ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м.Донецьк, вул.Артема, 157, тел.381-88-46
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.11.07 р.
Справа № 40/414

Господарський суд Донецької області
у складі головуючого судді ____Подколзіной Л.Д._

При секретарі  Шабановой Н.Ю.

розглянув матеріали справи за
позовом: Закритого акціонерного товариства Страхова компанія “ВУСО” м.Донецьк

до відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 АДРЕСА_1

до третьої особи  ОСОБА_2 м.Донецьк_

про стягнення   8 865грн. 21коп.

за участю

прокурора

представників сторін:

від позивача - Лютан О.І.-
представник по довіреності №545/06 від 26.10.2006р.

від відповідача - ОСОБА_4 -
представник по довіреності №3116 від 01.10.2007р.

від третьої особи - ОСОБА_3

Відповідно ст.77 ГПК України у засіданні суду

з 24.10.2007р. по 06.11.2007р. оголошувалася

перерва для оголошення тексту рішення.

Позивач, Закрите акціонерне
товариство Страхова компанія "ВУСО"
м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом
до Приватного підприємця ОСОБА_1АДРЕСА_1, за участю третьої особи ОСОБА_2
м.Донецьк про стягнення суми завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в
розмірі 8 865 грн. 21 коп., яка нарахована в результаті дорожньо-транспортної
пригоди, що сталася 09.08.2006 року у м. Донецьку

Рішенням господарського суду
Донецької області від 12.02.2007р. по справі                    №40/414 у задоволенні
позовних вимог Закритому акціонерному товариству Страховій компанії “ВУСО”
м.Донецьк було відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 29.05.2007р. дане рішення було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського
суду України від  07.08.2007р. рішення
господарського суду Донецького області від 12.02.2007р. та постанову Донецького
апеляційного господарського суду від 29.05.2007р. у справі № 40/414 було
скасовано та справу направлено на новий розгляд до господарського суду
Донецької області.

У постанові від 07.08.2007р. Вищий
господарський суд України  зобов”язав
господарський суд при розгляді справи  належно
з”ясувати питання щодо того, хто є володільцем джерела підвищеної небезпеки та
в залежності від цього вирішити спір.

Згідно зі ст. 111-12 Господарського
процесуального кодексу вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції,
є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Тому господарський суд Донецької
області розглядає дану справу з урахуванням зауважень, вказаних Вищим
господарським судом України у постанові
№  40/414 від 07.08.2007р.

Ухвалою від  23.08.2007р. господарський суд прийняв справу
до розгляду  та її слухання  призначив на
04.09.2007р.

Справа слуханням відкладалася для
представлення сторонами додаткових документів.

У процесі слухання справи позивач
надав заяву, в якій зазначив, що  подорожній
лист, у випадку відсутності трудових правовідносин між СПД-фізичною особою
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не дає правової підстави водію ОСОБА_2 керувати
транспортним засобом МАЗ 5549, державний номер НОМЕР_1.  Крім того, вказує на те, що документів, які б
давали право водію ОСОБА_2  керувати
транспортним засобом МАЗ 5549, державний номер НОМЕР_1, окрім подорожнього
листа не існує.

Відповідач у поясненні від
24.10.2007р.  зазначив, що на момент  здійснення
дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 не
був з СПД ОСОБА_1  у трудових
відносинах, так як між ними не був підписаний трудовий договір. А також  вказує на те, що між ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_1
існували цивільно-правові правовідносини, а саме: договір послуг на
перевезення.

ОСОБА_2 м. Донецьк пояснив, що на
момент дорожньо-транспортної пригоди не мав трудових правовідносин з приватним
підприємцем ОСОБА_1 АДРЕСА_1, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши представників сторін, суд

встановив:

9 серпня 2006р. в м.Донецьку
сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення автомобіля ЗАЗ-DAEWOO,
державний реєстраційний номер НОМЕР_3, що належить ОСОБА_5, під керуванням
ОСОБА_6 та автомобіля МАЗ 5549, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під
керуванням ОСОБА_2.

В результаті дорожньо-транспортної
пригоди було завдано шкоди автомобілю ЗАЗ-DAEWOO, державний реєстраційний номер
НОМЕР_3,.

Відповідно до довідки УДАЇ УМВС
України в Донецькій області № 693 від 11.08.06р. дорожньо-транспортна пригода
сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 пункту 13.1 Правил дорожнього руху України.

20 січня 2006 р. між Закритим
акціонерним товариством Страхова компанія "ВУСО" м.Донецьк таОСОБА_7
був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №
00754-30-02.

Згідно додатку № 1 до договору
страхування підставою для виплати страхового відшкодування відповідно до
договору страхування є експертний висновок автотоварознавчої експертизи.

Відповідно до  звіту
експертизи, про оцінку розміру збитків, заподіяних пошкодженням
транспортного засобу №01-21/08 від 21.08.06р. вартість відновлюваного ремонту
автомобілю ЗАЗ-DAEWOO складає 8 481грн.16 коп. Позивач також зазнав витрат на
оплату довідки ДАІ та послуг із супроводу даного страхового випадку ТОВ „Донбас
Ассистанс” на загальну суму 384 грн. 05 коп.

Виплата страхового відшкодування
була здійснена у відповідності до вимог ст. 25 Закону України „Про страхування”
на підставі заяви страхувальника від 10.08.2006р.

Сума, що була виплачена в якості
страхового відшкодування за договором страхування, становить 8 481грн.16коп.
згідно страхового акту № 1674 від 11.10.06 р., яку позивач у якості регресу
намагається стягнути з відповідача.

Суд вважає вимоги позивача
необгрунтованими та не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач обґрунтовує свої позовні вимоги             ст.1172 Цивільного кодексу
України, згідно якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану
їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст.1172 Цивільного
кодексу України, позивач повинен довести, що шкода, заподіяна працівником
відповідача під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків,
безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і
розмір відшкодування.

Згідно ст. 24 Кодексу Законів про
працю України, укладення трудового договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника підприємства, установи чи уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст.21 Кодексу Законів
про працю України визначальним для трудового договору є те, що особа за угодою
з роботодавцем зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання робот, передбачені законодавством про працю, колективним
договором та угодою сторін.

За цивільно-правовим договором
процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою
договору є отримання певного матеріального результату.

Форма трудового договору між
робітником та фізичною особою затверджена Наказом № 260 від 08.06.2001 року
Міністерства праці та соціальної політики України “Про затвердження форми
трудового договору між робітником та фізичною особою та порядок реєстрації
трудового договору між робітником та фізичною особою”.

Відповідно до п.8 Порядку
реєстрації трудового договору між робітником та фізичною особою, затвердженого
наказом № 260, записи про реєстрацію дають право суб'єкту підприємницької
діяльності внести записи в трудову книжку робітника про прийняття його на
роботу, а при розірванні договору - про звільнення.

Така форма договору  між СПД ОСОБА_1 та ОСОБА_2  не підписувалася, тому трудових відносин між
ними не було.

Цей факт підтверджується довідкою №
02/014 Великоновосілківського районного центру державної служби зайнятості
станом на 09.08.2006 року, в якій вказано, що суб'єкт підприємницької
діяльності ОСОБА_1 АДРЕСА_1 не мав трудових відносин з ОСОБА_2.

Відповідно до трудової книжки
НОМЕР_2 ОСОБА_2 прийнятий водієм ТОВ “Мекрос” (наказ № 21 від 15.05.2006 року);
був звільнений за власним бажанням 30.09.2006 року (наказ № 41/1).

Крім того, у матеріалах справи є
письмова заява ОСОБА_2 про те, що він в трудових відносинах з СПД ОСОБА_1 не   перебував.

Посилання  позивача на подорожній лист від 09.08.2006
року  та квитанцію від 09.08.2006 р.  в підтвердження того, що водій ОСОБА_3 на
момент скоєння ДТП знаходився у трудових відносинах з СПД ОСОБА_1  суд не приймає до уваги, оскільки ці документи
не свідчать про наявність певних договірних (правових) відносин між ними.

Таким чином, у трудових відносинах
ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_1  на момент  скоєння ДТП не перебував.

Фактично відповідач використовував
автомобіль, на підставі укладених між ним та фізичними особами водіями,
договорів послуги перевезення.

Пункт 2 ст.909 ЦК України
передбачає, що договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_1 не підписували бланків договору, але цей факт не  вказує на те, що між ними не було
цивільно-правових правовідносин - договору на надання послуг перевезення.

Так, у п.3 ст.909 ЦК України
встановлено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується
складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого
транспортними кодексами (статутами).

Порядок виготовлення, зберігання,
використання товарно-транспортних накладних при перевезенні вантажів
автомобільним транспортом був встановлений в Інструкції, затвердженої Наказом
Міністерства статистики України, Міністерством транспорту України від
07.08.1996р. №228/253.

Відповідно наказу Міністерства
юстиції України від  15.05.2006р. №10/68
цей наказ виключений з Державного реєстру нормативно-правових актів
31.05.2006р. Таким чином, Інструкція про порядок виготовлення, зберігання,
використання єдиної первинної транспортної документації для перевезення
вантажів автомобільним транспортом, затверджена Наказом Міністерства статистики
України, Міністерством транспорту України від 07.08.1996р. №228/253 на момент
укладання договору  на надання послуг
перевезення між СПД ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже не діяла.

Фактично СПД ОСОБА_1 використовував
автомобіль на підставі укладених між ним та фізичними особами договорами. Це
були або документально оформлені договори на надання послуг перевезення або
наявність таких договорів підтверджувалася іншими документами між СПД ОСОБА_1
та третіми особами.

У даному випадку на ім”я ОСОБА_2 був
виписаний подорожній лист від 09.08.2006р. та квитанція до прибуткового
касового ордеру від 09.08.2006р. На підставі цих документів, він як перевізник
виїхав до вантажовідправника, отримав пісок на кар'єрі, розрахувався за нього
та повинен був доставити його до міста призначення вантажоодержувачу, але не
доїхав до вантажоодержувача з яким повинен був підписати акт прийому-передачі
вантажу, попав у ДТП.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що подорожній лист від 09.08.2006р. та квитанція до прибуткового касового
ордеру від 09.08.2006р., а також здійснені дії кожної із сторін, направлені на
виконання договору на надання послуг з перевезення, підтверджують факт
наявності між СПД ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цивільно-правових правовідносин.

Стаття 1187 ЦК України встановлює,
що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних
та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських
порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність
здійснює, та інших осіб.

Згідно діючого законодавства під
володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або
громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу
права власності, іншого майнового права, договору підряду, оренди, послуги або
перевезення як це визначено у відповідних статтях Цивільного кодексу України
або інших законодавчих актах, які регулюються ці правовідносини. Саме на володільця
джерела підвищеної небезпеки законодавець поклав відшкодування шкоди,
заподіяної цим джерелом.

На момент скоєння ДТП ОСОБА_3 не
перебував з СПД ОСОБА_1 в трудових відносинах, так як між ними не був
підписаний трудовий договір, як цього вимагає п.6 ст.24 та ст.241  Кодексу Законів про працю України.

Між ОСОБА_2 та СПД ОСОБА_1 існували
цивільно-правові правовідносини, а саме договір послуг на перевезення, що
підтверджується подорожнім листом від 09.08.2006р. та квитанцією до прибуткового
касового ордеру від 09.08.2006р., а також здійсненими  діями кожної із сторін для виконання договору
на надання послуг по перевезенню (передача замовлення ОСОБА_2 як перевізнику,
отримання ним у вантажовідправника піску, проведення з вантажовідправником
розрахунків за цей пісок). Тому суд вважає, що на момент скоєння ДТП
володільцем джерела підвищеної небезпеки
був ОСОБА_3

Відповідно  звіту № 01-21/08 від 21.08.2006 року вартість
матеріальної шкоди визначається, як сума вартості ремонтних робіт, матеріалів,
змінних деталей з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та без урахування
товарної вартості.

Згідно п. 10.20 договору №
00754-30-02 від 20.01.2006 року після закінчення ремонтно-відновлювальних робіт
по будь-якій заявленій події страхувальник зобов'язаний пред'явити відновлений
після такої події транспортний засіб страховику з метою підтвердження усунень
наслідків.

Згідно до п.п. д) п. 5.4. “Методики
товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів” затвердженої
наказом Міністерства юстиції України та Фонду Державного майна України за №
145/5 /2092 від 24.11.2003 року для виконання дослідження власник транспортного
засобу (довірена особа) повинен надати експерту замовлення-наряд на виконання
ремонтно-відновлювальних робіт на спеціалізованій станції технічного
обслуговування; чек на придбання складових ДТЗ.

Відповідно до вимог ст.33 ГПК
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог.

Статтею 34 ГПК України передбачено,
що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

У порушення вказаної норми закону
позивачем не представлено суду   доказів,
що після закінчення ремонтно-відновлювальних робіт страхувальник пред'являв
транспортний засіб; надане експерту замовлення - наряд на виконання
ремонтно-відновлювальних робіт на спеціальній станції технічного
обслуговування; чек на придбання складових ДТЗ.

Зі звіту про оцінку розміру
збитків, спричинених ушкодженням транспортного засобу  № 01-21/08 від 21.08.2006 року не вбачається,
що експерту надані вищезазначені документи.

Відповідно зі ст.43 ГПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному
і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності. Оскільки позивачем не доведена шкода, заподіяна працівником
відповідача під час виконання ним своїх трудових обов'язків; причинний зв'язок
між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування, суд вважає, що
у позові слід відмовити у зв'язку з
недоведеністю заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.24 Кодексу Законів про працю, ст.ст. 1166, 1172, 1187, 1192 ЦК України, ст.
ст. 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Закритого
акціонерного товариства Страхова компанія "ВУСО"  м. Донецьк до Приватного підприємця
ОСОБА_1АДРЕСА_1, за участю третьої особи ОСОБА_2 м.Донецьк про стягнення суми
завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 8 865 грн. 21 коп., яка
нарахована в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 09.08.2006
року у м. Донецьку  відмовити.

У судовому засіданні 06.11.2007р. було оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку
з дня його  підписання.

Повний текст рішення виготовлений
та підписаний   07.11.2007р.

Суддя                                                                         Подколзіна
Л.Д.