ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2007 р.                Справа № АС-53/195-07

вх. № 6761/1-53

Суддя господарського суду Харківської області Прохоров С.А.

за участю секретаря судового засідання Рудяк Т.О.

представників сторін :

позивача - Малахова Ю.А. за дов.

1-го відповідача - Батіщев П.С. за дов.

2-го відповідача - не з"явився

по справі за позовом  ДПІ у Київському районі м. Харкова

до  1. Колективне підприємство "Аванті" Всеукраїнської громадської організації "Фонд Соціально-трудової реабілітації інвалідів", м. Х-в

2. ПП "Спіріт-Ліс", м. Харків

про визнання недійсним господарського зобов'язання

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним господарського зобов’язання Відповідача 1 та Відповідача 2, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу ТМЦ від 07.12.2006 №7 і вимагає застосувати наслідки визнання господарського зобов’язання недійсним.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі.

Відповідач 1 проти позову заперечує, вказуючи на неналежність доказів Позивача, та недоведеність Позивачем, що договір купівлі-продажу ТМЦ від 07.12.2006 №7 суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно наданої Позивачем до матеріалів справи довідки з ЄДРПОУ Відповідач 2 – припинено внаслідок процедури банкрутства  (вх.№23226 від 25.10.2007 року).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

На виконання укладеного 02.11.2006 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2  договору купівлі-продажу ТМЦ №7 Відповідачем 2 виписано податкові накладні на загальну суму 2842587,72 грн. (в т.ч. ПДВ 568 517,54 грн.). Факт придбання товару підтверджується записом в книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг) Відповідача 1.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. У поданій позовній заяві, Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу ТМЦ №7 від 02.11.2006 між Відповідачами був укладений, на виконання цього договору Відповідачем 2 виписано податкові накладні на суму 2 842 587,72 грн. (в т. ч. ПДВ 568 517, 54 грн.), тобто  покупцем (Відповідачем 1) був сплачений податок на додану вартість в ціні отриманого товару. Зазначені обставини в силу закону доказуванню не підлягають, оскільки визнаються Позивачем, підтримуються Відповідачем 1 і не викликають у суду сумнівів щодо достовірності.

Позивач посилається на пояснення Шубов А. Є. (допитаний у якості свідка судом 10.12.2007 року) який пояснив, що став засновником Відповідача 2 за винагороду без мети здійснення підприємницької діяльності, документи господарської діяльності та фінансової звітності не підписував, обставини господарської діяльності Відповідача 2 йому не відомі. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу ТМЦ №7 від 02.11.2006 р. суперечить інтересам держави і суспільства відповідно до ст. 207 ГК України, і до нього необхідно застосувати наслідки визнання господарського зобов’язання недійсним передбачені ст. 208 ГК України.

Відповідно до ст. 71 КАС України: «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу».

За результатами розгляду справи Позивач не зазначив в чому конкретно договір купівлі-продажу ТМЦ від 07.12.2006 №7 суперечить інтересам держави і суспільства. Позивачем в порушення ст. 71 КАС України не було надано жодного доказу в обґрунтування власної позиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України: правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так органи державної податкової служби відповідно до ст.ст. 8, 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» здійснюють контроль, щодо своєчасності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов’язкових платежів) у формі перевірок платників податків. Відповідно до Наказу Державної податкової адміністрації України від 10 серпня 2005 року N 327 «Про затвердження Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства» результати таких перевірок оформлюються у формі довідок, що встановлює відсутність порушення фінансового, податкового законодавства, або актів, що є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання.

Наведене означає, що факт заниження податкових зобов’язань, встановлення інших порушень законодавства про оподаткування повинно бути підтверджено актом перевірки підприємства Відповідача 2, як у законодавчо визначений спосіб на підставі та в межах повноважень Позивача.

В свою чергу, замість наведеного законодавчо визначеного способу дії, в обґрунтування власної позиції Позивачем в позовній заяві висунуто ні чим не підтверджене припущення, що «кошти у виді податків, зборів (обов’язкових платежів) у бюджет по договору, що оспорюється від Відповідача 2 не надходили, тобто Державі нанесений значний збиток», але судове рішення не може спиратись на припущеннях.

Відповідно до ст. 204 Цивільного Кодексу України: «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним».

Застосування наслідків визнання угоди недійсною передбачених ст. 208 Господарського Кодексу України, можливо у випадку визнання господарського зобов’язання недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, більш того положення ст.ст. 207 та 208 вимагають встановлення наявності суб’єктивного умислу сторін на укладення саме такого договору.  Позивачем не було  доведено, чи був умисел на досягнення суперечної інтересам держави та суспільства мети у першого відповідача по оскаржуваній угоді, чи у однієї з сторін та в чому саме виражався даний умисел. Позивач не зміг пояснити суду, чому із таким позовом він звернувся до Відповідача 1 і в чому полягають порушення законодавства з боку Відповідача 1 та в чому полягає суб"єктивний умисел Відповідача 1, або його посадових осіб на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам Держави або суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Конституції України: «Правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством». Враховуюче, це суд вважає, що Відповідач 1 не зобовязаний нести відповідальність та  перевіряти дотримання законодавства Відповідачем 2.

Суд вважає, що недотримання фінансової, податкової іншої господарської дисципліни, окремим підприємством, якщо таке буде встановлено, не повинно впливати на дійсність угоди, що за формою та змістом відповідає вимогам чинного господарського та цивільного законодавства.

Позивач не довів суду, яку саме протиправну анти державну та анти суспільну мету мали відповідачі під час укладення оскаржуваної угоди, чи обидва відповідачі мали цю мету, чи тільки один з них, в чому конкретно виразився умисел відповідачів (чи одного відповідача) на досягнення суперечної інтересам України та Українського суспільства  мети.

Судом не встановлено суб’єктивного умислу сторін на укладення угоди, що суперечить інтересам суспільства та держави.

Оскільки Позивачем не було надано копії договору, судом не встановлено суперечності  договору, що оскаржується інтересам держави та суспільства і підстав для визнання  такого договору недійсним. Позивачем не було вказано і судом не було встановлено порушень приписів конкретного закону, що визначають соціально-економічні основи держави  та суспільного ладу.

За письмовим клопотанням Позивача в судовому засіданні, у якості свідка було допитано Шубова А.Є., якого було під розписку попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, або за відмову від давання показань.

Свідок повторив суду зміст раніше поданих Позивачем до матеріалів справи пояснень. Вказав, що пояснення податковій міліції давав за власним бажанням. За винагороду від свого знайомого став засновником Відповідача 2. При цьому не зміг назвати ім’я цієї особи. Свідок не пам’ятає які, документи Відповідача 2 підписував, пояснив, що оспорюваний договір та видані за ним податкові накладні не підписував, де знаходиться печатка підприємства йому не відомо, до кримінальної відповідальності не притягався.

За переконанням суду показання Шубова А.Є. у якості свідка є неналежним доказом. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України:  Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Враховуючи, наявні суперечності в показаннях свідка, наявність того факту, що показання свідка є єдиним доказом про існування порушень в господарській діяльності Відповідача 2, обґрунтованих заперечень Відповідача 1, суд вважає, що факт фіктивного підприємництва Відповідача 2, ухилення від сплати податків, підроблення документів повинно підтверджуватись вироками у кримінальних справах за фактами таких порушень.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволеня позову.

Відповідно до ст.94 КАСУ судові витрати з відповідачів не стягуються.

Керуючись статтями 71-72, 87, 94, 158- 163  Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи,  які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в  апеляційному  порядку  постанову суду першої інстанції повністю або частково.

На постанову через суд першої інстанції може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови у повному обсязі.

Апеляційна скарга може бути  подана через суд першої інстанції протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Копія апеляційної скарги одночасно направляється до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків для подачі заяви про апеляційне оскарження.

Постанову по даній справі в повному обсязі виготовлено судом 14.12.2007р. о 15-30 год.

Суддя                                                                                            Прохоров С.А.