ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2007 р.
№ 46/56-2/105-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Добролюбової Т.В.

Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову
Запорізького  апеляційного

господарського суду від 10.07.2007 року

у справі
№ 46/56-2/105-07

за позовом
Державного комітету України з державного матеріального резерву ( надалі- Держкомрезерв)

до

за участю

ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” (надалі –товариство)

Генеральної прокуратури України

про
стягнення 2 300 519,58 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Берладин В.В.- за дов. від 05.12.06; Висотенко І.М.-за дов. від 28.11.06;

від відповідача: Молчанов П.В.-за дов. від 03.07.07;

від прокуратури: Савицька О.В.- посвідчення №231

У зв’язку з відпусткою судді Гоголь Т.Г, розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 10.10.2007 для розгляду 11.10.07 касаційної скарги у справі №46/56-2/105-07 господарського  суду  Херсонської області призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В. - головуючого, Рогач Л.І., Швеця В.О. Проте в цей день справа не слухалась, а ухвалою від цієї дати розгляд касаційної скарги відкладено до 18.10.07.

Справа розглядалась 18.10.07 у постійному складі колегії суддів:  Добролюбової Т.В.- головуючого, Гоголь Т.Г., Швеця В.О., утвореному з  02.07.07 розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 21.06.07 №02-20/26.

доповідач: Добролюбова Т.В.

Представник позивача не дав згоди на оголошення вступної і резолютивної частин постанови, тому після перегляду в касаційному порядку рішення і постанови у судовому засіданні 18.10.07 оголошена перерва до 25.10.07 для виготовлення повного тексту постанови. Повний текст постанови оголошується присутнім 25.10.07.

Державним комітетом України з державного матеріального резерву у січні 2006 року заявлений позов, з урахуванням уточнень до розгляду справи місцевим судом,  про повернення Відкритим акціонерним товариством “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” матеріальних цінностей держрезерву, які самовільно відчуженні останнім, а саме:  –пшениці 3 класу –499,9 тонн, 4 класу –121,637 тонн, 5 класу - 191,355 тонн, 6 класу –2 881,585 тонн, ячменя 3 класу - 139,968 тонн, проса 3 класу –45,4 тонн, насіння соняшнику –39, 864 тонн та  стягнення на користь Державного бюджету України 2252446,81 грн. - штрафу, що становить 100% вартості цих матеріальних цінностей, 501 585,96 грн. - пені за період з 17.11.05 до 13.02.07. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав про те, що на відповідальному зберіганні у відповідача знаходилися матеріальні цінності.  В ході здійснення контрольної перевірки виявлено самовільне використання матеріальних цінностей державного резерву відповідачем, всупереч приписів статей 936, 942, 949 Цивільного кодексу України, статі 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв”. Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення штрафу,  позивач посилався на приписи статей 230, 231 Господарського кодексу України, пункти 10, 16 статті 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”. Окрім цього, позивач зазначав, що відповідно до положень статі 234 Господарського кодексу України, статей 949, 954 Цивільного кодексу України відповідач повинен відшкодувати нестачу матеріальних цінностей аналогічним товаром.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 24.04.07, прийнятим суддею Скобєлкіним С.В., в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вмотивовуючи рішення суд дійшов висновку про відсутність між сторонами у справі договірних відносин зі зберігання зерна. Місцевий суд виходив з того, що рішенням господарського суду міста Києва від 31.05.02 у справі №31/141 визнано недійсним договір від 01.08.1999 року про відповідальне зберігання зерна. В силу положень статті 59 Цивільного кодексу УРСР договір є недійсним з моменту його укладення, тобто з 01.08.1999. При цьому, суд встановив факт неодноразового звернення відповідача до Держкомрезерву  з вимогою вивезти зерно, яка останнім залишена без задоволення. Водночас, місцевий суд виходив з того, що рішенням господарського суду міста Києва від 21.01.03 у справі №31/452 стягнуто з  Держкомрезерву на користь ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” 1 211857,00 грн., що свідчить про набуття останнім статусу кредитора у відношенні до позивача. Суд також визнав, що відповідно до приписів статті 594 Цивільного кодексу України відповідач обґрунтовано використав своє право притримання зерна та в подальшому, на підставі статі 597 названого Кодексу, реалізував його на публічних торгах. З огляду на встановлене,  суд погодився з відповідачем і відчуження зерна самовільним не визнав.

Запорізький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Колодія Н.А. –головуючого, Кагітіної Л.П., Шевченко Т.М., постановою від 10.07.07,  перевірене рішення у справі залишив без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу  Державного комітету України з державного матеріального резерву- без задоволення. При цьому, апеляційний суд спростував висновок суду першої інстанції про неодноразове звернення відповідача до Держкомрезерву з вимогою вивезти зерно, оскільки докази такого звернення в матеріалах справи відсутні.

Державний комітет України з державного матеріального резерву звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову у справі скасувати, як прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а матеріали справи просить передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаржник обґрунтовуючи свої вимоги вважає  помилковим висновок судів попередніх інстанцій про відсутність між сторонами договірних відносин, адже приймаючи до уваги рішення господарського суду у справі №31/ 141, яким визнано договір недійсним на підставі статті 48 ЦК УРСР, суди не врахували, що дана норма Кодексу передбачає обов’язок кожної із сторін повернути другій стороні все одержане за угодою. Скаржник наголошує, що відповідач матеріальні цінності не повернув, натомість продовжував їх зберігати та стягувати з Держкомрезерву витрати за їх зберігання. Заявник посилаючись на положення статей 41, 154 Цивільного кодексу УРСР, статтю 937 Цивільного кодексу України  вказує, що документами підтверджуючими наявність між сторонами договірних відносин є акти закладки матеріальних цінностей державного резерву, складені за формою Р-16, які не оцінені судом. На думку скаржника, існування між сторонами відносин відповідального зберігання встановлено рішеннями судів у інших справах, тому відмовляючи у позові суди порушили вимоги  статей 124 Конституції України, статей 35, 115 Господарського процесуального кодексу України, статей 41, 154 Цивільного кодексу УРСР, статей 11, 13, 937 Цивільного кодексу України. Держкомрезерв наголошує і на помилковому застосуванні судами попередніх інстанцій приписів статей 548, 591, 594, 597  Цивільного кодексу України, оскільки реалізація предмета притримання, як і предмета застави, може здійснюватись у разі звернення стягнення на нього, тільки за рішенням суду. Скаржник зауважує на тому, що в даному випадку рішенням суду у іншій справі задоволено грошові вимоги відповідача, рішення про зміну способу виконання не приймалось.

Від Відкритого акціонерного товариства “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить рішення та постанову залишити без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.

Від Генеральної прокуратури України надійшло повідомлення про вступ прокурора у справу з метою захисту інтересів держави в особі Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Вищий  Господарський  суд  України  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. і пояснення учасників процесу, переглянувши  матеріали  справи та доводи  касаційної  скарги, перевіривши  правильність  застосування  судами  приписів  чинного   законодавства,  відзначає  наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що предметом спору є матеріально-правова вимога  Державного комітету України з державного матеріального резерву про відшкодування Відкритим акціонерним товариством “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” аналогічним товаром,  матеріальних цінностей держрезерву, самовільно відчуженних останнім, а саме:  –пшениці 3 класу –499,9 тонн, 4 класу –121,637 тонн, 5 класу - 191,355 тонн, 6 класу –2 881,585 тонн, ячменя 3 класу - 139,968 тонн, просо 3 класу –45,4 тонн, насіння соняшнику –39, 864 тонн та стягнення на користь Державного бюджету України   2252446,81 грн. - штрафу, 501 585,96 грн. –пені.  Відмовляючи у задоволенні цих вимог суди дійшли помилкового висновку про відсутність у відповідача зобов’язання зберігати зернові і насіння та право відповідача на притримання  зерна за  приписами статі  594  Цивільного кодексу України.  Відносини сторін, що виникають зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву регулюються Законом України „Про державний матеріальний резерв”, який є спеціальним і визначає загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження запасів державного матеріального резерву, та іншими актами.  Відповідно до статті 1 Закону України “Про державний матеріальний резерв”  державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. Водночас, статтею 2 названого Закону визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву –це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника або одержувача  без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву. Частиною 3 статті 4 Закону України “Про державний матеріальний резерв” передбачено, що запаси державного резерву незалежно від його місцезнаходження, є державною власністю і не підлягають відчуженню. Відповідно до статті 12 цього Закону, державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним. Отже, відповідальний зберігач матеріальних цінностей державного резерву не є носієм права власності або права повного господарського відання на цінності державного резерву. Визнаючи відсутність між сторонами договірних відносин, суди виходили з того, що рішенням господарського суду міста Києва від 31.05.02 у справі №31/141, визнано недійсним договір від 01.08.1999 року про відповідальне зберігання зерна, укладений між сторонами у цій справі. Однак, судами не враховані вимоги Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, який  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97р. №1129 (надалі –Порядок) . Відповідно до пункту 10 Порядку, матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.  Частиною 1 статті 937 Цивільного кодексу України унормовано, що письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Суди попередніх інстанцій, не з’ясували чи були оформлені бухгалтерські документи складського обліку, чи були підписані приймальні акти за формою №Р-16, підтверджуючі закладення до державного резерву матеріальних цінностей позивачем. Водночас, судами не враховано, що обов’язок зберігання відповідачем спірних матеріальних цінностей державного резерву  підтверджений  рішенням господарського суду від 10.06.05 у справі №31/179-42/142, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 05.10.06. Зокрема, в цій  постанові зазначено, що після визнання договору від 01.08.1999 недійсним відповідач продовжує зберігати цінності державного матеріального резерву, які є особливим державним запасом, що може використовуватись лише в порядку статті 12 Закону України “Про державний матеріальний резерв”.  Тобто, обов’язок відповідача зі зберігання держматрезерву виник з приписів Закону України “Про державний матеріальний резерв”. Тому, висновок судів про втрату спірним зерном статусу закладеного до держрезерву, через визнання недійсною угоди, суперечить названому Закону України. Судами попередніх інстанцій установлено, що рішеннями господарського суду м. Києва  від 21.01.2003р. у справі №31/452  та від 23.05.2006р. у  справі № 31/179-42/142, прийнятими за результатами розгляду  позову ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” до Держкомрезерву   стягнуто з останнього   на користь  позивача  відповідно      1 210 039,55 грн. та  951 740,59 грн.  витрат за зберігання майна. На виконання цих рішень  господарським судом видано накази,  які  передано до виконавчої   служби.  Державним  виконавцем   відділу  Державної  виконавчої служби Шевченківського районного управління   юстиції   м. Києва   30.04.03  винесена постанова     № 742/15  про відкриття   виконавчого провадження  з виконання  наказу    № 31/452  від 21.01.03 на суму  боргу 1 211 857,  55 грн. Відповідно до листа  від 16.06.04 №742/15 Відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції у місті Києві на виконання вказаного наказу з рахунку боржника списано  40 115,00 грн. В решті стягнутої суми рішення господарського суду  м. Києва  залишилися  не  виконаними. Суди попередніх інстанцій посилаючись на норми статей 594, 595 Цивільного кодексу України визнали правомірним факт притримання відповідачем спірного зерна та реалізації його на публічних торгах в задоволення  своїх кредиторських вимог.  Такий висновок колегія суддів визнає помилковим.  Згідно статті 546 Цивільного кодексу України притримання є одним із видів забезпечення зобов’язання. Статтею 548 Цивільного кодексу України  передбачено, що виконання зобов’язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 594 вказаного Кодексу, кредитор,  який  правомірно володіє  річчю, що підлягає  передачі  боржникові, або особі  вказаній  боржником, у разі  невиконання ним у строк  зобов’язання щодо  оплати цієї  речі або відшкодування  кредиторові  пов’язаних з нею  витрат та  інших  збитків має право  притримати  її  у  себе до виконання  боржником  зобов’язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте, Закон України “Про державний матеріальний резерв” не містить положень, які передбачають  право на притримання майна відповідальним зберігачем. Приписами статті 597 Цивільного кодексу України визначено, що вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 цього Кодексу, якою встановлено, що реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу на публічних торгах, якщо інше не встановлено договором або законом. ВАТ “Сірогозький комбінат хлібопродуктів” мав рішення господарських судів про стягнення з Держкомрезерву грошових коштів. Відповідно до преамбули Закону України "Про виконавче провадження" цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до статті 33 Закону України “Про виконавче провадження” за наявності обставин,  що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою або за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про зміну способу і порядку виконання. Зазначене положення кореспондується із правилом статті 121 Господарського процесуального кодексу України. Під  зміною  способу  і  порядку  виконання рішення розуміється прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Суди першої та апеляційної інстанції наведеного не врахували. Через відмову у позові з мотивів відсутності договору між сторонами, суди не досліджували обґрунтованість заявленої суми.  Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних  правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно  відображені обставини, що   мають   значення    для   даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими   в   судовому   засіданні.   Переглянуті  судові акти  цим вимогам

повністю не відповідають.  Враховуючи, що застосування норм матеріального права цілковито залежить від повноти та правильності встановлення обставин справи, судові рішення не можна визнати законними. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають нам права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхиленні ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду Херсонської області.

При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З  урахуванням  викладеного,  керуючись  статтями  108, 1119, 11110,  11111, 11112  Господарського процесуального кодексу України  Вищий  господарський  суд  України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 10.07.07 у справі №46/56-2/105-07 та рішення господарського суду Херсонської області від 24.04.07 у цій справі скасувати.

Матеріали справи  скерувати для нового розгляду до Господарського  суду  Херсонської області.

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву  задовольнити.

Головуючий                                                                                Т. Добролюбова

Судді                                                                                            Т.Гоголь

В.Швець