ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2007 р.
№ 15/317

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

Черкащенка М.М., - головуючого,

Рибака В.В.,
Васищака І.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги
ДП “Рівне-ТДК” ВАТ “Рівненський завод тракторних агрегатів”

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2007 року

у справі господарського суду
Рівненської області

за позовом
ДП “Рівне-ТДК” ВАТ “Рівненський завод тракторних агрегатів”

до
ЗАТ “Рівненський ливарний завод”

про
стягнення 29908,59 грн.,

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
не з’явився,

- відповідача:
Скарбарчук О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ДП “Рівне-ТДК” ВАТ “Рівненський завод тракторних агрегатів” звернулось до господарського суду з позовом до ЗАТ “Рівненський ливарний завод” про стягнення 16878,73 грн. основного боргу, 1730,07 грн. –3% річних, 72993,79 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.12.2006 року в позові відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2007 року рішення місцевого господарського суду від 22.12.2006 року залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Не погоджуючись з судовими рішеннями ДП “Рівне-ТДК” ВАТ “Рівненський завод тракторних агрегатів” подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2007 року та рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2006 року скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових актів.

Доповідач: Черкащенко М.М.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 02.12.2002 року між ДП “Рівне –ТДК” ВАТ “Рівненський завод тракторних агрегатів” (продавець) та ЗАТ “Рівненський ливарний завод” (покупець) було укладено договір №04-444, відповідно до якого позивач зобов’язується продати товар, зазначений у специфікації № 1, а відповідач прийняти та оплатити його.

Згідно п.2.4 договору, покупець здійснює оплату за кожну партію товару на розрахунковий рахунок продавця на протязі 45-ти банківських днів після отримання товару від продавця.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору позивач передав по накладній №282/1 від 12.12.2002 року товар відповідачу на загальну суму 147542,32 грн., який був прийнятий останнім без будь-яких зауважень та застережень.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач в порушення умов договору лише частково оплатив вартість отриманого по накладній № 282/1 від 12.12.2002 року товару, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 16878,73 грн.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила.

Враховуючи, що відповідач 12.12.2003 року отримав по накладній товар, який згідно з п.2.4 договору зобов’язаний був оплатити протягом 45-ти днів з моменту такої поставки, тобто до 15.02.2003 року, а також враховуючи те, що відповідач у зазначений у договорі строк не оплатив вартість товару, судова колегія погоджується з висновками попередніх інстанцій, що з 15.02.2003 року почався перебіг строк позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Оскільки, остання оплата відповідачем за товар була проведена 16.05.2003 року, то перебіг строку позовної давності, як правильно встановили суди попередніх інстанцій перервався та почався заново з 17.05.2003 року.

Враховуючи ст. 257 ЦК України, а також те, що позивачем було подано позов до суду 17.11.2006 року, судова колегія погоджується з висновками попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову щодо стягнення основного боргу з підстав пропущення ДП “Рівне-ТДК” ВАТ “Рівненський завод тракторних агрегатів” строку позовної давності для стягнення суми основного боргу.

На підставі викладеного та враховуючи ст. 266 ЦК України, відповідно до якої із закінченням строків позовної давності до основної вимоги, вважається також що сплила позовна давність і до додаткових вимог, судова колегія погоджується з висновками попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Доводи скаржника, що перебіг строку позовної давності для заявлення вимоги про стягнення основного боргу в даному випадку почався з 31.12.2003 року, тобто з моменту закінчення дії договору № 04-444 від 02.12.2002 року не може братись судом до уваги, оскільки чинним законодавством чітко встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а не з моменту закінчення господарських правовідносин між сторонами, як помилково зазначає скаржник.

На підставі вищевикладеного, оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, винесеною з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому судова колегія не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.03.2007 року у справі № 15/317 залишити без змін.

Головуючий                                                                         М. Черкащенко

Судді:                                                                                    В. Рибак

І. Васищак