ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 жовтня 2007 р.

№ 2-25/6855-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
суддів

Продаєвич Л.В. Заріцької
А.О.  Катеринчук Л.Й.

перевіривши матеріали касаційної
скарги

суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1

на постанову

Севастопольського апеляційного
господарського суду від 26 травня 2006 року

у справі

№ 2-25/6855-2006 господарського
суду Автономної Республіки Крим

за позовом

управління Пенсійного фонду
України в Центральному районі м. Сімферополя Автономної Республіки Крим

до

суб'єкта підприємницької
діяльності  ОСОБА_1

про

стягнення 939,79 грн. збору на
обов'язкове державне пенсійне страхування

за участю
представників:

не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим
від               4 квітня 2006 року у
справі № 2-25/6855-2006 (суддя -Маргарітов М.В.) позов управління
Пенсійного фонду України м. Сімферополя Автономної Республіки Крим до суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1(далі -відповідач) про стягнення  внесків на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування в сумі 939,79 грн. задоволено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 26
травня 2006 року (колегія суддів у складі: головуючого - Маслової З.Д., Заплави
Л.М., Лисенко В.А.) рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від
4 квітня 2006 року у справі № 2-25/6855-2006 залишено без змін.

В обґрунтування постанови, суд
апеляційної інстанції зазначив, що судове рішення відповідає нормам
матеріального та процесуального права, а позовні вимоги підтверджені матеріалами
справи.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції,
відповідач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу,
в якій просить рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 4
квітня 2006 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського
суду від 26 травня 2006 року у справі № 2-25/6855-2006 скасувати, прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги
скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм
матеріального права, а саме п. 6 Указу Президента України "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого
підприємництва", ст. 11 Закону України "Про підтримку малого
підприємництва", п. 4 ст. 18 Закону України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування".

Ухвалою Вищого господарського суду
України  від 24 липня 2006 року касаційна
скарга разом із справою була направлена за підвідомчістю Вищому
адміністративному суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 19 липня
2007 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою
відповідача у справі відмовлено, оскільки компетенція Вищого адміністративного
суду України не поширюється на  перегляд
у касаційному порядку судових рішень, прийнятих не за правилами Кодексу
адміністративного судочинства України. Справу з касаційною скаргою передано до
Вищого господарського суду України.

Ухвалою від 17 серпня 2007 року
касаційна скарга суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1прийнята до
провадження Вищого господарського суду України.

Учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про
час і місце розгляду касаційної скарги.

За розпорядженням заступника Голови
Вищого господарського суду України від 8 жовтня 2007 року розгляд касаційної
скарги здійснюється колегією суддів Вищого господарського суду України у
складі: судді Продаєвич Л.В. -головуючого, суддів Заріцької А.О., Катеринчук
Л.Й.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України, перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги,
дослідивши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм
процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 1 березня
2001 року                           №
121/2001, Пенсійний фонд України (далі - Фонд) є центральним органом виконавчої
влади, що, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою
загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір,
акумуляцію та облік страхових внесків.

Згідно з п. 1.1 Положення про
управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах,
затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002
року № 8-2 (далі - Положення про Управління Фонду), управління Фонду у районах,
містах і районах у містах (далі - управління) є органами Фонду, підвідомчими
відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему
органів Фонду.

Відповідно до підпункту 6 п. 2.2
Положення про управління Фонду воно відповідно до покладених на нього завдань
контролює надходження страхових внесків та інших платежів до Фонду від
підприємств, установ, організацій та громадян, збирає у встановленому порядку
відповідну звітність, проводить планові та позапланові перевірки
фінансово-бухгалтерських документів, звітів та інших документів щодо
правильності обчислення та сплати страхових внесків, цільового використання
коштів Фонду в організаціях, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

З наведеного випливає, що
управління, звертаючись до суду із позовом про стягнення заборгованості зі
сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, діяло як
орган державної влади при здійсненні ним владних управлінських функцій і,
відповідно, як суб'єкт владних повноважень.

Пунктом 7 ст. 64 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" надано право
виконавчій дирекції Пенсійного фонду та її територіальним органам стягувати з
платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків.

Згідно з підпунктом 7 п. 2.3
Положення про управління Фонду воно має право стягувати з платників страхових
внесків несплачені суми страхових внесків.

За змістом ст. 106 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" саме
територіальним органам Фонду надано право звертатись до суду з позовом про
сплату простроченої заборгованості із сплати страхових внесків.

У зв'язку з набранням чинності КАС
України з 1 вересня 2005 року до компетенції адміністративних судів віднесено
усі публічно-правові спори, позивачами в яких є особи, на захист прав, свобод
та інтересів яких подано адміністративний позов до суб'єкта владних повноважень
(ст.ст. 2, 3, 17, 50 і 104 названого Кодексу).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 17 КАСУ
передбачено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за
зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Визначення суб'єкта владних
повноважень дається в пункті сьомому
ст. 3 КАС України, згідно з яким - це орган державної влади, орган
місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, згідно п. 4. ч. 1 ст. 17 КАСУ
спори за зверненням управління Пенсійного фонду України про стягнення простроченої
заборгованості із сплати страхових внесків підвідомчі адміністративним судам.

Касаційний перегляд рішень за
такими справами здійснює Вищий адміністративний суд України за правилами КАС
України.

Вказані обставини залишились поза
увагою господарського суду першої та апеляційної інстанцій.

Дана справа розглянута судом першої
інстанції у порушення вимог статей 1, 12 ГПК України, після набрання чинності
КАС України, але за правилами, встановленими ГПК України, тоді як  спірні
правовідносини є публічно-правовими і розглядатися повинні  за нормами КАС України.

Господарський апеляційний суд
наведеного не врахував, хоча, виходячи з наведених нижче положень п. 6 розділу
VII "Прикінцеві та перехідні положення" КАС України, повинен був
вирішити питання про законність прийнятого у справі рішення та передачу справи
до місцевого  господарського суду на
розгляд в порядку, встановленому КАС України.

Абзацами першим та другим п. 6
розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” (в редакції Закону України від
6 жовтня 2005 року № 2953-IV) КАС України передбачено, що до початку діяльності
окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи,
підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального
кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях
відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами КАС України.
Касаційний перегляд рішень за такими справами здійснює Вищий адміністративний
суд України за правилами КАС України.

Таким чином, розгляд судами даної
справи в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної
перевірки прийнятих судами рішень зі справи в порядку адміністративного
судочинства, внаслідок чого вони підлягають скасуванню згідно з ст. 11110
ГПК України.

Відповідно до ст. 11110
ГПК України, порушення норм процесуального права є  в будь-якому випадку підставою для скасування
рішення місцевого або  постанови
апеляційного господарського суду, якщо, зокрема рішення прийнято господарським
судом з порушенням правил предметної або територіальної підсудності, крім
випадків, передбачених у ч. 4 ст. 17 цього Кодексу .

Оскільки судом першої інстанції та
апеляційним  господарським судом рішення
прийняті з порушенням правил предметної підсудності, - вони підлягають
скасуванню, а справа -передачі на розгляд до суду першої інстанції з
урахуванням вимог п. 6 розділу VII "Прикінцеві та перехідні
положення" КАС України.

Керуючись ст.ст. 1117,
1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд
України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1задовольнити частково.

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від
26 травня 2006 року та рішення господарського суду Автономної Республіки
Крим  від 4 квітня 2006 року у справі №
2-25/6855-2006 скасувати.

Справу передати до господарського
суду Автономної Республіки Крим    на
новий розгляд.

Головуючий
Продаєвич Л.В.

Судді
Заріцька А.О.

Катеринчук Л.Й.