ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.10.07                                                             Справа№ 8132(4/2965-7/384)

Господарський суд Львівської області у складі судді Гутьєвої В.В.

при секретарі Габаковській Х.В.

розглянув матеріали справи за позовною заявою: Державне підприємство “Львіввугілля” в особі шахти “Межирічанська”, м.Червоноград

до відповідача: Державного відкритого акціонерного товариства  шахти “Надія”, с.Сілець

про стягнення 131 531,85 грн.

за участю представників:

від позивача: Білик Т.Б. - представник

від відповідача: Мокрій Р.З. –нач.юрвідділу

Представникам сторін роз’яснено їх права та обов’язки відповідно до ст.ст.20, 22 ГПК України, у тому числі право заявляти відводи.

Суть спору: Позов заявлено Державним підприємством “Львіввугілля” в особі шахти “Межирічанська”, м.Червоноград до Державного відкритого акціонерного товариства  шахти “Надія”, с.Сілець про стягнення 131 531,85 грн. боргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.05.2007 р. у справі № 4/2965-7/384 скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2007 р. та рішення господарського суду Львівської області від 10.04.2007 р., а справу № 4/2965-7/384 передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Ухвалою суду від 06.07.2007 р. справу № 4/2965-7/384 прийнято до нового розгляду, присвоєно справі номер 8/132 та призначено розгляд справи на 04.09.2007 р.

В процесі розгляду даної справи в суді позивач подавав доповнення до позовної заяви в порядку уточнення позовних вимог (вх. №2239 від 03.02.2006р.), в якому просив господарський суд в порядку ст.ст. 1212, 1213 ЦК України зобов'язати відповідача повернути йому безпідставно набуте майно: гірниче обладнання - секції МК-98 в кількості 60 шт. на загальну суму 177 173,00 грн.

Передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача. стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову. Як вбачається з матеріалів справи, первісно позивач заявив позов про стягнення з відповідача боргу з підстав невиконання останнім свого зобов'язання щодо оплати отриманого гірничого обладнання. У подальшому позивач просив суд зобов'язати відповідача повернути вказане обладнання в натурі з мотивів його безпідставного отримання відповідачем. Наведе свідчить про те, що позивач змінив одночасно і підставу, і предмет позову, що є неприпустимим з огляду на вимоги ч. 4 ст. 22 ГПК України. Відтак у суду не має підстав розглядати спір в межах змінених позивачем і предмету, і підстав позову, а саме про зобов'язання відповідача повернути йому безпідставне набуте майно.

Причини вікладення розгляду справи викладено в ухвалах суду від 04.09.2007 р. та 13.09.2007 р. Ухвалою від 13.09.2007 р. за згодою сторін продовжено строк вирішення спору.

02.10.2007 р. позивач подав на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, яка ухвалою суду у справі від 02.10.2007 р. повернута позивачу без розгляду.

Представник позивача в судове засідання з’явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, доповненні до позовної заяви у порядку уточнення позовних вимог від 07.02.2006 р. посилаючись на те, що відповідач зобов'язаний був сплатити вартість боргу відповідно до ст.530 ЦК України, тобто у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги про це, таку вимогу позивачем було заявлено 04.10.2005р., при цьому сплив строку позовної давності почався відповідно з 11.10.2005р.

Представник відповідача в судове засідання з’явився, витребувані ухвалою суду від 06.07.2007 р. документи подав, позовні вимоги заперечив повністю з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву від 02.02.2006 р., 01.08.2007 р., клопотанні від 29.08.2007 р., а саме: товар у 1998 році був переданий відповідачу у платне користування на підставі товарно-транспортних накладних, які за своєю правовою природою відповідають зобов'язанням, що випливають з купівлі-продажу товару; однак позивачем  пропущений строк позовної давності, а тому необхідно застосувати наслідки такого спливу та, відповідно, відмовити у позові, тим більш, що вимоги про погашення заборгованості заявлялися позивачем претензіями від 14.12.2000 р. №38-1/548 та 08.08.2002 р. №38-1/750.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, заслухавши доводи і пояснення представників сторін, суд встановив.

В квітні 1998 року на підставі накладних на внутрішнє переміщення основних засобів від березня 1998р., 02 квітня 1998р., 09 квітня 1998р., а саме секцій МК-98,- з ДВАТ Шахта №3 "Великомостівська" (правонаступником якої є шахта Межирічанська", і яка є структурним підрозділом ДП "Львіввугілля") на ДВАТ "Шахта №9 “Великомостівська" (правонаступником якої є ДВАТ шахта ''Надія"); доручень на отримання товарно-матсріальних цінностей, виданих ДВАТ "Шахта №9 "Великомостівська" від 30.03.1998 р. та 08.04.1998 р. та товарно-транспортних накладних № 13371 від 06.04.1998 р. та №13372 від 09.04.1998 р. на переміщення гірничого обладнання: секції МК-98 в кількості 60 шт., на суму 68076,80 грн. та 129097,20 грн. відповідно, а всього на суму, залишкова вартість становила 177 174.00   грн. (а.с.16-19),   вказане   гірниче   обладнання передано від ДВАТ Шахта №3 “Великомостівська” на ДВАТ "Шахта №9 "Великомостівська". Обладнання було одержане відповідачем в платне користування з наступною оплатою його вартості з метою переходу у власність. Відповідач оплатив віртість обладнання частково в розмірі 45641,18 грн. і залишок боргу, як також вбачається з актів звірки від 25.12.2002 року та від 10.02.2004 року, за передане майно становив 131 531,82 грн.

Позивач наполягає на тому, що мало місце внутрішнє переміщення майна, а відтак між сторонами виникли правовідносини з безоплатного користування майном. Проте відновідно до ст 324 ЦК УРСР (чинному на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами) за договором безоплатного користування майном одна сторона зобов'язується передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні, а остання зобов'язується повернути те ж майно. Однак позивачем не враховано встановлений ним же факт часткової оплати відповідачем вартості обладнання у розмірі 45 641,18 грн., що спростовує його висновок про виникнення між сторонами правовідносин з безоплатного користування майном. Застосування бланку накладної на внутрішнє переміщення основних засобів для передачі майна від однієї юридичної особи до іншої  не може слугувати доказом так званого внутрішнього переміщення майна. Отримані за поставлене майно кошти позивач не повернув відповідачу, крім того позивач звернувся з позовом про стягнення залишку вартості поставленого майна –131 531,82 грн. Отже між сторонами ДП “Львіввугілля” в особі шахти “Межирічанська” і ДВАТ “Шахта “Надія” виникли правовідносини з купівлі-продажу гірничого обладнання на суму 177 174,00 грн.

Відповідно до ст.161 ЦК УРСР зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок –відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.165 ЦК УРСР якщо строк зобов’язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов’язання в семиденний строк з дня пред’явлення вимоги кредитором, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов’язання.

Сторони в господарських відносинах не передбачили момент виконання зобов'язання в частині оплати, а відтак, відповідач повинен виконати таке зобов’язання в семиденний строк з дня пред’явлення вимоги кредитором. Позивач надіслав претензію на адресу відповідача 14.12.2000 року за № 38-1/548, яка 26.12.2000 р. була відхилена відповідачем. Враховуючи час надіслання відповіді на вимогу поштою, у середині січня 2001 року у відповідача виникло право на звернення з позовною заявою до господарського суду за захистом свого порушеного права. Не дивлячись на це, позивач до суду не звертався, а через два роки повторно звернувся до відповідача з претензією № 38-/750 від 08.08.2002 р.(вх. 19.08.2002 р.).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності .

Згідно з п.п. 6, 7 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила останнього про позовну давність застосовується до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки .

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. З наведеного випливає, що вимога про виконання зобов'язання, -  претензія № 38-1/548 пред'явлена 14.12.2000 року, повторна претензія за № 38-1/450/ - 08.08.2002 р., а позов подано до господарського суду 21.12.2005 року, тобто пропущений встановлений законом трьохрічний строк позовної давності. Заяви про поновлення пропущеного з поважних причин строку позовної давності, належних та беззаперечних доказів на підтвердження поважної причини пропуску строку позовної давності позивач не надав, що свідчить про сплив позовної давності, який є підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. У статті 33 ГПК України визначено правила доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посиласться як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Отже, кожна сторона повинна самостійно  визначати  предмет доказування, тобто  коло фактів  матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов'язки сторін у конкретній справі. Позивач має добросовісно відповідно до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обгрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені  певними  засобами  доказування,  не  можуть  підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи з принципу змагальності сторін позивач зобов’язаний самостійно користуватись своїми процесуальними правами щодо подання заяв, у тому числі заяви щодо поновлення строку позовної давності, а також вирішувати щодо засобів доказування поважних причин пропуску вказаного строку, оцінку наявності чи відсутності яких яких дає суд.

Посилання позивача на акт звірки розрахунків від 09 березня 2004 року не може братися судом до уваги. Акт звірки від 09 березня 2004 року проведений з відокремленим підрозділом підписаний головним бухгалтером цього підрозділу, який не уповноважений підписувати такий акт ні від ДП „Львіввугілля" ні від шахти „Межирічанська". Крім того, в акті звірки не вказано хто підписував акт зі сторони ДВАТ „Шахта" Надія". Дані особи підписуючи акт не наділенні відповідними цивільно- правовими повноваженнями і не виступають як представники підприємства на підставі відповідної довіреності, їхні підписи не скріпленні гербовою печаткою підприємства, а печаткою для грошових документів. Отож підписи на акті вчиненні особами, які не мають права підписувати документи, які б тягнули настання певних цивільно - правових наслідків. Такий висновок випливає із ст. 92, 237 ЦК України. Підписи бухгалтерів за своєю правовою природою відповідно до ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" можуть підтверджувати лише достовірність даних бухгалтерського обліку і виключають настання цивільно - правових наслідків.

Таким чином акт звірки розрахунків від 09.03.2004 року не може бути використаний як письмова форма визнання боргу і як доказ підтвердження заборгованості. Твердження  позивача про наявність підстав для  переривання  та зупинення  спливу строку позовної давності з посиланням на акти звірки від 25.12.2002 року та від 10.02.2004 року, судом відхиляються, оскільки ст.ст. 78, 79 ЦК УРСР визначено вичерпний перелік підстав для перериву та зупинення позовної давності, і сам факт відображення бухгалтерських статистичних даних в акті звірки не свідчить про визнання боргу чи виконання своїх зобов'язань.

Як повідомив представник відповідача спірні основні засоби, вартість яких просить стягнути позивач, списані на підставі листа ВАТ “Державна холдингова компанія “Львіввугілля” № 8-5/1377 від 13.08.2001 р., який направлений на шахту “Надія” на підставі листа-дозволу Міністерства палива та енергетики України № 05/10-2713 від 06.08.2001 р. (т.2, а.с.75).  Однак належні докази відповідач не надав, оскільки згідно з актом  №1 від 02.02.2005 р. їх знищено як такі, що не підлягають зберіганню (т.2 а.с.39).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 80 ЦК УРСР.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

,        В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                             Гутьєва В.В.