СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28.09.07                                                                                 Справа № 16/487ад.

Суддя господарського суду Луганської області Шеліхіна Р.М., при секретарі судового засідання Андрущенко Г.М., розглянувши матеріали справи за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Харків

до Дочірнього підприємства “Луганськкожа” Товариства з обмеженою відповідальністю по торгівлі та обслуговуванню “Токімпекс”, м. Луганськ в особі філії “Богодухівшкіра”, м. Богодухів Харківської області

про стягнення 6190 грн. 38 коп. санкцій

за участю представників сторін:

від позивача –Шатських Т.І., дов. від 01.08.07. №0610-450/1801,

від відповідача –Старецький В.В., дов. від 27.09.07.,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: заявлена вимога про стягнення з відповідача адміністративно-господарської санкції в сумі 6014,75грн. за не виконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році та пені в сумі 175,63грн.

Позивач звернувся з даним позовом до суду на підставі ст.ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), п. 8 Постанови КМУ від 03.05.95 № 314 "Про організацію робочих місць для працевлаштування інвалідів" для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення самостійного працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця. При цьому, підприємства (об'єднання), установи організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено вищенаведеним нормативом щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно з п. 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою КМУ від 03.05.95 № 314, підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч.6 ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів Україні" (в редакції від 05.07.01) Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.01 № 1767 затвердив     "Порядок     сплати     підприємствами     (об'єднаннями),     установами і організаціями   штрафних   санкцій   до   відділень   Фонду   соціального   захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів".

Відповідно до п.2 "Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями установами, організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціальної захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.01 № 1767, підприємства щороку не пізніше 1 лютого подають до відділень Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується наказом Мінпраці України за поданням Фонду та погоджується з Держкомстатом.

Згідно з  п.3.3.3 Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві України, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 171 від 07.07.95 за погодженням з Міністерством економіки України, Міністерством праці України, Міністерством фінансів України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.08.95 за № 287/823 (далі - Інструкція) середньооблікова чисельність працівників з початку року обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року.

З наявного в матеріалах справи звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-П1 за 2006 рік (а.с.8), наданого позивачем при подачі позову до суду, вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу –61 особа, фонд оплати праці штатних працівників –366,9 тис. грн. За розрахунком позивача (а.с.6-7) фактично на підприємстві відповідача  працевлаштовано у 2006 році 1 інваліда, необхідно було працевлаштувати у 2006 році  2 інвалідів, тому позивачем заявлено  штрафні санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів за 2006 рік у сумі  6014,75грн.

Пункт 4 Порядку  сплати підприємствами ( об’єднаннями),  установами і організаціями  штрафних санкцій до  відділення  Фонду соціального  захисту  інвалідів, акумуляції,  обліку та використання цих коштів,  затвердженого  постановою  Кабінету Міністрів України від 28.12.01 №  1767 (далі - Порядок),  передбачає, що штрафні  санкції  сплачуються  підприємствами  самостійно не пізніше  15 квітня року, що настає  за звітним.

У  разі несплати  штрафних  санкцій  в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку (пункт 11 Порядку).

Крім того, до стягнення заявлена пеня в сумі 175,63грн. за період з 10.06.06. по 01.08.07.

В листі від 28.09.07. представник позивача вказує, що позовні вимоги він мотивує також актом перевірки від 30.07.07. №55, відповідно до якого на підприємстві відповідача працював у 2006 році 1 інвалід.

Вищевказані  штрафні санкції відповідач не перерахував, у зв’язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму несплачених штрафних санкцій за порушення нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів  у 2006 році у розмірі 6014,75грн. та пеню в сумі 175,63грн.

Відповідач відзивом від 28.09.07. на позовну заяву проти позову заперечує і вказує, що він помилково вказав у своєму звіті позивачеві по формі 10-ПІ від 22.01.07. інформацію щодо працевлаштованого 1 інваліда, оскільки протягом 2006 року (з 2003 року) на підприємстві працювало 2 інваліда, але у грудні 2006 року одну особу було звільнено з підприємства за власним бажанням. Відповідач виправив помилку, припущену у звіті від січня 2007 року, і з супровідним листом від 28.08.07. №231 направив позивачеві звіт по формі 10-ПІ від 28.08.07., в якому вказав, що протягом 2006 року на підприємстві було працевлаштовані 2 особи інваліда.

Відповідач у відзиві вказує перелік письмових доказів, якими він доказує свої доводи і обставини щодо працевлаштування 2 осіб інвалідів у 2006 році: копії наказів про прийняття на роботу двох осіб інвалідів, медичні довідки та посвідчення щодо групи інвалідності та копіями витягів трудових книжок осіб інвалідів. Дані документи долучені до матеріалів справи.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши надані ними докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність кожного  окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правилом ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування і оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місяця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявності у нього професійних навиків та знань, а також рекомендацій медико - санітарної експертизи.  Підприємства (об’єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

При цьому ж, позивач звертається з позовом до суду про стягнення з відповідача адміністративно-господарської санкції в сумі 6014,75грн. за не виконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році і трактує норму ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" як обов’язок відповідача самостійно працевлаштовувати громадян, не звертаючи уваги на посилання законодавця в цій статті на норму ст.18 даного Закону щодо забезпечення прав інвалідів на працевлаштування і оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств.

Саме за таких підстав позивач, всупереч вимогам ст.71 КАС України, не надав доказів того, що адміністративно-господарська санкція в сумі 6014,75грн. ним застосована до відповідача на підставі правил ст.218 ГК України і саме за не створення відповідачем робочих місць для інвалідів, адже такі докази у позивача відсутні. В матеріалах справи відсутні докази вчиненого відповідачем правопорушення, а також того, що на підприємство відповідача звертались інваліди з приводу працевлаштування, а відповідач відмовив у працевлаштуванні з причин не створення робочого місця або з причин відмови створити робоче місце для інваліда.

Докази, надані позивачем в підтвердження своїх вимог –акт перевірки від 30.07.07. №55 та звіт відповідача від січня 2007 року –не можуть бути оцінені судом як прямі докази правомірності заявлених вимог з огляду на документи, які надав представник відповідача в підтвердження своїх заперечень.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, не підтвердженими належними доказами, матеріалами справи та такими, що суперечать Конституції України і не підлягають задоволенню, оскільки на відповідача не може бути покладена відповідальність за не створення робочих місць або за не працевлаштування інвалідів за 2006 рік,  та у задоволені позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом п'ятиденного строку.

На підставі викладеного, ст.ст.19,43 Конституції України, ст.218 ГК України, ст.ст.17,18,19,20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 157, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

П О С Т А Н О В И В :

ВІДМОВИТИ У ПОЗОВІ.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 03.10.07. у відповідності до вимог ст. 167 КАС України.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                    Р.М. Шеліхіна