ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
січня 2007 р.

№
21/237-06

Вищий  господарський
суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого

Т.Б.  Дроботової,

суддів
:

Н.О.
Волковицької, Л. І.  Рогач

за
участю представників:

позивача

не
з'явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

відповідача

Приходько
І.С., дов. від 28.08.2006р.

розглянувши
матеріали касаційної скарги

Товариства
з обмеженою відповідальністю “Колодязнянське & К0”

на
постанову

Харківського
апеляційного господарського суду  від
25.10.2006р.

у
справі

№
21/237-06 господарського суду
Харківської області

за
позовом

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

до

Товариства
з обмеженою відповідальністю “Колодязнянське & К0”

про

стягнення
22339,33грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична
особа -підприємець ОСОБА_1 звернулася до господарського суду  Харківської області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю “Колодязнянське & К0” про
стягнення 22339,33грн. заборгованості, в тому числі 10140грн. вартості
виконаних робіт та 12199,33грн. штрафних санкцій, мотивуючи позовні вимоги
порушення відповідачем передбачених умовами договору порядку та строків
виконання грошових зобов'язань, статтею 903 Цивільного кодексу України

Рішенням
господарського суду  Харківської
області  від 19.09.2006р. (суддя
Пелипенко Н.М.) позовні вимоги задоволено частково; з відповідача на користь
позивача стягнуто 10140грн. заборгованості за виконані роботи та 219,40грн.
судових витрат; у задоволенні позовних вимог про стягнення 12199,33грн. санкцій
відмовлено.

Рішення
обґрунтовано Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу
України, статтями 258 та 526 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України, невиконанням відповідачем зобов'язань щодо
оплати виконаних робіт.

Постановою
Харківського апеляційного господарського суду
від 25.10.2006р. (судді: Гагін М.В. -головуючий, Бухан А.І., Шевель
О.В.) рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови позивачеві у
задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1241,14грн. пені за
період з 02.02.06р. по 24.05.06р. та у цій частині прийнято нове рішення, яким
позовні вимоги задоволено; з товариства з обмеженою відповідальністю
“Колодязнянське & К0” на користь позивача стягнуто 1241,14грн.
пені та 12,41грн. державного мита; в іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова
вмотивована належним виконанням позивачем договірних зобов'язань в порядку,
визначеному чинним на той час законодавством, та невиконанням своїх договірних
зобов'язань відповідачем, спростування заперечень відповідача щодо недійсності
та неукладеності договору виконанням робіт за договором та їх подальше
прийняття відповідачем. Скасовуючи рішення суду першої інстанції частково,
апеляційний господарський суд зазначив про неправильне застосування частини 6
статті 232 Господарського кодексу України, вважаючи, що інший порядок
нарахування штрафних санкцій встановлено законом, а саме статтею 258 Цивільного
кодексу України.

Не
погоджуючись з постановою апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати
постанову апеляційного господарського суду та передати справу на новий розгляд,
посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального
права.

Відповідач
посилається на статті 29, 48, 58, 62-64, 158 Цивільного кодексу Української
РСР, що визначають вимоги, яким повинна відповідати угода,  порушення апеляційним господарським судом
приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України щодо
обов'язків доказування кожною зі сторін, невірне застосування судом положень
Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України до правовідносин,
що склались у 2003 році.

Позивач
не скористався правом на участь представника у судовому засіданні; у відзиві на
касаційну скаргу просить залишити постанову апеляційної інстанції без змін, як
таку, що відповідає нормам матеріального та процесуального права і в якій
повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Відповідач
подав до касаційної інстанції заяви про зупинення провадження у справі та про
зупинення виконання наказу по даній справі, покликаючись на порушення ухвалою
господарського суду Харківської області провадження за його позовом про
визнання недійсним договору на виконання робіт від 19.06.03р. та на порушення
ухвалою Дворічанського районного суду провадження за його позовом про визнання
недійсними правочинів (акт прийому виконаних робіт, договір від 19.06.2003р.).

Судова
колегія відмовляє у задоволенні вказаних клопотань, оскільки викладені
відповідачем обставини виходять за межі перегляду справи касаційною інстанцією,
натомість, за наслідками розгляду вказаних позовів відповідач не позбавлений
права звернутись зі заявою про перегляд даної справи за нововиявленими
обставинами.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет
правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в
судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на
підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна
інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як
встановлено попередніми судовими інстанціями та вбачається з обставин справи,
позивачем та відповідачем було укладено договір НОМЕР_1 на виконання
сільськогосподарських робіт із захисту рослин, підписаний зі сторони
відповідача заступником генерального директора з фінансів Журавель В.І. та
скріплений печаткою відповідача.

Умовами
вказаного договору було передбачено, що замовник (відповідач) доручає, а
виконавець (позивач) приймає на себе зобов'язання по виконанню
сільськогосподарських робіт по захисту рослин від шкідників; виконання робіт
підтверджується актом виконаних робіт та оплачується за фактом виконання робіт
в розмірі 20грн. за 1 га; остаточний розрахунок має бути здійснено не пізніше
01.09.2003р.

Також
судами встановлено, що 09.07.2003р. головним агрономом відповідача підписано та
скріплено печаткою акт прийому-передачі виконаних робіт, згідно з яким
оброблено гербіцидами та інсектицидами 507га; 09.07.2003р. виконавцем робіт
виписано податкову накладну НОМЕР_2 на суму 10140грн.

З огляду
на невиконання відповідачем зобов'язань по оплаті виконаних робіт у строки,
передбачені договором, позивач звернувся за судовим захистом порушеного права
шляхом стягнення з відповідача суми боргу та неустойки.

Задовольняючи
позов у частині основного боргу, місцевий господарський суд дійшов висновку, що
позивачем підтверджено виконання ним робіт, передбачених договором, натомість
відповідач свої зобов'язання не виконав.

Переглядаючи
законність та обґрунтованість судового рішення в повному обсязі відповідно до
вимог частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд погодився в цій частині з висновками суду першої
інстанції та зазначив, що прийняття виконаних робіт за договором відповідальною
особою свідчить про узгодження його умов, а відповідачем не надано належних
доказів того, що головний агроном товариства не був наділений повноваженнями на
підписання актів виконаних робіт.

Однак
вказаний висновок апеляційного господарського суду не ґрунтується на обставинах
справи, встановлених апеляційною інстанцією,
доказах, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно
до частини 2 пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу
України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким
чином господарськими судами належало застосувати до правовідносин сторін
положення законодавства в залежності від періоду існування цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно
до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння
відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором
або законом.

За
статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також
три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений законом або договором.

Відповідно
до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень, належними та допустимими у справі доказами.

За
приписами статей 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України у
мотивувальній частині рішення та постанови вказуються обставини справи,
встановлені господарськими судами, докази, на підставі яких прийнято рішення,
доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази,
законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Відповідно
до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Задовольняючи
позовні вимоги, місцевий господарський суд не з'ясував правову природу
правовідносин сторін, не зазначив норми чинного законодавства, що регулюють
вказані правовідносини; також місцевим господарським судом прийнято подані
позивачем докази без аналізу відповідності їх вимогам статті 34 Господарського
процесуального кодексу України про належність та допустимість.

Переглядаючи
справу в повному обсязі відповідно до вимог статті 101 Господарського
процесуального кодексу України апеляційний господарський суд вказані недоліки,
що спричинили звернення з апеляційною скаргою, не усунув,  не зазначив норми чинного законодавства,
відповідно до яких дійшов висновку про належне виконання зобов'язань позивачем
та відхилив доводи відповідача про недоліки підписаного сторонами договору, не
з'ясував повноваження особи, що підписала акт прийому виконаних робіт.

Таким
чином, висновок судів попередніх інстанцій щодо доведеності належними та
допустимими доказами (актом прийому виконаних робіт) належне виконання
зобов'язань позивачем, дійсності підписаного договору та його подальшого
схвалення не відповідають приписам процесуального законодавства.

Перевіривши
у відповідності до частини 2 статті 111 5
Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського
суду та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла
висновків про те, що господарськими судами не було всебічно, повно та
об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності;
не належним чином проаналізовано зобов'язальні правовідносини, що виникли та
існували між сторонами.

Також
судова колегія зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності
чи відсутності підстав для стягнення нарахованої позивачем пені зроблено без
врахування статті 267 Цивільного кодексу України, посилаючись на статтю 258
Цивільного кодексу України, як на таку, що встановлює інше, ніж передбачено
частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, апеляційна інстанція
помилково ототожнила позовну давність щодо вимог про стягнення неустойки з
граничними строками її нарахування за Господарським кодексом України.

Відповідно
до роз'яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від
29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є
законним  тоді,  коли
суд,  виконавши  всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,  вирішив
справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому
повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду
про встановлені обставини і   правові
наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані
судові рішення вказаним вимогам не відповідають з вище зазначених підстав.

З
огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського
процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення
господарського суду підлягають скасуванню, а справа -  направленню на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під
час нового розгляду справи, господарському суду слід врахувати вищенаведене, та
вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись
статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110,
11111, 11112 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий
господарський  суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну
скаргу  Товариства з обмеженою
відповідальністю “Колодязнянське & К0” задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду  від 25.10.2006р. у
справі № 21/237-06 господарського суду
Харківської області

та
рішення господарського суду Харківської області від 19.09.2006р. скасувати.

Справу направити на новий
розгляд до господарського суду Харківської області.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л.
Рогач