ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 листопада 2007 р.

№ 14/295

Вищий
господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. -головуючого
Волковицької Н.О.  Рогач Л.І.

за участю представників сторін:

позивача

ОСОБА_1 дов. від 08.10.2007 року

відповідача - І

ОСОБА_2 дов. від 03.10.2006 року

відповідача -ІІ

не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлений належним чином

відповідача - ІІІ

не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлений належним чином

третьої особи

не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Приватного підприємця ОСОБА_3

на постанову

від 29.05.2007 року Київського
міжобласного апеляційного господарського суду

у справі

№ 14/295 господарського суду
Полтавської області

за позовом

Приватного підприємця ОСОБА_3

до

Приватного підприємця
ОСОБА_4

до

Миргородського міського відділу
земельних ресурсів Полтавського обласного управління земельних ресурсів

до

Управління архітектури та
містобудування виконавчого комітету Миргородської міської ради

третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Виконавчий комітет Миргородської
міської ради Полтавської області

про

усунення перешкод у користуванні
майном шляхом знесення розпочатого будівництва капітальної будівлі

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_3 звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до
Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_4, Миргородського міського відділу
земельних ресурсів Полтавського обласного управління земельних ресурсів та до
Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Миргородської
міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення
розпочатого будівництва капітальної будівлі.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 27.01.2006 -10.02.2006 року в позові відмовлено
повністю.

Рішення місцевого господарського
суду мотивовано тим що, відповідно частини 1-2 статті 116, статті 120
Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними
особами у власність здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність
або надання їх у користування на підставі цивільно-правових угод або на
підставі договору оренди.

Позивач згідно договору дарування №
1905 від 20.12.2003 року було подароване нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке
громадянка ОСОБА_5 купила як фізична особа, не оформивши при цьому у
встановленому порядку договору оренди на земельну ділянку ні площею 517 м2,
ні 217 м2, не приватизувавши її в подальшому і не сплачуючи
земельний податок. В договорі дарування від 20.12.2003 року сторони виступають
як фізичні особи, тоді як позов подано від імені приватного підприємця ОСОБА_3.

Крім того, суд першої інстанції
зваживши на постанову Харківського апеляційного господарського суду від
16.03.2004 року по справі № 16/186, рішення виконкому Миргородської міської
ради Полтавської області від 28.10.1998 року "Про проектування та
будівництво торгових споруд", дозвіл № 22 від 13.06.2000 року
Миргородської міської ради народних депутатів на проведення робіт, договори
оренди між відповідачем та Миргородською міською радою від 13.03.1997 року та
від 20.10.1998 року, договір оренди земельної ділянки від 14.10.2005 року з
додатками Земельно-кадастрового плану, план користування земельною ділянкою на
умовах оренди та Рішення Миргородської міської ради від 28.04.2005р., дійшов
висновку про відсутність самовільних дій відповідача щодо здійснення забудови.

Таким чином, врахувавши приписи
статей 329, 387, 392, 614 Цивільного кодексу України, пункт 2 статті 28, пункт
1 статті 30 Закону України "Про власність", статей 32, 33 частини 2
статті 35 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський
дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За апеляційною скаргою підприємця
ОСОБА_3 судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 29.05.2007 року
залишене без змін з тих самих підстав.

Приватний підприємець ОСОБА_3
звернулася до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій
зазначає, що рішення та постанова не відповідають вимогам чинного
законодавства, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права
при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Посилаючись на приписи статей 18,
22 Закону України "Про основи містобудування", пункт 9 статті 31
Закону України "Про місцеве самоврядування", статтю 7 Закону України
"Про архітектурну діяльність", статтю 151, пункт 1 статті 376, статтю
391 Цивільного кодексу України, пункт 5.1 Положення про порядок надання дозволу
на виконання будівельних робіт, статтю 48 Закону України "Про
власність", частину З статті 152 Земельного кодексу України позивач
просить скасувати судові акти.

У судовому засіданні касаційної
інстанції позивач заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.
Розглянувши вказане клопотання колегія суддів не знайшла підстав для його
задоволення.

Заслухавши доповідь судді
-доповідача та присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин
справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117
Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція рішення
місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів
переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених
фактичних обставин справи, перевіряє застосування судом першої чи апеляційної
інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи
предметом спору у даній справі є усунення перешкод у користуванні будівлею
перукарні "Чарівниця" шляхом знесення розпочатого будівництва
капітальної будівлі ОСОБА_4

Перешкоди полягають у тому, що у
позивача немає змоги здійснювати поточний та капітальний ремонт будівлі, тобто
користуватися частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування будівлі
перукарні, оскільки збудована відповідачем капітальна будівля зі сторони фасаду
перукарні на відстані 1 м. від стін та 0,6 м. від виступаючої конструкції
карнизу перукарні.

Судами при розгляді справи
встановлено, що:

15.01.1996 року ОСОБА_5 на
аукціоні придбала державне майно - комерційне підприємство перукарні
"Чарівниця" за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 35-37).

14.05.1999 року виконком
Миргородської міськради Полтавської області рішенням № -119 (т.2 а. с. 96)
надав у тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку площею 517 м2
по вул. Воскресінській 5 ОСОБА_5 для обслуговування нежилого приміщення,
терміном на 3 роки та зобов'язано орендаря у місячний термін укласти договір
тимчасового користування земельної ділянкою.

20.06.2000 року Представником
Миргородського сільського відділу земельних ресурсів у присутності
представників суміжних землекористувань - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (відповідача) було
складено акт встановлення та погодження в натурі меж землекористування  ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а. с.
123). Відповідно до вказаного акту
ОСОБА_5 встановлено в натурі межі земельної ділянки наданої для
здійснення підприємницької діяльності загальною площею 279,45 м2.
Втім, підпис  ОСОБА_5 в даному акті
відсутній.

12.12.2003 року ОСОБА_5 за
договором дарування № 1905 (т. 1 а. с. 8) подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар
перукарню "Чарівниця", що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

20.07.2004 року Виконком
Миргородської міськради та ОСОБА_3 уклали договір оренди земельної ділянки №
584 (т. 1 а. с. 22-24). Відповідно до п. 1 орендодавець - виконком
Миргородської міськради (третя особа на боці позивача) на підставі рішення
міськвиконкому за № 571 від 24.06.2004 року надає, а орендар - позивач приймає
в строкове платне користування земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1. Земельна
ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку. В
оренду передається земельна ділянка площею 217 м2.

Відповідно до п. 2.2 договору
оренди від 20.07.2004 року, договір укладається на термін один рік, починаючи з
дати його реєстрації.

01.12.2005 року позивач та
Миргородська міськрада уклали додаткову угоду до договору оренди земельної
ділянки № 584 (т.1 а. с. 28), якою термін дії договору оренди земельної ділянки
продовжено до 20.07.2006 року (п. 2).

Згідно з витягом із рішення
виконкому Миргородської міськради народних депутатів Полтавської області № 519
від 04.07.1996 року (т. 1 а. с. 53) гр. ОСОБА_4 надано у тимчасове користування
на умовах оренди земельну ділянку площею 50 м2 по вул.
Воскресінській для встановлення торгового кіоску терміном на 1 рік.

13.03.1997 року між ПП ОСОБА_4
(орендар) та Миргородською міськрадою народних депутатів (орендодавець) було
укладено договір на право оренди (т. 1 а. с. 99-100), відповідно до якого
міськрада на підставі рішення виконавчого комітету від 04.07.1997 року за № 519
надає, а перший відповідач приймає в оренду земельну ділянку за адресою
АДРЕСА_1 площею 32 м2, для встановлення торгового кіоску. Земельна
ділянка надається в оренду строком на 1 рік.

20.10.1998 року Миргородським
міським відділом земельних ресурсів складено акт вибору земельної ділянки для
надання у тимчасове користування на умовах оренди для обслуговування торгової
точки ПП ОСОБА_4, площею 32 м2 по АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 58). Того ж
дня було укладено договір на право оренди між ОСОБА_4 та Миргородською
міськрадою. Відповідно до якого, міськрада на підставі рішення міськвиконкому
від 20.05.1998 року за № 160 надає, а перший відповідач приймає в оренду
земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 32 м2,
строком на 3 роки для обслуговування торгової точки.

Згідно з висновком Миргородської
санепідемстанції № 19 від 21.10.1998 року (т.1, а.с. 57) відповідачу
відведено земельну ділянку під будівництво за адресою АДРЕСА_1.

28.10.1998 року рішенням
виконкому Миргородської міськради № 763 (т.1, а.с. 54) "Про проектування
та будівництво торгових споруд" надано дозвіл гр. ОСОБА_4 на проектування
та будівництво реконструкції торгового павільйону по вул. Воскресінській (район
міні -маркету ).

13.06.2000 року ОСОБА_4
Миргородською міськрадою надано дозвіл № 22 (т.1, а.с. 59) на проведення
земляних робіт на влаштування фундаменту по АДРЕСА_2 з терміном завершення
13.07.2000 року.

Згідно експертного висновку № 1
ЗДПО-3 м. Миргород від 28.01.2004 року (т.1, а.с. 60-61), робочий проект
будівництва торгівельного кіоску з літнім майданчиком ПП ОСОБА_4 в АДРЕСА_1
порушень вимог норм та правил пожежної безпеки не виявлено.

09.03.2004 року Інспекцією
державного архітектурно-будівельного контролю Миргородської міськради надано
дозвіл на виконання будівельних робіт № 9-03 (т.1, а.с. 62) з будівництва
торгового павільйону по вул. Воскресінській 96 в м. Миргороді.

16.03.2004 року постановою
Харківського апеляційного господарського суду по справі № 16/186 за позовом ПП
ОСОБА_4 до виконкому Миргородської міськради про визнання недійсним рішення №
251 від 12.03.2003 року "Про знесення об'єкту самовільного
будівництва" (т.2, а.с. 7-9) скасовано рішення господарського суду
Полтавської області від 09.09.2003 року (т.2, а.с. 35-36) про відмову в позові.
Постановою апеляційного суду позов задоволено, визнано недійсним рішення
виконавчого комітету Миргородської міської ради № 251 від 12.03.2003 року
"Про знесення об'єкту будівництва".

28.04.2005 року рішенням
виконкому Миргородської міськради (т.2, а.с. 20) надано першому відповідачу
дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право користування на земельну ділянку, яка
знаходиться за адресою м. Миргород, АДРЕСА_1 (район автостанції), для
комерційного використання.

25.01.2006 року рішенням
виконкому Миргородської міськради № 24 (т.2, а.с. 1) затверджено акт державної
приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом
торгового павільйону з літнім майданчиком ПП ОСОБА_4 за  адресою АДРЕСА_3.

Відповідно до акту державної
приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта від 26.01.2006 року, пред'явлений державній приймальній комісії
торговий павільйон з літнім майданчиком ОСОБА_4 у АДРЕСА_3 прийнято в
експлуатацію.

Відмовляючи у задоволенні позову
господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський
суд, виходили із того, що наявність у першого відповідача законних підстав для
використання земельної ділянки та встановлення торгівельного павільйону на ній
на момент розгляду справи, згідно відповідного договору оренди земельної
ділянки, акту державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкту підтверджується вищевказаними матеріалами справи.

Одночасно, судами правомірно
зазначено, що позивачу згідно з договором оренди від 20.07.2004 року було
надано у користування лише 217 м2 земельної ділянки зайнятої
будівлею, що не дає йому право вимагати
усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою понад вказану площу
(217 м2).

Стаття 116 Земельного кодексу
України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та
права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної
власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на
яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання
їх у користування.

Відповідно до статті 120 Земельного
кодексу України при переході права власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Право на земельну ділянку,
необхідну для обслуговування будівлі, передбачене статтею 377 Цивільного
кодексу України, позивачем не реалізоване.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого
висновку, що позивач не довів порушення його прав саме відповідачем ОСОБА_4

Крім того, судами встановлено, що
виступаючий карниз перукарні збудований позивачем самовільно, через що відстань
зменшилася до 0,6 м.

Отже, матеріали справи свідчать, що
господарські суди першої та апеляційної інстанції в порядку статті 43, 101
Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно
розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили,
встановили та надали юридичну оцінку наданим сторонами доказам та дійшли
обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Твердження заявника про порушення
судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого
підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів,
що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу
України не входить до компетенції касаційної інстанції, в зв'язку з чим підстав
для зміни чи скасування прийнятих у справі судових актів колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119,
статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду
Полтавської області від 27.01.2006-10.02.2006 року та постанову Київського
міжобласного апеляційного господарського суду від 29.05.2007 року у справі
№14/295 господарського суду Полтавської області залишити без змін.

Касаційну скаргу Приватного
підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

С у д д і
Н. Волковицька

Л. Рогач