ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 7/113

Колегія  суддів  Вищого господарського суду України  у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка М.В.,

суддів                                                                        Васищака І.М.,

Палій В.М.,

розглянувши            касаційну скаргу Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" на рішення господарського суду м.Києва від 22.03.2007р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2007р.

у  справі                     №7/113 господарського суду м. Києва

за позовом                 Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго"

до відповідача          Житлово-будівельного кооперативу "Лепсе-4"

про                              зобов’язання укласти договір

за участю представників:

АЕК "Київенерго" –Безкоровайний О.В.;

ЖБК "Лепсе-4" –Пінчук М.М.

в с т а н о в и л а :

Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго" звернулася до господарського суду м. Києва з позовом та просила суд зобов’язати відповідача –Житлово-будівельний кооператив "Лепсе-4" укласти договір на постачання теплової енергії з 01.01.2007р.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 11.12.2006р. відповідачу направлений проект договору на постачання теплової енергії у гарячій воді, який відповідачем не підписаний та не повернутий з протоколом розбіжностей  (а.с.5-6).

Відповідач у справі – ЖБК "Лепсе-4" у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, вважаючи, що не зобов’язано укладати договір, оскільки споживачами теплової енергії є мешканці будинку, а не ЖБК "Лепсе-4".  Крім того, відповідач вважає, що може укласти з позивачем договір лише щодо технічного обслуговування внутрішньобудинкових  теплофікаційних те електричних мереж (а.с.52,55).

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.03.2007р. у позові відмовлено (а.с.57-59).

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не зобов’язаний укладати договір на постачання теплової енергії, оскільки не бажає отримувати відповідні послуги.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2007р.

рішення господарського суду м. Києва від 22.03.2007р. залишено без змін (а.с.96-99).

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, АЕК "Київенерго" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги мотивовані неправильним застосуванням судами норм матеріального права при винесенні оскаржуваних судових актів. (а.с.103-105).

До розгляду поданої касаційної скарги по суті, ЖБК "Лепсе-4" подало клопотання про фіксування судового процесу технічними засобами, яке відхилено колегією суддів з огляду на те, що, за змістом ч.5 ст.811 ГПК України, фіксування судового процесу технічними засобами здійснюється на вимоги одного з учасників судового процесу лише у суді першої або апеляційної інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваного судового акта, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є обов’язок ЖБК "Лепсе-4" підписати проект договору, який 11.12.2006р. АЕК "Київенерго" направило йому, у зв’язку з припиненням дії попереднього договору.

Вирішуючи даний спір по суті, суди обґрунтовано дійшли висновку про відсутність у відповідача обов’язку підписувати такий договір.

Так,  в силу ч.3 ст.179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Разом з тим, відповідач не є суб’єктом господарювання, на який покладено обов’язок щодо укладення такого договору.

В силу ч.1 ст.26  Закону України "Про електроенергетику", на яку посилається скаржник, споживання енергії (під терміном "енергія", відповідно до ст.1 Закону, розуміють електричну чи теплову енергію) можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Разом з тим, зазначена норма не встановлює обов’язку будь-якої особи укладати договір на постачання, зокрема, теплової енергії, за відсутності у неї наміру її отримувати та споживати. Так само відсутність договору, який є підставою для виникнення у позивача обов’язку постачати теплову енергію, надає позивачу право її не поставляти відповідній особі.

Згідно ст.181 ГК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін.  При цьому, відповідно до чч.3,4 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору; за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

В силу ч.5 вказаної норми, сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.  За змістом   ч.7 цієї норми, якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Отже, ч.3,4,5,7 вказаної норми, на які посилається скаржник застосовуються у випадку, коли сторони мають намір укласти відповідний договір, але не можуть дійти згоди щодо окремих його умов.  При цьому, розбіжності до суду передаються лише якщо на це є згода обох сторін, за виключенням випадку, коли виконавцем є монополіст, на якого покладається обов’язок передати відповідний спір на вирішення суду, у разі отримання ним договору з протоколом розбіжностей, з якими він не згоден.

Разом з тим, у даному випадку ЖБК "Лепсе-4"  взагалі не має наміру укладати відповідний договір.

За таких обставин, судові акти у цій справі прийняті з урахуванням норм матеріального права і підстав для їх зміни чи скасування не має.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2007р. у справі №7/113 господарського суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу  Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" –без задоволення.

Головуючий  суддя                                                       Кузьменко М.В.

Судді                                                                                  Васищак І.М.

Палій В.М.