ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Луганської
м.Луганськ пл.Героїв ВВВ 3а тел.55-17-32
ХОЗЯЙСТВЕННЫЙ СУД Луганской
г.Луганск пл.Героев ВОВ 3а тел.55-17-32
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

Справа № .

Суддя Корнієнко В.В., розглянувши
матеріали справи за позовом приватного підприємця
ОСОБА_1, м. Брянка Луганської області

до: 1-го відповідача  -відкритого акціонерного товариства
«Росток», м. Стаханов Луганської області

2-го відповідача  -приватного
підприємця ОСОБА_2, м. Стаханов Луганської області

про
визнання
недійсним договору купівлі-продажу

за участю представників сторін:

від позивача:                ОСОБА_3. за дов. від
27.01.2007;

від 1-го відповідача:          Круглих О.Л. за дов. від 29.01.2006;

від 2-го відповідача:          ОСОБА_4 за дов. від 29.01.2007.

Суть спору:
позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2006, який укладено між
відповідачами за позовом.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим,
що він є орендарем проданого нерухомого майна (нежитлового приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1) і має переважне право на його купівлю.
Однак, його переважне право було порушено продажем майна 2-му відповідачу.

1-й відповідач проти позову заперечує
посилаючись на те, що на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу,
договір оренди з позивачем вже був розірваний, тому, його прав оспорюваний
правочин не стосується.

2-й відповідач також проти позову
заперечує посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем та пред'явив до
позивача зустрічний позов з вимогою визнати за ним право власності на куплену
нерухомість (нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1).

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно договору оренди нежитлового
приміщення від 10.01.2006, укладеному між 1-м відповідачем та позивачем, 1-й
відповідач передав позивачу в оренду строком до 31.12.2006
нежитлове приміщення площею 48,89 м2, яке знаходилося в будівлі
розташованій за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується матеріалами справи та
визнано сторонами за позовом.

Вказаним договором оренди було
встановлено, що приміщення надається в оренду для здійснення у ньому орендарем
(позивачем) реалізації хлібобулочних та кондитерських виробів, які
виготовлюються орендодавцем (1-м відповідачем) (п. 4.1. договору
оренди).

У порушення умов договору орендар
(позивач) в орендованому приміщенні здійснював продаж промислових товарів.

Торгівля хлібобулочними виробами 1-го
відповідача в орендованому приміщенні позивачем взагалі не здійснювалася, що
визнано самим позивачем (його письмові пояснення залучені до матеріалів
справи).

Пунктом 8.6. договору оренди було
передбачено, що у разі порушення орендарем (позивачем) пункту 4.1. договору
щодо цільового використання орендованого приміщення, договір розривається в
односторонньому порядку орендодавцем без попередження.

В зв'язку з тим, що орендар (позивач)
взагалі не використовував орендоване приміщення у порядку, передбаченому
договором оренди, орендодавець (1-й відповідач) в односторонньому порядку
розірвав з позивачем вказаний договір оренди про що направив останньому лист
від 09.10.2006 НОМЕР_1.

Однак, у вказаному листі 1-й
відповідач помилково вказав неправильну адресу орендованого приміщення
(АДРЕСА_2, замість: АДРЕСА_1).

Позивач зазначений лист одержав та
направив 1-му відповідачу відповідь про те, що він не орендує приміщення за
адресою: АДРЕСА_2.

1-й відповідач виправив помилку та
направив позивачу такий же лист (з тим же номером та датою), але з правильною
адресою.

24.10.2006 між відповідачами за
позовом був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна згідно якому,
1-й відповідач продав 2-му відповідачу будівлю загальною площею 267,8 м2,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір купівлі-продажу
був посвідчений нотаріально (24.10.2006) та зареєстрований в Державному реєстрі
правочинів (24.10.2006).

Виходячи з вищевказаних обставин,
на підставі ст. 777 Цивільного кодексу України позивачем заявлено вимоги про визнання
недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2006, який
укладено між відповідачами за позовом.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим,
що він на дату укладення оспорюваного договору був орендарем приміщення площею
48,89 м2, яке знаходилося в будівлі, яка вся  продана 2-му відповідачу; на підставі ст. 777
Цивільного кодексу України він має переважне право на купівлю орендованого
приміщення. Однак, його переважне право було порушено продажем приміщення 2-му
відповідачу.

1-й відповідач проти позову
заперечує посилаючись на те, що 2-й відповідач також орендував частину вказаної
будівлі (218,9 м2) і крім того, на дату укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу, договір оренди з позивачем вже був розірваний, тому, прав
позивача оспорюваний правочин не стосується.

2-й відповідач також проти позову
заперечує посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем; 2-й відповідач
пред'явив до позивача зустрічний позов з вимогою визнати за ним право власності
на куплену нерухомість (нежитлове приміщення, розташоване за адресою:
АДРЕСА_1).

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що первісний позов не
підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню  за таких підстав:

Позивач визнав, що він не
використовував орендоване приміщення за його цільовим призначенням визначеним
договором оренди від 10.01.2006.

Договором оренди від 10.01.2006
(пунктом 8.6.) передбачено, що невикористання орендованого приміщення за
цільовим призначенням тягне розірвання договору орендодавцем в односторонньому
порядку без попередження.

Проте, 1-й відповідач попередив
позивача про розірвання договору листом від 09.10.2006 НОМЕР_1, однак, допустив
помилку в адресі орендованого приміщення, яка у подальшому була виправлена.

Доводи позивача про те, що він не
зрозумів про що йдеться мова у первісному листі 1-го відповідача від 09.10.2006
НОМЕР_1 (так як він не орендує приміщень по АДРЕСА_2), не приймаються судом до
уваги, так як позивач орендував у 1-го відповідача лише одне
приміщення (по АДРЕСА_1) і повинен був та міг зрозуміти
про яке приміщення йдеться у листі.

Суд вважає цей факт очевидним,
а вказані доводи позивача суд оцінює критично, так як вони є формальними, і не
можуть вплинути на суть обставин, які відбувалися на той час.

Крім того, 1-й відповідач виправи
помилку наступним листом (за тією же датою та номером).

Таким чином, на дату укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу від 24.10.2006, договір оренди від
10.01.2006 вже був розірваний 1-м відповідачем в односторонньому порядку, що не
суперечить ні умовам самого договору оренди ні вимогам законодавства.

Тому, позивач не мав та не
має переважного права на придбання вже не орендованого ним
приміщення.

За таких обставин, в первісному
позові слід відмовити в зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Суд також вважає за необхідне
вказати, що якби підстави зазначені позивачем дійсно існували (тобто якщо б у
позивача було переважне право на придбання приміщення), то і тоді договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.2006 не міг би бути визнаний
недійсним, так як 2-й відповідач вважався би добросовісним
набувачем за цим договором.

Згідно ч. 1 ст. 388
Цивільного кодексу України добросовісним набувачем є особа, яка
за відплатним договором придбала майно у іншій особи, яка не мала права це
майно відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Власник має право витребувати це
майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником
або  особою,  якій
він  передав майно у володіння;

2) було  викрадене  у
власника  або особи,  якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи,  якій
він  передав майно у володіння, не
з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пп. «в»п. 12 постанови
Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про
захист права  приватної власності»від
22.12.95 № 20, якщо судом буде встановлено, що покупець є добросовісним
у позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним слід
відмовляти.

Вказаний висновок є цілком логічним,
так як визнання договору недійсним тягне повернення одержаного за договором,
однак, у добросовісного набувача одержане за відплатним договором майно не
може бути витребуване (за винятком вищенаведених 3-х випадків), і тому,
договір не може бути визнаний недійсним.

Зустрічний позов (2-го відповідача до
позивача) про визнання за ним права власності на куплений об'єкт нерухомості
підлягає задоволенню за таких підстав:

24.10.2006 між відповідачами за
позовом був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна згідно якому,
1-й відповідач продав 2-му відповідачу будівлю загальною площею 267,8 м2,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний
договір купівлі-продажу був посвідчений нотаріально (24.10.2006) та
зареєстрований в Державному реєстрі правочинів (24.10.2006).

Згідно ч. 3 ст. 334 Цивільного
кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право власності  у
набувача виникає з моменту такої реєстрації
(ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 24.10.2006, укладений між відповідачами за позовом, підлягав
нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Нотаріальне посвідчення та державна
реєстрація вказаного договору відбулися в один день -24.10.2006, що
підтверджується відповідним написом нотаріуса на договорі, його підписом,
штампом та печаткою, а також витягом з Державного реєстру правочинів від
24.10.2006 НОМЕР_2.

Таки чином, 2-й відповідач набув
права власності на придбану за договором нерухомість 24.10.2006
(з моменту державної реєстрації договору).

За таких обставин, зустрічний позов
2-го відповідача про визнання за ним права власності на нежитлове приміщення,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, підлягає задоволенню.

Заявою від 23.03.2007 позивач за
зустрічним позовом зазначив, що не слід розглядати як окрему самостійну позовну
вимогу його вимогу (у зустрічній позовній заяві) про визнання його
добросовісним набувачем.

Позивач зазначив, що як позовну
вимогу суду слід розглядати лише вимогу про визнання права власності на об'єкт
нерухомості (те, що він є добросовісним набувачем, це одне з обґрунтувань
зустрічного позову, а не позовна вимога).

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК
України судові витрати за первісним позовом покладаються на позивача за
первісним позовом.

Витрати на державне мито в сумі 85
грн. та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.
за зустрічним позовом, покладаються на відповідача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1.          В первісному позові відмовити.

2.          Судові витрати за первісним позовом
покласти на позивача за первісним позовом.

3.          Зустрічний позов задовольнити.

4.          Визнати
за приватним підприємцем ОСОБА_2,
який мешкає за адресою: АДРЕСА_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, право власності на
нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

5.          Стягнути
з приватного підприємця ОСОБА_1,
яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, на користь
приватного
підприємця ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, витрати на державне мито в сумі 85 грн.,
витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118
грн., наказ видати.

03 квітня 2007 р. було оголошено
лише вступну та резолютивну частину рішення. Рішення, оформлене відповідно до
ст. 84 ГПК України, підписано 10 квітня 2007 р.

На підставі ч. 3 ст. 85 ГПК України
дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Суддя
В.В. Корнієнко