ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2007 р.
№ 2/404-37/215

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Уліцького А.М.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Чернова Є.В.

розглянувши касаційну скаргу
Закритого акціонерного товариства "Укртара-Інвест"

на постанову
від 06.08.07 Київського апеляційного господарського суду

та на рішення
від 19.06.07

у справі
№2/404-37/215

господарського суду
м. Києва

за позовом
ДП “НАЕК “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Запорізька АЕС”

до
ЗАТ “Укртара-Інвест”

про
стягнення 11589,11 грн.

за участю представників сторін

від позивача:
Олійник О.І., дов.

від відповідача:
Яценко С.Д., дов.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС" звернулась до господарського суду м. Києва з позовом до Закритого акціонерного товариства "Укртара-Інвест" про стягнення 11589,11 грн. заборгованості за продукцію, поставлену згідно з накладною №1720 від 28.12.02.

Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою від 21.03.07 Вищий господарський суд України скасував рішення і постанову судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна інстанція дійшла висновку про неповне дослідження судами обставин справи, зокрема, ненадання жодної правової оцінки доводам відповідача щодо відсутності підпису його представника Сорокіна М.П. на накладній №1720 від 28.12.02, а також не дослідження відомостей довіреності серії ЯЕМ №788262 від 23.12.02.

При новому розгляді справи відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив про те, що здійснена 28.12.02 поставка на суму 11589,11 грн. зарахована ним в якості розрахунку в правовідносинах, які виникли внаслідок припинення укладеного між сторонами у справі договору №69/473-99 від 29.10.99 та укладення нового на суму зобов'язань по першому.

Рішенням від 19.06.07 господарський суд м. Києва (суддя Кондратова І.Д.) позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, визнавши їх обґрунтованими.

Постановою від 06.08.07 Київський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Смірнової Л.Г. –головуючого, Пашкіної С.А., Калатай Н.Ф.) рішення залишив без змін, погодившись з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою від 10.10.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами положень ст. 217 ЦК УРСР та незастосуванням вимог ст.ст. 156, 220 ЦК УРСР з огляду на доводи відповідача щодо заміни одного зобов'язання між сторонами у справі іншим шляхом здійснення пропозиції позивачем у відповіді на претензію відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, відповідач 28.12.02 отримав продукцію (масло) від позивача на суму 11589,11 грн. на підставі накладної №1720 від 28.12.02 та довіреності серії ЯЕМ №788262 від 23.12.02, які досліджені судами.

При новому розгляді справи відповідач визнав обставини отримання ним вказаної продукції, не підтримавши свої доводи щодо неналежності зазначених накладної та довіреності як доказів.

З огляду на те, що спірні правовідносини між сторонами виникли у 2002 році та продовжують існувати на момент розгляду спору, суди дійшли правильного висновку щодо застосування положень ЦК УРСР стосовно форми і порядку укладення угоди та положень ЦК та ГК України щодо її виконання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 154 ЦК УРСР, яка допускає укладення договору в письмовій формі як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами тощо, підписаними стороною, яка їх надсилає, суди дійшли висновку про те, що вищевказані накладна та довіреність свідчать про укладення між сторонами у справі договору купівлі-продажу шляхом досягнення домовленості по всім умовам, які передбачені законом для даного виду угод.

Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Суди встановили, що позивач свої зобов'язання за вказаним договором купівлі-продажу виконав у повному обсязі, а відповідач ухиляється від оплати отриманого товару, не зважаючи на направлення йому позивачем претензії №28-22/5799 від 11.05.05 з вимогою повернути раніше отриману продукцію або оплатити її.

Стаття 165 ЦК УРСР передбачала, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час; боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання. Аналогічні положення містить ст. 530 ЦК України.

З огляду на такі обставини, виходячи з положень ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно задовольнили позовні вимоги про стягнення спірної у справі заборгованості, тобто захистили права позивача у спосіб передбачений п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

В касаційній скарзі відповідач доводить неврахування судами його доводів щодо заміни одного зобов'язання між сторонами у справі іншим шляхом здійснення пропозиції позивачем у відповіді на претензію відповідача.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, поданого при новому розгляді справи, відповідач доводив, що спірна у справі поставка товару була ним зарахована в якості розрахунку по правовідносинам, які виникли внаслідок припинення укладеного між сторонами договору №69473-99 від 29.10.99 та укладення нового на суму зобов'язань по першому. При цьому відповідач зазначив про направлення позивачу претензії №320-26 від 17.05.01 у зв'язку невиконанням ним своїх зобов'язань за договором №69473-99 від 29.10.99, у відповідь на яку позивач запропонував в погашення своєї заборгованості перед відповідачем повернути отриману продукцію на суму 104108,55 грн. Вказана відповідь на претензію розцінена позивачем як пропозиція змінити умови договору.

Вказані доводи відповідача відхилені судами першої та апеляційної інстанції, оскільки у відповіді на претензію №320-26 від 17.05.01 позивач саме відхилив цю претензію в зв'язку з тим, що сторонами не визначені порядок, строк та форму оплати поставленої продукції згідно з п. 3.3 договору №69/473-99 від 29.10.99. З огляду на таке суди дійшли правильного висновку про відсутність обставин зарахування зустрічної однорідної вимоги, що врегульовані ст. 217 ЦК УРСР (чинного на момент здійснення спірної поставки).

Викладені в касаційній скарзі доводи відповідача щодо незастосування судами при розгляді справи положень ст. 220 ЦК УРСР, яка передбачає припинення зобов'язання угодою сторін, зокрема угодою про заміну одного зобов'язання іншим між тими ж особами, підлягають відхиленню, оскільки суд першої інстанції в своєму рішенні правомірно відхилив посилання відповідача на вказану норму, встановивши відсутність обставин заміни зобов'язань за договором №69/473-99 від 29.10.99 новим зобов'язанням.

Крім викладеного в рішенні суду першої інстанції з цього приводу слід зазначити, що з наданих відповідачем при розгляді справи судами пояснень не вбачається доведення ним наступних обставин: акцептування в порядку ст. 156 ЦК УРСР сприйнятої ним в якості пропозиції про зміну зобов'язання відповіді на претензію №320-26 від 17.05.01; а також здійснення поставки за накладною №1720 від 28.12.02 саме продукції, поставленої за договором №69/473-99 від 29.11.99, в якості її повернення, як це запропоновано у відповіді на претензію.

Відповідно до вимог ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених при новому розгляді фактичних обставин справи, а відтак не вбачає підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.08.07 у справі №2/404-37/215 залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий                                                                                А.Уліцький

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

Є.Чернов