ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.07 р.                                                                                 Справа № 23/399а

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Забарющего М.І., при секретарі судового засідання  Ізвековій Я.Б., розглянув матеріали справи

за позовом: державного підприємства ”Донецька залізниця” м. Донецьк

до відповідача-1:  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

до відповідача-2: управління Пенсійного фонду України м. Харцизька

про визнання незаконними та скасування рішень управління Пенсійного фонду України м. Харцизьк № 588 та № 589 від 18.10.2006р. та рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 02.11.2006р.  № 11540/06, як винесені безпідставно

Суддя               Забарющий М.І.

Представники сторін:

від позивача: Ніколаєв О.С. за дов., Корольова Л.В. за дов.

від відповідача-1: Діденко М.Ю. за дов.

від  відповідача-2:  Лига І.С. за дов.

СУТЬ СПОРУ:

Справа слухалась 26.12.2006р. У засіданні суду були оголошені перерви до 18.01.2007р. та 24.01.2007р.  У судовому засіданні, яке відбулось 24.01.2007р., суд закінчив розгляд справи та оголосив вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст постанови виготовлено (складено) та підписано 29.01.2007р.

Позивач, державне підприємство ”Донецька залізниця” м. Донецьк, звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання незаконними і скасувати, як винесені безпідставно рішення № 588 та № 589 від 18.10.2006р. прийняті відповідачем,  управлінням Пенсійного фонду України м. Харцизька (далі-Управління) та рішення  від 02.11.2006р. № 11540/06 прийняте головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області м. Донецьк (далі - Головне управління).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на: застосування Управлінням до ст. Іловайськ Донецької залізниці штрафних санкцій в сумі 184 494,33грн. (рішення №588 від 18.10.2006р.) з посиланням на п.4 ч.9 ст.106 Закону ”Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування ” (далі - Закон №1058); акт за матеріалами документальної  перевірки від  13.10.2006р. №254; застосування Управлінням до позивача фінансових санкцій за приховування сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески, в сумі                2079326,67грн.; оскарження ним рішень Управління №№ 588 та 589 від 18.10.2006р. до Головного управління, яке відхилило ці скарги; підписання акту №254 від 13.10.2006р. з запереченнями; визначення поняття „заробітна плата” дане у ст.1 Закону ”Про оплату праці”, згідно якого послуга працівнику транспортної організації не є винагородою за виконану працю; те що послуга з безкоштовного проїзду є гарантією соціального захисту працівників залізничного транспорту встановлена законом „Про залізничний транспорт”; ст.1 Закону „Про податок з доходів фізичних осіб” (далі - Закон №889); п.1.1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.04р. №5(далі – Інструкція № 5); лист Держкомстату України від 23.03.04р. №01-3-01-9/126.

Управління вимоги позивача не визнало тому, що: абз.1 ч.1. ст.19.Закону №1058 встановлено, що для роботодавців страхові внески до солідарної системи нараховуються на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, які визначаються згідно з нормативно – правовими актами, прийнятими відповідно до Закону „Про оплату праці”; відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.1996р. №1023 „Про заходи щодо додаткового залучення коштів до Пенсійного фонду” (далі - постанова КМУ №1023) нарахування страхових внесків провадиться на всі види витрат на оплату праці, визначених Міністерством статистики – п.п.2.2.10 п.2 Інструкції №5 передбачено, що до фонду додаткової заробітної плати віднесено витрати на безкоштовний проїзд працівників залізничного транспорту.

Головне Управління вимоги позивача не визнало тому, що: оскаржені позивачем рішення Управління винесені у відповідності до норм Законів №1058, „Про оплату праці”, Постанови КМУ №1023 та Інструкції № 5; він не є належним відповідачем у справі, а його рішення не є виконавчим документом.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін  суд встановив:

У відповідності до графіка планових перевірок на 3 квартал 2006р., згідно розпоряджень №№ 165, 166 від 15.08.2006 р. та керуючись ст.64 Закону № 1058 і ст.2 Указу Президента України від 21.07.1998р. №817/98 „Про деякі заходи щодо перегулювання підприємницької діяльності” працівниками Управління була проведена планова перевірка правильності обчислювання, повноти нарахування, своєчасності сплати внесків на  загальнообов’язкове державне пенсійне страхування за період з 01.10.2003р. по 31.07.2006р. (далі-планова перевірка). Перевірка проводилась з 15.08.2006р. по 23.08.2006р. та з 11.10.2006р. по 12.10.2006р. За результатами перевірки був складений акт планової перевірки правильності обчислення, повноти нарахування, своєчасності сплати внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування та формування індивідуальних відомостей застрахованих осіб страхувальником станцією Іловайськ Донецької залізниці від 13.10.2006р. №254 (далі-акт № 254 від 13.10.2006р.)

На підставі планової перевірки позивача, закріпленої актом № 254 від 13.10.2006р., та п.4 ч.9 ст.106 Закону № 1058 Управління винесло рішення № 588 про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків від 18.10.2006р. (далі – рішення № 588), яким до позивача були застосовані фінансові санкції на суму 184 494,33грн.

На підставі планової перевірки позивача, закріпленої актом № 254 від 13.10.2006р. та п.3 ч.9 ст. 106 Закону № 1058 Управління винесло рішення № 589 про застосування фінансових санкцій за приховування (заниження) страхувальником сум заробітної плати (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески від 18.10.2006р. ( далі – рішення № 589), яким до позивача були застосовані фінансові санкції на суму 2 079 326,67грн.

Позивач не погодився з висновками акту № 254 від 13.10.2006р. та рішеннями № № 588 та 589 і подав скаргу до Головного управління, яке 02.11.2006р. винесло рішення про результати розгляду скарги № 11540/06 (далі-рішення № 11540/06). Цим рішенням  позивачу у задоволені його скарги було відмовлено, і вона була залишена без задоволення.

Суд відмовляє позивачу у позові щодо вимог про визнання незаконним рішення № 11540/06 та його скасування оскільки воно винесене у порядку досудового врегулювання спору між сторонами  і як акт Головного управління не породжує для позивача правові наслідки.

У висновках акту № 254 від 13.10.2006р. викладено, що: підлягають збільшенню фактичні витрати на оплату праці, на які нараховуються внески на загальнообов’язкове  державне пенсійне страхування у сумі 729 637,41грн. у т.ч. 729 109,41грн.- безкоштовний проїзд працівником залізничного транспорту, який входить до фонду додаткової заробітної плати відповідно до підпункту 2.2.10 п. 2 Інструкції № 5 (п.1 висновку); розрахунки з Пенсійним фондом у червні місяці 2006р. не відповідають вимогам ч.6 ст. 20 Закону № 1058 (п.2 висновку). У своєму запереченні до акту позивач вказує, що не згоден  з Управлінням щодо того, що у оплату праці повинні враховуватись фактичні витрати на безкоштовний проїзд залізним транспортом.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 1058 встановлено, що для роботодавців страхові внески до солідарної системи нараховуються на суми фактичних витрат на оплату праці  (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших  заохочувальних та компенсаційних виплат, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України “Про оплату праці” .

Статтею 2 Закону України “Про оплату праці”  визначено, що:

- основна заробітна плата це – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата це – винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці; вона  включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством та премії, пов’язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суд вважає, що відповідач безпідставно посилається на норми постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.1996р. № 1023 “Про заходи щодо додаткового залучення коштів  до Пенсійного фонду” тому, що: це питання врегульоване нормами ст. 19 Закону № 1058 ( за винятком слів, ... а також на суми депозитів...” і т.д  до кінця даної постанови);  дана постанова не містить посилань, що вона прийнята на виконання норм Закону “ Про оплату праці”.

Преамбула Інструкції № 5 зазначає, що ця інструкція розроблена відповідно до Законів “Про державну статистику”, “ Про оплату праці” з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів національних рахунків (СНР 93). Ця інструкція вступила в силу після набрання чинності Закону № 1058 і тому приймалась також і з врахуванням норм цього Закону. Абзацом 2 підпункту 1.1 п.1 Інструкції №5 передбачено, що Інструкція не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об’єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов’язкового державного соціального страхування. У зв’язку з цим, суд не приймає її норми, як докази у підтвердження заперечень відповідачів.

Частиною 1ст. 1 Закону “Про оплату праці” встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 2 ст. 16 “Соціальний захист працівників залізничного транспорту” Закону  “ Про залізничний транспорт” встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування та члені їх сімей (утриманці) користуються правом на безоплатний проїзд залізничним транспортом. Ця норма визначає безоплатний проїзд не як вид оплати праці, а як соціальний захист відповідної категорії фізичних осіб, які користуються цим захистом навіть тоді коли ними не укладено трудовий договір (члені сім’ї та утриманці), що не узгоджується з приписами ч.1ст.1 Закону “Про оплату праці”.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що безоплатний проїзд працівників позивача та членів їх сімей (утриманці) не  можна віднести до витрат на оплату праці. А тому, оскаржувані рішення прийняті Управлінням є незаконними і підлягають скасуванню.

На підставі ст. ст. 14, 15, 17, 19, 106 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” ст.ст. 1, 2 Закону України “Про оплату праці”, ст. 16 Закону України “Про залізничний транспорт” та керуючись ст. ст. 3, 9, 17, 71, 86, 94, 105, 153, 160, 167, п.6  Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України суд

П О С Т А Н О В И В:

Визнати незаконними та скасувати рішення № 588 про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно необчислених та не сплачених страхових внесків від 18.10.2006р. та 589 про застосування фінансових санкцій за приховування (заниження) страхувальником сум заробітної плати ( виплат, доходу) на які нараховуються страхові внески від 18.10.2006р. винесені Управлінням Пенсійного фонду України в м. Харцизьку м. Харцизьк.

У решті вимог позивачу у позові відмовити.

Сягнути з Державного бюджету України на користь державного підприємства ”Донецька залізниця” м. Донецьк (вул. Артема, 68, м. Донецьк, 83000, р/р 19 в ДФ АБ “Експрес-банка”, МФО 335838, ) 1,70грн. витрат на судовий збір.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                Забарющий М.І.