ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

03 жовтня 2007 р.                                                             Справа  № 16/205

За позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород

До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Страйвер", м. Ужгород

про стягнення 6403 грн.

Суддя Г.Й. Бобрик

Представники:

Від позивача: Шибаєв А.М. –представник по дов. від 10.01.07 р.

Від відповідача: Якушев О.В. - директор, Совга С.А. - головний бухгалтер

СУТЬ СПОРУ: Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Страйвер", м. Ужгород про стягнення 6268 грн. адміністративно –господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, передбаченого ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875 (далі –Закон), а також 135 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно –господарських санкцій, нарахованих на підставі ст. 20 згаданого Закону.

Підставою заявлення позову є „Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік” (Форма № 10-ПІ) поданий відповідачем до Фонду, з рядка 02 якого вбачається, що на підприємстві відповідача у 2006 р. не працював 1 інвалід.

В засіданні суду по розгляду справи 01.10.07 р., за згодою сторін, оголошувалась перерва до 03.10.07 р. до 11.30 год., відповідно до ст. 150 КАС України, для надання можливості сторонам подати суду додаткові документи, які можуть бути використані судом при вирішенні спору. Про дату, час та місце розгляду справи, сторони повідомлені під розписку в судовому засіданні.

Після оголошення перерви уповноважений представник позивача присутній в засіданні суду по розгляду справи позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні судом з мотивів викладених в позові.

Представники відповідача адмінпозов не визнали та додатково подали суду лист Ужгородського міського центру зайнятості від 02.10.07 р. № 1121 яким повідомляється про те, що протягом 2006 року ТОВ „Страйвер” подавались до центру зайнятості звіти форми 3 –ПН про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Проте, центром зайнятості в ТОВ „Страйвер” для працевлаштування не було направлено жодного інваліда, через відсутність бажаючих.

У поданих суду письмових запереченнях на позов відповідач вважає, що позов заявлено безпідставно з тих позицій, що за змістом ч. 1 ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875 „забезпечення права інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості”, а відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону „Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань”.

Як видно із вказаної норми, організацію працевлаштування інвалідів покладено на державну службу зайнятості, відтак підприємство, виходячи з покладених на нього обов”язків, виконує похідну функцію і не зобов”язане забезпечувати безпосереднє працевлаштування інвалідів. Жодною нормою закону на підприємство не покладено обов”язок добирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Разом з тим, товариством вживалися залежні від нього заходи для працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає встановленому законом нормативу. Зокрема, про наявність на товаристві відповідача одного вакантного робочого місця останнім на протязі звітного періоду звітами форми № 3-ПН було поінформовано у встановленому порядку Ужгородський міський центр зайнятості та листом від 31.01.2007р. № 1 Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Проте, на звернення відповідача міський центр зайнятості, як орган уповноважений здійснювати функції з працевлаштування, осіб з обмеженими фізичними можливостями для працевлаштування на ТзОВ „Страйвер” не направляв. Жоден інвалід протягом 2006 р. з метою забезпечення свого права на працевлаштування на оплачувану роботу безпосередньо до ТзОВ „Страйвер” не звертався.

На думку відповідача, вини останнього у непрацевлаштуванні на підприємстві одного інваліда немає, тому, застосування позивачем відповідальності, передбаченої ст. 20 Закону № 875, вважає неправомірним.

Вивчивши матеріали справи та  заслухавши пояснення представників сторін,

СУД  ВСТАНОВИВ:

Статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ (далі по тексту Закон), для підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідачеві за змістом норм вищенаведеного Закону встановлено на 2006 рік норматив створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів в розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих на підприємстві, що становить 1 робоче місце.

Матеріалами справи, зокрема, статистичним Звітом відповідача форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, встановлено, що відповідачем у звітньому періоді не працевлаштовано 1 інваліда.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих менша, ніж встановлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону щороку сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції.

Частиною першою статті 18 Закону про захист інвалідів передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідач поданими суду матеріалами підтвердив, що ним вживалися залежні від нього заходи для працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає встановленому законом нормативу, тобто створено 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів.

Про наявність на підприємстві відповідача 1 вакантного робочого місця останнім на протязі звітного періоду було поінформовано у встановленому порядку Ужгородський міський центр зайнятості, шляхом подання щомісячних звітів форми 3 –ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках, копії яких долучені до матеріалів справи.

Ужгородський міський центр зайнятості на запит відповідача листом від 02.10.2007 р. № 1121 підтвердив, що протягом 2006 року ТОВ „Страйвер” подавались до центру зайнятості звіти форми 3 –ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках. Проте, бажаючих працювати осіб з обмеженими фізичними можливостями за даними посадами на обліку не знаходилось, тому центром зайнятості не було направлено в ТОВ „Страйвер” осіб для працевлаштування.

Надісланий позивачеві лист від 31.01.2007 р. № 1 про наявність вільних вакантних посад для працевлаштування інваліда, залишений без реагування.

З матеріалів справи не вбачається, що у 2006 році органи працевлаштування, що перелічені в частині першій ст. 18 цього закону,  направляли інвалідів або інваліди безпосередньо звертались до відповідача для працевлаштування, а їм відповідач відмовив у працевлаштуванні.

Приймаючи до уваги, що за змістом ч. 1 ст. 218  Господарського  кодексу України підставою господарсько - правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а оскільки відповідач наявними матеріалами довів, що ним вживались всі заходи для недопущення господарського правопорушення, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст. 218 Господарського  кодексу України, ст. ст. 17, 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, ст. ст. 11, 49, 51, 70, 71, 86, 94, 136, 150, 158 –163; п. 7 розділу УІІ Кодексу Адміністративного судочинства України,

СУД ПОСТАНОВИВ:

1.          У задоволенні адмінпозову відмовити повністю.

2.          Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 КАС України.

Суддя                                                                                     Г.Й.Бобрик

Вступна та резолютивна частини постанови оголошено 03.10.2007 року.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 03.10.2007 року.