. 66 ГПК України прийнятя заходів по забезпеченню позову є правом суду, а не обов’язком. Користуясь  наданим суду правом  неприйнятя заходів по забезпеченню позову,  суд процесуального  законодавства  не порушує.

Крім цього, в статті 66 ГПК України  мова йде про забезпечення позову. Однак,  в теперішній час позов уже розглянутий, і в теперішній час  йде виконання рішення. Згідно  преамбули Закону України “Про виконавче провадження” умови і порядок виконання рішення  регулюються цим Законом.

Крім цього, стягувач не указав які саме конкретні цінності, і у яких конкретно других  інших осіб знаходяться.

Крім цього, у зв’язку з тим, що цією ухвалою  порядок виконання рішення змінюється на стягнення з будь-яких  банківських рахунків боржника, з яких відповідно законодавства можливе  проведення стягнення, відповідно, відкриття боржником рахунків не буде перешкодою  для виконання рішення.

Клопотання про  повідомлення органів прокуратури  також задоволенню не підлягає, оскільки стягувач не позбавлений  сам звернутися до органів прокуратури за захистом своїх інтересів.

Здійснення судом дій в інтересах однієї із спорящих сторін, які виходять за рамки  розглядаємих вимог, буде порушенням закріпленого статтею 129 Конституції України  принципу диспозитивності сторін, про що також указується в Постанові Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132 (справа  Д 12/12) з аналогічного питання, а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Крім цього, представник  стягувача повідомив, що стягувач по указаному факту звертався до  прокуратури, але у порушенні кримінальної справи було відмовлено. У даному випадку  стягувач вправі був у встановленому Законом порядку  оскаржити  постанову прокуратури.

Питання щодо стягнення судових витрат стягувач просить не розглядати, що є його правом.

Виходячи із закріпленого  ст. 129 Конституції України  принципу диспозитивності  сторін суд не повинен  розв’язувати питання, якщо зацікавлена  сторона не бажає їх  розглядання.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

Таким чином, питання  про стягнення судових витрат  на користь стягувача розгляду не підлягає.

По справі проголошені вступна та резолютивна частини ухвали.

На підставі викладеного, а також керуючись ст.ст.  75, 86, 117, 121, 121-2 ГПК України, ст. 33 Закону України “Про виконавче провадження”, суд –

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги  ТОВ “Восток-Газсервіс” на дії органів Державної виконавчої служби  Феодосійського міського  Управління юстиції Автономної Республіки Крим – відмовити повністю.

Змінити порядок  виконання рішення на стягнення грошових коштів з будь-яких  банківських рахунків  боржника, з яких відповідно законодавства можливо  проведення стягнення.

Видати наказ.

Наказ   від  10.05.2006  року вважати на підлягаючим виконанню.

В задоволенні заяви  АТ  “Фірми”Укргазбуд” в особі Будівельного управління № 1 про забезпечення позову, та в задоволенні клопотання  про повідомлення органів прокуратури – відмовити повністю.

Копію  ухвали направити рекомендованою кореспонденцією:

-            ТОВ “Восток-Газсервіс” (98100, АРК, м. Феодосія, вул. Володарського 39-Б);

-          АТ “Фірмі “Укргазбуд” Будівельного управління № 1 (17500, Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Київська 307);

ВДВС Феодосійського МУЮ АР Крим (98100, м. Феодосія, вул. Земська 10);

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.