ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.10.07                                                                                           Справа№ 26/266

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Леотранс”, м. Львів

до відповідача: Приватного підприємства „Моя Транс”, м Львів

про відшкодування шкоди в сумі 120 000,00 грн.

Суддя Деркач Ю.Б.

при секретарі Боровець Я.

Представники:

від позивача Сидорець М.О., Білозір С.В. –представники

від відповідача Мудрак Р.Б. –представник

Представникам сторін роз’яснено їх права та обов’язки

передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.10.2007 р.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю „Леотранс”, м. Львів звернулося до господарського суду з позовом до Приватного підприємства „Моя Транс”, м Львів про відшкодування шкоди в сумі 120 000,00 грн.

Ухвалою суду від 13.08.2007 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 28.08.2007 р. Ухвалою суду від 28.08.2007 р. розгляд справи відкладався до 11.09.2007 р. В судовому засіданні 11.09.2007 р. оголошувалась перерва до 24.09.2007 р. В судовому засіданні 24.09.2007 р. оголошувалась перерва до 01.10.2007 р.

Представники позивача в судове засідання з’явилися, позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача в судове засідання з’явився, подав письмове пояснення по суті позову, проти позовних вимог заперечив з підстав наведених у поясненні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

Позивач стверджує, що між ним та відповідачем існувала усна угода про посередницькі послуги, згідно умов якої відповідач зобов’язувався вчинити всі необхідні дії по розмитненню автомобіля ДАФ.

Відповідач заперечує факт укладання з позивачем будь-яких угод про посередницькі послуги, предметом яких було б вчинення дій по розмитненню транспортного засобу.

На підтвердження факту існування зазначеної вище угоди позивач вказує про виконання її сторонами про що, на його думку, свідчать дві обставини: переказ позивачем відповідачу як плату за надані послуги по розмитненню 49 000,00 грн. та те, що в графі 14 наданої суду копії примірника для декларанта вантажно митної декларації декларантом вказано відповідача. Крім цього, позивач вказує, що господарським судом першої та апеляційної інстанції у справі            № 5/2294-28/382 встановлено той факт, що декларантом при розмитненні транспортного засобу ДАФ, шасі XLRTE47WSQE431638 виступало саме ПП „МОЯ –Транс”.

Стосовно перерахунку позивачем відповідачу 49 000,00 грн., то судом встановлено з пояснень представника відповідача та наданих суду копій платіжних доручень № 162 від 09.06.04 р. та № 67 від 10.06.04 р. на загальну суму 49 000,00 грн., що зазначена сума позивачем перераховувалась не за надані послуги по розмитненню, а як оплата за транспортний засіб, що випливає з вчиненого самим позивачем напису на цих платіжних дорученнях про призначення платежу.

В графі 14 наданої суду копії примірника для декларанта вантажно митної декларації декларантом зазначено відповідача. Крім цього, господарським судом першої та апеляційної інстанції у справі № 5/2294-28/382 встановлено, що декларантом при розмитненні транспортного засобу ДАФ, шасі XLRTE47WSQE431638 виступало саме ПП „МОЯ –Транс”.

Разом з тим, предметом спору по справі № 5/2294-28/382 було визнання протиправним дій ДПІ у Личаківському районі м. Львова та скасування податкових повідомлень-рішень. Спір виник між ТзОВ „Леотранс” та ДПІ у Личаківському районі м. Львова. Судами обох інстанцій у справі № 5/2294-28/382 з’ясовувались обставини правовідносин „Леотранс” та ДПІ у Личаківському районі м. Львова в розрізі заявлених позовних вимог.

Як випливає з судових рішень обох інстанцій у справі № 5/2294-28/382, судами не з’ясовувались правовідносини ТзОВ „Леотранс” та ПП „МОЯ –Транс”; не встановлено ні їх змісту, ні того, чи існували вони взагалі.

Надані позивачем копії рішення Личаківського районного суду від 21.04.2005 р. у справі № 2-1482/05, розписки та документів виконавчого провадження не є належними доказами по цій справі, оскільки стосуються правовідносин ТзОВ „Леотранс” та фізичної особи Кочергана О. М., відповідно, рішенням Личаківського районного суду від 21.04.2005 р. у справі № 2-1482/05 не встановлено жодного факту, що мали б значення для вирішення цього спору.

Враховуючи все вищенаведене та вимоги ст. 33 ГПК України в розрізі обов’язків доказування, суд прийшов до висновку про недоведеність факту існування угоди про посередницькі послуги, згідно умов якої відповідач зобов’язувався вчинити всі необхідні дії по розмитненню автомобіля ДАФ.

При дослідженні наданих позивачем суду пояснень, розрахунків та документів на обгрунтування наявності збитків та їх розміру, суд встановив наступне.

Позивач вказує на зменшення загальних показників прибутковості товариства, зменшення грошових оборотів, відмову у наданні кредиту.

Разом з тим, позивач не надав суду тих доказів, які б вказували на існування причинного зв’язку між діями відповідача та падінням загальних показників прибутковості товариства, зменшенням грошових оборотів, відмову у наданні кредиту.

Позивач веде самостійну господарську діяльність, яка не підконтрольна відповідачу ні в господарському, ні в управлінському розумінні. Коло контрагентів позивача, з пояснень представників позивача, широке і не обмежене лише участю в ньому відповідача.

Окрім цього, як вказує позивач, зменшення загальних показників прибутковості товариства та зменшення грошових оборотів стало наслідком виникнення публічного обтяження, до виникнення якого відповідач прямого відношення не мав (не прямого відношення, як вже встановлено вище, –також).

У наданому позивачем суду листі ЗАТ „ПроКредит Банк” вих. № ЛГ –1763/07 від 10.09.2007 р. не вказано причин відмови в наданні кредиту.

Таким чином, надані суду докази не свідчать про існування причинного зв’язку між діями відповідача та зменшенням загальних показників прибутковості, зменшенням грошових оборотів позивача, відмовою у наданні кредиту, а швидше вказують на те, що зазначене зумовлене нормальним господарським ризиком.

Частина 1 ст. 225 ГК України встановлює, що компенсація моральної шкоди здійснюється виключно у випадках, прямо передбачених законом.

Суду не надано жодних доказів понесення позивачем втрат не майнового характеру.

Позивач не зазначає правової норми, яка б підлягала застосуванню до спірних правовідносин (тобто з договору про надання послуг по розмитненню, як визначає позивач) і яка б, на його думку, передбачала можливість компенсації моральної шкоди.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги необгрунтовані, безпідставні та такі, що до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, керуючись ст. 225 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 82, 83, 84, 85, 115 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.   Судові витрати покласти на позивача.

Суддя                                                                                             Деркач Ю.Б.