ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

23.10.07                                                                                           Справа  № 5/3312-19/426А

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                   Галушко Н.А.

суддів                                                                      Процик Т.С.

Юрченко Я.О.

розглянув апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова, м. Львів (далі ДПІ у Франківському районі м. Львова) від 13.02.2007р. №3242/9/10

на постанову Господарського суду Львівської області від 05.02.2007 року

у справі № 5/3312-19/426А

за позовом: ДПІ у Франківському районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Приватного підприємства „Львів-Охоронсервіс”, м. Львів (далі ПП “Львів-Охоронсервіс”, м. Львів)

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-фінансова компанія», м. Львів (далі ТзОВ «Торгово-фінансова компанія», м. Львів)

про визнання недійсним господарського зобов’язання

За участю представників сторін:

від позивача: Гринів Ю.О. –начальник ДПІ, Кармелюк Т.Б. –головний державний податковий інспектор, Вирста Н.І. –старший державний податковий інспектор

від відповідача 1: Семенюта Д. В.–представник;

від відповідача 2: не з’явився.

Особам, які беруть участь у справі, роз’яснено їх процесуальні права та обов’язки, передбачені ст.ст.27, 29, 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою господарського суду Львівської області від 05.02.2007 року у справі № 5/3312-19/426А в позові Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова про визнання недійсним господарського зобов’язання між Приватним підприємством «Львів-Охоронсервіс»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-фінансова компанія», яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2004 року, та в застосуванні наслідків, які передбачені ст.208 ГК України, відносно Приватного підприємства «Львів-Охоронсервіс»відмовлено. Провадження у справі відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-фінансова компанія»закрито.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати постанову господарського суду Львівської області від 05.02.2007 року та винести нову, якою задоволити позовні вимоги ДПІ у Франківському районі м.Львова щодо визнання недійсним господарського зобов’язання, укладеного між ПП «Львів-охоронсервіс»та ТзОВ «Торгово-фінансова компанія». При цьому скаржник вважає, що оскаржувана постанова прийнята у зв’язку з неправильним застосуванням норм права.

Скаржник в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що реалізація ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»приміщення ПП «Львів-охоронсервіс»по завищеним цінам призвела до формування у ПП «Львів-охоронсервіс»надмірного податкового кредиту, що в свою чергу зумовило несплату ПП «Львів-охоронсервіс»податку на додану вартість до бюджету. В обґрунтування даного твердження скаржник посилається на акт від 05.07.2005р. №248/23-4/25554337, складений Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова за наслідками проведеної документальної перевірки ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»за період діяльності даного підприємства в 2004 році. Висновки вказаного акту перевірки стали підставою для прийняття ДПІ у Шевченківському районі м.Львова податкового повідомлення-рішення від 06.07.2005р. №/0/17258, яким ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»донараховано до сплати 5289642грн. податку на додану вартість, які залишились несплаченими у зв»язку із ліквідацією ТзОВ «Торгово-фінансова компанія», що вказує на відсутність надмірної сплати ПДВ до бюджету.

Крім того, скаржник вказує, що декларування ПП «Львів-Охоронсервіс»бюджетного відшкодування є неправомірним, оскільки придбані приміщення не використовувались у господарській діяльності і були внесені в статутний фонд іншої юридичної особи –ТзОВ «Юніко-експо».

Тому, скаржник вважає, що господарське зобов»язання між ПП «Львів-Охоронсервіс»та ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»є таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а саме вчинене з метою приховування ухилення від сплати податків.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідач1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову господарського суду Львівської області від 05.02.2007р. у справі №5/3312-19/426А без змін.

Свою позицію відповідач1 мотивує тим, що обставини відсутності завищення ціни по договору купівлі-продажу від 14.07.2004р., а також правомірність декларування ПП «Львів-Охоронсервіс»бюджетного відшкодування в липні 2004 року встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили. Факт включення відповідачем2 до складу податкового зобов’язання сум податку на додану вартість, які були сплачені відповідачем1 в складі ціни придбаної будівлі, підтверджує акт від 05.07.2005р. №248/23-4/25554337.

З огляду на це відповідач1 вважає, що господарське зобов»язання, яке виникло між ПП «Львів-Охоронсервіс»та ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2004р., не можна вважати таким, що укладене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»вилучено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Враховуючи викладені обставини, суд розглядає справу на основі наявних доказів в порядку ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши наявні докази по справі, встановив, що у відповідності до умов договору купівлі-продажу будівлі від 14.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. (зареєстровано в реєстрі за №2668), ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»(продавець) продав, а ПП «Львів-охоронсервіс»(покупець) купив будівлю корпусу №32/1 літ. «Ч-9», загальною площею 3885,6 кв.м., розташовану в м.Львові по вул. Угорській,14, за 8078400,00грн., в тому числі ПДВ 1346400,00грн.

На підставі даного договору Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано право власності ПП «Львів-охоронсервіс»на вищезазначений об’єкт нерухомості, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.07. 2004 року №4268034.

За придбану будівлю ПП «Львів-Охоронсервіс»повністю розрахувалося в безготівковій формі, що підтверджується виписками з банківського рахунку від 14.07.2004 року та від 15.07.2004 року.

Судом встановлено, що з дотриманням вимог пп.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»виписано податкову накладну за №607.2 від 14.07.2004 року, яка була внесена ПП «Львів-Охоронсервіс» в книгу обліку придбання товарів (робіт, послуг), на підставі чого відповідач1 включив суму ПДВ, сплачену ним у зв»язку з придбанням вказаної будівлі, до складу податкового кредиту в липні 2004 року, що підтверджують дані податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2004 року (№2000771 від 20.08.2004р.).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що зобов»язання, які виникли на підставі договору купівлі-продажу будівлі від 14.07.2004р., обома його сторонами виконані повністю.

Крім того, суд встановив, що згідно з ухвалою господарського суду Львівської області від 15.09.2005 року ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»ліквідовано. У відповідності до вимог ч.5 ст.91 ГК України ліквідація господарського товариства вважається завершеною, а товариство таким, що припинило свою діяльність, з дня внесення запису про його ліквідацію до державного реєстру. 12.09.2005 року за №1000277 внесено запис про його ліквідацію до державного реєстру. З цих підстав суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі відносно ТзОВ «Торгово-фінансова компанія».

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.207 Господарського кодексу України, який набрав чинність з 01.01.2004 року, господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин із порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст.10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Необхідними умовами для визнання зобов’язання недійсним відповідно до вищезазначених норм є, зокрема, його вчинення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків за даною угодою.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угоди недійсною»роз’яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали чи повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов’язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи - сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала такі повноваження на момент її підписання.

Позивач вважає, що ПП «Львів-Охоронсервіс» та ТзОВ «Торгово-фінансова компанія», укладаючи спірний договір, діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Пунктом 7.3 постанови Пленуму ВГС України «Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки»від 25.07.2002 року №1056 передбачено, що доказами спрямованості угод на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, визнання недійсними в установленому чинним законодавством установчих (статутних) документів, неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, скасування державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності тощо.

З матеріалів справи вбачається, що сторони за спірним договором на час його укладення були зареєстровані органами державної реєстрації і перебували на обліку в державних податкових інспекціях за місцем знаходження юридичної особи як платники податків, одержали свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість, що свідчить про укладення договору правоздатними юридичними особами.

Також наявними в справі доказами підтверджується, що умови договору щодо продажу будівлі однією стороною та оплати другою стороною виконані.

Із змісту спірного договору не вбачається наявність у контрагентів, або хоча б в одного з них, мети, завідомо суперечної інтересам держави та суспільства, а саме –умов щодо порушення порядку сплати податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»включено до складу податкового зобов’язання ПДВ, сплачене відповідачем1 в ціні купленої будівлі за спірним договором, що відповідає вимогам закону «Про податок на додану вартість»та підтверджується актом перевірки ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»від 05.07.2005р. №248/23-4/25554337.

Посилання податкового органу на податкове повідомлення-рішення від 06.07.2005р. №/0/17258, яким ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»донараховано до сплати 5289642грн., є помилковим, оскільки, як вбачається з акту перевірки, вказаним податковим повідомленням-рішенням відповідачу2 донараховані податкові зобов’язання з ПДВ не за липень 2004 року, а за інші звітні періоди, в яких жодних господарських операцій між відповідачами не відбувалося.

Судом встановлено, що вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»в судовому порядку.

Проте, зазначені в акті перевірки від 05.07.2005р. №248/23-4/25554337 обставини не були предметом судового дослідження, оскільки провадження у справі №5/1768-19/340 за позовом ТзОВ «Торгово-фінансова компанія»до ДПІ у Шевченківському районі м.Львова про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень №/0/17258 від 06.07.2005р. та №/0/17128 від 06.07.2005р. було закрито. Ухвала про закриття провадження в даній справі прийнята з підстав ліквідації підприємства, що не може свідчити про правомірність прийнятого податковим органом рішення, оскільки справа по суті не була розглянута.

Однак, обставинам реалізації будівлі по завищених цінах давалась оцінка в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 09.11.2006р. у справі №5/2691-9/446 за позовом ПП «Львів-Охоронсервіс»до ДПІ у Франківському районі м.Львова про скасування податкових повідомлень-рішень від 01.08.2005р. №14895/10/23-1, №14896/10/23-1, №14897/10/23-1. При цьому, в згаданій ухвалі зазначено, що твердження щодо реалізації їх (приміщень) по завищених цінах до уваги не приймається, оскільки відповідно до ст.190 Господарського кодексу України та ст.7 Закону України «Про ціни і ціноутворення», вільні ціни визначаються та встановлюються на всі види продукції, товарів і послуг, за винятком тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів. Докази щодо здійснення державного регулювання цін і тарифів на об»єкти нерухомості, які були реалізовані позивачу, продовжується у згаданій ухвалі, відповідачем не представлено.

Також, в згаданій ухвалі суду апеляційної інстанції містяться висновки суду щодо правомірності декларування ПП «Львів-Охоронсервіс»бюджетного відшкодування за липень 2004 року. Зокрема, в ухвалі зазначено, що суд першої інстанції правомірно вказав на помилковість застосування відповідачем при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень пп.7.4.2 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», врахувавши, що наведена норма стосується відсутності права на формування податкового кредиту у покупця в господарській операції з продажу йому товарів (робіт, послуг), що звільнені від оподаткування або не є об’єктом оподаткування згідно зі статтями 3 та 5 цього Закону. Тобто, наведена норма стосується формування податкового кредиту в податковому обліку покупця по тій самій господарській операції, по якій у продавця не виникає податкових зобов’язань, і, відповідно, відсутнє джерело відшкодування податку на додану вартість покупцю. Також відповідачем не враховано, що Законом України «Про податок на додану вартість»не передбачено обов’язку платників податку на додану вартість здійснювати на підставі наведеної вище норми коригування податкового кредиту у наступних звітних періодах, при використанні придбаних основних фондів саме в подальших операціях з поставки товарів (робіт, послуг), що звільнені від оподаткування або не є об»єктом оподаткування згідно з статтями 3 та 5 цього Закону. Також відповідачем не враховано, що в липні 2004 року (податковому періоді, в якому відбулося придбання основних фондів) позивачем не здійснювалися операції з поставки товарів (робіт, послуг), що звільнені від оподаткування або не є об»єктом оподаткування згідно з статтями 3 та 5 цього Закону.

У відповідності до вимог ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини завищення ціни по договору купівлі-продажу від 14.07.2004р. та обставини правомірності декларування ПП «Львів-Охоронсервіс»бюджетного відшкодування за липень 2004 року не потребують доведення щодо останнього, оскільки вони вже встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Що стосується обставин відсутності факту сплати податку на додану вартість до бюджету ТзОВ «Торгово-фінансова компанія», то санкції встановлені ч.1 ст.208 Господарського кодексу України не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків (зборів, інших обов»язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.

Частиною 1 ст.208 Господарського кодексу України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції є не цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 Господарського кодексу України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 Господарського кодексу України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд приходить до висновку щодо відсутності доказів наявності мети та умислу завідомо суперечного інтересам держави і суспільства при укладенні сторонами договору купівлі-продажу будівлі від 14.07.2004р.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача про укладення відповідачами спірного договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження правові підстави застосування санкції, передбаченої ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, суд першої інстанції підставно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що постанова господарського суду Львівської області від 05.02.2007р. у справі №5/3312-19/426А відповідає вимогам чинного законодавства України, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв дану постанову з додержанням норм матеріального та процесуального права, і тому підстави для її скасування апеляційним господарським судом відсутні.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,

Львівський апеляційний господарський суд У Х В А Л И В :

1.          Постанову господарського суду Львівської області від 05.02.2007 року у справі № 5/3312-19/426А залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2.          Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий-суддя                                                   Галушко Н.А.

Суддя                                                                                Процик Т.С.

Суддя                                                                                Юрченко Я.О.