ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2007                                                                                   Справа № 25/121-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:   судді Науменко І.М. –доповідач

суддів: Білецької Л.М., Голяшкіна О.В.

при секретарі судового засідання: Прокопець Т.В.

За участю представників сторін:

від позивача:  Ткаченко Я.В., довірність № 84 від 01.08.07р.

від відповідача:  не з”явився

третя особа: не з’явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „Дніпрометалургзабезпечення”, м. Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.2007 року  у справі № 25/121-07

за позовом   товариства з обмеженою відповідальністю „Дніпрометалургзабезпечення”, м. Дніпропетровськ

до  закритого акціонерного товариства Комерційного банку „Приватбанк”, м. Дніпропетровськ

третя особа: закрите акціонерне товариство „Завод нестандартного обладнання”, м. Дніпропетровськ

про  визнання зобов’язання виконаним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.07р. у справі № 25/121-07 (суддя Чередко А.Є.)  в позові відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не було надано доказів виконання зобов’язань ЗАТ „Завод нестандартного обладнання” перед ЗАТ КБ „Приватбанк” за кредитним договором № КЮ 4/73 від 14.06.04р.

Не погодившись з рішенням господарського суду від 02.10.07р., позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, позов задовольнити, посилаючись на те, що фактично зобов’язання за кредитним договором № КЮ 4/73 від 14.06.04р. виконано, шляхом звернення стягнення на майно боржника, а саме труби ТУ 14-3-820-79 м.с. ПТ-7М ф 18х2,5 в кількості 1495,00 кг. на суму 1315712,16 грн.

В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішенням законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа витребуваний судом відзив на апеляційну скаргу не надала, представник в судове засідання не з’явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Судова колегія вважає, що справу можливо розглядати без участі представника третьої особи, оскільки як видно з матеріалів справи ЗАТ „Завод нестандартного обладнання” відсутнє за своєю юридичною адресою (а.с. 18, а.с. 72-80). До того ж, в матеріалах справи достатньо документів для розгляду апеляційної скарги та справи по суті заявлених вимог.

Колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду, дослідивши матеріали справи, вивчивши апеляційну скаргу, заслухавши представників позивача вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи  з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, 14.06.04р. між ЗАТ КБ „Приватбанк” і ЗАТ „Завод нестандартного обладнання” було укладено кредитний договір № КЮ 4/73, згідно ст.. 1 якого, Банк зобов’язується надати Позичальнику кредит у виді поновлюваної кредитної лінії з загальним лімітом 655000,00 грн. в обмін на зобов’язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, в обумовлені даним договором терміни. Кредит надається на поповнення обігових коштів з терміном повернення –14.06.2005р.

14.06.04р. між ЗАТ  КБ „Приватбанк” і ЗАТ „Завод нестандартного обладнання”  також було укладено договір твердої застави № КЮ 4/73-1, згідно п.2 якого, цим договором було забезпечено зобов’язання заставодавця за кредитним договором № КЮ 4/73 від 14.06.04р. по погашенню кредиту у сумі 655000,00 грн., сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних, сплати відсотків в розмірі 48% річних у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати винагороди за відкриття позикового рахунку та зобов’язання надати кредит, сплати пені і штрафу та у забезпечення виконання яких заставодавець надав у заставу заставодержателю трубу ТУ 14-3-820-79 м.с. ПТ-7М ф 18х25 у кількості 1495 кг. загальною вартістю 1315712,16 грн.

Як видно з матеріалів справи, внаслідок невиконання ЗАТ „Завод нестандартного обладнання” своїх зобов’язань по кредитному договору № КЮ 4/73 від 14.06.04р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є., 03.04.06р. було вчинено виконавчий напис за № 529 про звернення стягнення на заставлене майно за договором твердої застави № КЮ 4/73-1 від 14.06.04р. на погашення загальної суми кредитної заборгованості у розмірі 839404,80 грн.

З акта державного виконавця від 19.04.06р. складеного при виконанні виконавчого напису № 529 від 03.04.06р., видно, що заставлене майно: труба ТУ 14-3-820-79 м.с. ПТ-7М ф 18х25 у кількості 1495,00 кг. було вилучено та передано на відповідальне зберігання представнику стягувача.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що фактично зобов’язання боржника перед кредитором не виконано, оскільки згідно п.15.8 договору твердої застави № КЮ 4/73-1 сторони узгодили, що „ заставодержатель має право, з метою задоволення своїх вимог  звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов’язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.”

Статтею 4 Закону України „Про виконавче провадження” встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 ст.. 52 Закону України „Про виконавче провадження”, стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. У разі коли коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, виконавчий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 40 цього Закону. Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом. З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом. Спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Згідно ст.. 61 Закону України „Про виконавче провадження”, реалізація арештованого майна, за винятком майна, вилученого за законом з обігу та зазначеного в частині восьмій статті 55 цього Закону, здійснюється спеціалізованими організаціями, які залучаються на тендерній (конкурсній) основі, на підставі договорів між Державною виконавчою службою та спеціалізованими організаціями шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах. Порядок реалізації майна, зазначеного в частині восьмій статті 55 цього Закону, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України, а іншого майна - Кабінетом Міністрів України.  Якщо передане торговельним організаціям майно не буде продано протягом двох місяців, воно підлягає переоцінці. Державний виконавець переоцінює майно в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі коли в місячний строк після переоцінки майно не буде продано, державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому вирішити питання щодо залишення за собою непроданого майна. Якщо стягувач у 15-денний строк письмово не заявить про своє бажання залишити за собою непродане майно, арешт з майна знімається, воно повертається боржникові, а виконавчий документ у разі відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, повертається стягувачеві без виконання. Якщо стягувач виявив бажання залишити за собою непродане майно, то він зобов'язаний у 15-денний строк з дня повідомлення державного виконавця про виявлення бажання залишити за собою непродане майно, внести на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між вартістю непроданого майна та сумою коштів, які підлягають стягненню на його користь, якщо вартість непроданого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. З перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з проведенням виконавчих дій, стягується виконавчий збір, а залишок коштів повертається боржнику.  Майно передається стягувачу за оцінкою, за якою воно було передано на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державним виконавцем складається акт. Постанова і акт є підставою для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Боржник має право визначити, в якій послідовності необхідно продавати майно. У разі коли від продажу частини майна буде виручено суму, достатню для задоволення вимог стягувача, сплати виконавчого збору, витрат на здійснення виконавчих дій, штрафу, подальший продаж арештованого майна припиняється. Вимоги боржника щодо черговості продажу майна не приймаються державним виконавцем, якщо внаслідок їх задоволення виникнуть перешкоди чи додаткові труднощі для виконання або подовжиться його строк.

Як видно з матеріалів справи, з 19.04.06р. по теперішній час арештоване майно не продано та не повернуто боржнику, а передано представнику стягувача. Доказів передачі майна на реалізацію сторонами не надано. Також в матеріалах справи відсутні докази згоди відповідача на отримання зазначеного майна в рахунок погашення заборгованості.

Згідно ч.2 ст.. 5 Закону України „Про заставу”, застава майна може здійснюватися шляхом передачі товаророзпорядчого документа (коносаменту, складського посвідчення - варанта тощо) кредиторові.

Згідно ст.. 20 Закону України „Про заставу”,  визначено порядок реалізації та звернення стягнення на заставлене майно.

Відповідно до ст.. 21 Закону України „Про заставу”, реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором, а державних підприємств та відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації, всі акції яких перебувають у державній власності, - виключно з аукціонів (публічних торгів). Якщо перший аукціон (публічні торги) оголошено таким, що не відбувся, проводиться наступний аукціон. Початковою ціною другого і наступних аукціонів вважається ціна, зменшена на 30 відсотків по відношенню до початкової ціни попереднього аукціону. Якщо другий і наступні аукціони (публічні торги) оголошені такими, що не відбулися, заставодержатель має право залишити заставлене майно за собою за початковою ціною, яка була запропонована на останньому аукціоні (публічних торгах). У разі якщо заставодержатель відмовився залишити заставлене майно за собою, це майно реалізується у встановленому порядку, якщо інше не передбачено договором.

В матеріалах справи відсутні докази реалізації майна та отримання суми боргу відповідачем.

До того ж, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача відсутні правові підстави для звернення з позовом до відповідача про визнання зобов’язання виконаним, оскільки він не є стороною у договорі твердої застави.

З вищевикладеного вбачається, що зобов’язання ЗАТ „Завод нестандартного обладнання” перед ЗАТ КБ „Приватбанк” не виконано, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи, викладені в апеляційній скарзі в якості підстав для скасування рішення суду першої інстанції по справі.

За таких обставин колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду не знаходить підстав, передбачених ст.. 104 Господарського процесуального кодексу України для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.101, 103-106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю „Дніпрометалургзабезпечення”, м. Дніпропетровськ –відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.10.07р. у справі № 25/121-07 –залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя                                                                              І.М. Науменко

Суддя                                                                                         Л.М. Білецька

Суддя                                                                                                   О.В. Голяшкін