КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2007                                                                                           № 36/178

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин  Н.В.

суддів:                                          Калатай  Н.Ф.

Пашкіної С.А.

при секретарі:                     Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача - Поліщук С.В. – директор

Хоньков І.М. – представникза довіреністю від 05.05.2007 р.

від відповідача -Овсянніков В.В. – представник за довіреністю від 01.06.2007 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Прімарі Колор"

на рішення Господарського суду м.Києва від 16.07.2007

у справі № 36/178 (Трофименко Т.Ю.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Прімарі Колор"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Політехсервіс"

про                                                  усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.07.2007р. у справі № 36/178 Товариству з обмеженою відповідальністю “Примарі Колор” в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, а саме, що відповідач заблокував проїзд на територію позивача шляхом встановлення замків на воротах з своєї сторони та створення місць паркування автотранспорту біля цих воріт, і що вказані протиправні дії відповідача шляхом блокування доступу до приміщень та не допуску працівників до приміщень позбавили позивача можливості отримати доступ до належного йому приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю “Примарі Колор” звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду міста Києва у справі № 36/178 від 16.07.2007р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що оспорюване рішення прийняте господарським судом міста Києва з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, оскільки судом не вірно надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а саме тому, що представником відповідача не заперечувався факт заблокування ним проїзду на територію позивача; що судом залишено без уваги, що приміщення, які були придбані позивачем, раніше входили до складу належного відповідачу єдиного майнового комплексу, і земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування цього майнового комплексу, в тому числі і тою її частиною, що зараз належить позивачу, користувався відповідач; що на абрисі земельної ділянки відповідача, датованого 2004 роком, на якому земельні ділянки позивача та відповідача ще є нероздільними і мають єдиного користувача – відповідача, мають лише одні, саме спірні, ворота; що відповідач, реалізувавши приміщення позивачу, розумів, що він має дати можливість наступному власнику доступу до цих приміщень.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційний суд відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги і залишити без змін рішення господарського суду міста Києва від 16.07.2007 р. у справі № 36/178, посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів, що він не має можливості користуватися власними приміщеннями та земельною ділянкою, де розташовані ці приміщення, оскільки земельна ділянка, на якій розташовані належні позивачу приміщення, має боковий під’їзд, який не має спільних меж з ділянкою відповідача, яким позивач не користується; що позивач не звертався до позивача з пропозиціями укласти договір на встановлення сервітуту, що передбачено чинним законодавством; що позивач і відповідач в рівній мірі користуються наданими законом правами на користування своїми земельними ділянками та будівлями над ними.

Розглянувши апеляційну скаргу, наявні матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів встановила наступне.

За двома договорами від 02.11.2004 р. позивач придбав у відповідача нежилі будівлі, склад № 1 літ. “З” та склад № 3 літ. “Ц”, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, будинок № 160.

Право власності позивача на зазначені будівлі сторонами не заперечується і підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями двох реєстраційних посвідчень Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна від 14.12.2004 р. (реєстровий № 486з).

Зазначені будівлі розташовані на земельній ділянці, що є суміжною з земельною ділянкою відповідача, проти чого останній не заперечує.

В Акті встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки ТОВ “Примарі Колор” (копія міститься в матеріалах справи), що його складено інженером ТОВ “Фірма “Земля–Майно” в присутності начальника відділу землевпорядкування Оболонського району м. Києва та суміжних землекористувачів - відповідача, ТОВ “Видавництво “Софія”, ЗАТ “Любава”, на відрізку 2-3 межі, що розділяє земельні ділянки позивача та відповідача, значаться ворота.

Листом № 01–09/07 від 14.02.2007 р. позивач просив відповідача розглянути можливість тимчасового проїзду транспорту позивача через територію відповідача з вул. Скляренка.

30.03.2007 р. позивач звернувся до відповідача з листом № 01–15/07, в якому просив відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем належним йому майном, а саме, розблокувати ворота, що розташовані на відрізку 2-3 Акту встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки ТОВ “Примарі Колор”, посилаючись на те, що внаслідок заблокування вказаних воріт та відсутності доступу до власних споруд позивач був вимушений припинити виробничу діяльність та перенести обладнання в інше приміщення за межами спірної земельної ділянки, що спричинило позивачу матеріальні збитки.

Будь-яких інших документальних доказів, окрім перелічених вище, матеріали справи не містять.

Проте, зазначені документальні докази не можуть бути прийняті судом як належні докази на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, а саме, що відповідач заблокував проїзд на територію позивача шляхом встановлення замків на воротах з своєї сторони та створення місць паркування автотранспорту біля цих воріт, внаслідок чого позивач повністю позбавлений можливості користуватися прибудинковою територією та не житловими приміщеннями; що протиправні дії відповідача спричинили позивачу значні матеріальні збитки, оскільки блокування доступу до приміщень та не допуск до них працівників змусило позивача, маючи власне обладнане виробниче приміщення, орендувати площі в іншому місці і перевезти туди обладнання.

Отже, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про недоведеність зазначених обставин і у позові позивачеві відмовив.

З огляду на правила ч. 2 ст. 101 ГПК України, згідно яким апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, Київський апеляційний господарський суд вважає за необхідне зауважити на наступному.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити законодавство, на підставі якого подається позов.

У позовній заяві та апеляційній скарзі заявник посилається на норми закону, якими регулюється його право вільно користуватися належним йому будівлями та земельною ділянкою, і в той же час, не наводить жодної правової норми в обґрунтування своїх вимог дозволити для цього користуватися чужою земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Для усунення перешкод в даному випадку позивач вимагає зобов’язати відповідача розблокувати проїзд та прохід до нежилих приміщень, що належать позивачеві, забезпечити вільний доступ автотранспорту, працівників та відвідувачів позивача та вільне користування прибудинкової території навколо цих приміщень, тобто судовим рішенням зобов’язати відповідача дозволити позивачу користуватися належною йому земельною ділянкою.

Право користування чужою земельною ділянкою і порядок реалізації такого права регулюються Цивільним та Земельним кодексами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є:

1) право володіння;

2) право користування (сервітут);

3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Наведений перелік є виключним.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 ЦК України особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Суд згодний з думкою відповідача, що в даному випадку спірні правовідносини позивача та відповідача як власників суміжних земельних ділянок могли бути врегульовані шляхом встановлення сервітуту.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача як до власника земельної ділянки, якою він бажає користуватися, з пропозицію щодо укладення договору на встановлення земельного сервітуту щодо нього.

Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідач є власником своєї земельної ділянки, і саме він має право володіти, користуватися і розпоряджатися нею, як встановлено ст. 78 Земельного кодексу України (ЗК України), та вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, як встановлено ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України (ЦК України).

Позивачем не доведено, що він має законне право на користування належним відповідачеві майном.

Обставини, на які посилається позивач, - що приміщення, які були придбані позивачем, раніше входили до складу належного відповідачу єдиного майнового комплексу, і земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування цього майнового комплексу, в тому числі і тою її частиною, що зараз належить позивачу, користувався відповідач; що ворота, які значились на абрисі відповідача 2004 року, на якому земельні ділянки позивача та відповідача ще є нероздільними і мають єдиного користувача – відповідача, значаться й на абрисі 2005 року позивача, не можуть бути прийняті судом як підстава для скасування рішення першої інстанції.

Посилання позивача на те, що відповідач, реалізувавши приміщення позивачу, розумів, що він має дати можливість наступному власнику доступу до цих приміщень, до уваги судом не приймаються як недоведені та таки, що не впливають на вирішення спору по суті.

Той факт, що у відповідача при встановленні меж землекористування позивача та розміщенні на ділянці 2-3 абрису земельної ділянки № 78:112:021 воріт та підписанні Акту встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки ТОВ “Примарі Колор” були відсутні претензії, не свідчить про безумовну згоду відповідача надати позивачеві дозвіл на проїзд до цих воріт через належну йому територію за простим бажанням позивача, без оформлення такого дозволу у встановленому законом порядку, і також не приймається судом як підстава для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення апеляційної скарги та позовних вимог.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 16.07.2007р. у справі № 36/178 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, правових підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ПримаріКолор” на рішення господарського суду міста Києва від 16.07.2007 р. у справі №  36/178 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 16.07.2007р. у справі № 36/178 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 36/178 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин  Н.В.

Судді                                                                                          Калатай  Н.Ф.

Пашкіна С.А.

03.09.07 (відправлено)