ПОСТАНОВА

"15" листопада 2007 р.
Справа № 17/199-3338

16:00

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі

при секретарі судового засідання

Розглянув справу

за позовом  Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України, м. Тернопіль

до відповідача Відкритого акціонерного товариства “Птахофабрика Тернопільська”, с. В.Гаї  Тернопільського району   Тернопільської області

За участю представників :

позивача: Гафтко Н.Л., головний спеціаліст, доручення № 04-83/648 від 04.07.2007 р.

відповідача: Коковська  І.А.,  доручення № бн від 20.09.07р.

В процесі розгляду справи представникам сторін роз'яснено належні їм права та обов'язки, передбачені статтями 49, 51, 130 КАС України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася.

Позивач - Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль 26.07.2007р. звернувся до господарського суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства “Птахофабрика Тернопільська”, с. В.Гаї Тернопільського району Тернопільської області,  про стягнення адміністративно-господарських санкцій на суму 40635,59 грн., в тому числі 960,03 грн. пені, нарахованої за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у відповідності до ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні”.

Обґрунтовуючи позов, Позивач посилається на те, що підприємство не виконало встановленого, відповідно до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що свідчать дані „Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік" (форма № 10-ПІ), поданого підприємством.

Як стверджує позивач, норматив робочих місць на підприємстві складає 10 (десять) робочих місць для працевлаштування інвалідів, однак Відкритим акціонерним товариством “Птахофабрика Тернопільська” у 2006 році не було дотримано встановленого законом нормативу, оскільки на підприємстві працювало лише 5 інвалідів.

Спираючись на положення ст. 20 Закону України „Про основи соціальної" захищеності інвалідів в Україні" та Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314, позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі середньорічної заробітної плати на підприємстві за п’ять робочих місць не зайнятих інвалідами та пеню, нараховану за порушення строків сплати санкцій.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини за своїм характером є адміністративно-правовими, а отже розглядаються в порядку і за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), що набрав чинності з 01.09.2005р., у відповідності до п.6 Прикінцевих та перехідних положень якого, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами КАС України.

Ухвалою суду від 31.07.2007 р. відкрито провадження в порядку ст. 107 КАС України у справі із призначенням попереднього судового засідання на 20.09.2007р.

В ході проведення попереднього судового засідання позивач не відмовився від позову, доказів примирення судом не здобуто.

Зважаючи на те, що сторонами не врегульовано спір, у порядку, визначеному частиною третьою статті 111 КАС України, у відповідності до статті 121 КАС України, судом закінчено підготовче провадження та призначено справу № 17/199-3338 до судового розгляду на 09.10.2007р. Розгляд справи відкладався до 25.10.2007р., в судовому засіданні оголошувалася перерва з 25.10.2007 р. до 01.11.2007р., відтак,  до 15-40 год. на 15.11.2007р.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві, підстав.

Відповідач в судовому засіданні та згідно поданого відзиву на позов №308 від 05.10.2007р. проти позову заперечує, вважає, що нормами чинного законодавства, яке регулює соціальний захист  інвалідів  в Україні, на підприємства покладено лише обов’язок  по створенню необхідної кількості  робочих місць для працевлаштування інвалідів в межах нормативу та інформування центри  зайнятості населення,  місцеві  органи соціального захисту  населення та відділення Фонду інвалідів про створення таких робочих місць для інвалідів, а не їх розшук та працевлаштування. Просить в позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши представлені докази в їх сукупності,  заслухавши доводи та пояснення представників сторін, господарський суд встановив наступне:

У відповідності до ч. 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та Інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 4 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

У відповідності до статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Тернопільське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до зазначеного Положення, є юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та здійснення контролю за своєчасним і повним надходженням до бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують установлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а також на Фонд покладено обов'язок сприяння створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, професійному навчанню непрацюючих інвалідів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002р. № 1434, Фонд є урядовим органом державного управління, який діє у складі Міністерства праці та підпорядковується йому.

Крім того у відповідності до п. 5 Положення Фонд соціального захисту інвалідів вправі проводити перевірки підприємств, установ, організацій щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Закон України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами, а також, встановлює порядок визначення нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів.

У відповідності до вимог статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, в редакції Закону, що діяла протягом звітного періоду (періоду, за який заявлено до стягнення штрафні санкції), працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у  нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для  підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій  громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно частини 5 статті 19 зазначеного Закону, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Згідно частини 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Як видно з даних Звіту про зайнятість інвалідів (Форма № 10-ПІ) за 2006 рік, поданого відповідачем до Фонду, середньооблікова чисельність його штатних працівників облікового складу за рік складає 262 особи, тобто відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для ВАТ “Птахофабрика Тернопільська”, с. В.Гаї Тернопільського району Тернопільської області становив 10 робочих місць.

Як стверджує позивач,  даний норматив відповідачем у 2006 році не дотримано в повному обсязі. Фактично не було працевлаштовано 5 інвалідів, внаслідок чого відповідачу нараховано штрафні санкції в розмірі 39675,55 грн., виходячи з середньорічної заробітної плати на підприємстві в сумі 7935,11 грн., котрі відповідач повинен був самостійно сплатити до 15.04.07 р.

За порушення строків сплати санкцій на підставі ч. 3 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”, позивачем також нараховано пеню в розмірі 960,03 грн., котра обчислюється виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати.

Проте, такі доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи, а тому підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного.

Частиною 4 статті 20 Закону визначено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами,  зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій,  передбачених цим Законом, не застосовуються строки,  визначені  статтею  250  Господарського  кодексу України.

Статтею 8 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено, що громадяни України мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ, організацій і до іншого роботодавця або до державної служби зайнятості.

Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1995 р. № 314 (надалі –Положення), визначено, що робоче місце інваліда –це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі та організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда (п. 1).

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3).

Пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, передбачено, що підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інваліда відповідно до висновків МСЕК.

Крім того, згідно даного Положення на місцеві органи соціального захисту населення в тому числі і Фонд покладено обов'язок виявляти інвалідів, які бажають працювати, щомісячно надсилати державній службі зайнятості списки інвалідів, які бажають працювати із зазначенням професій та спеціальностей, подають заявки на професійне навчання інвалідів (п. 11), а державна служба зайнятості сприяє працевлаштуванню інвалідів та направляє інвалідів на професійне навчання за рахунок коштів Фонду.

Отже, нормами чинного законодавства, яке регулює соціальний захист інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по створенню необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування.

Як встановлено судом і це випливає з матеріалів справи, відповідачем у відповідності до наказу № 14 від 20 лютого 2006 року було створено додатково чотирнадцять звичайних робочих місця для працевлаштування інвалідів на посаду підсобних робітників допоміжного господарства, про що 23.02.06р. листом повідомлено Тернопільський районний центр зайнятості. (копія наказу № 14 від 20.02.2006р. та листа № 33 від 23.02.06р. з відміткою центру зайнятості про отримання 03.03.2006 р. № 154 знаходяться в матеріалах справи).

Окрім того, як вбачається з листа Тернопільського районного центру зайнятості №02-911 від 20.09.07р. відповідачем в лютому, березні та травні 2006р. подавалася інформація про наявність 8 вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Таким чином, органи державної служби зайнятості були проінформовані про створення робочих місць для інвалідів на підприємстві відповідача, однак, лише в грудні 2006 року на підприємство відповідача центром зайнятості було направлено та працевлаштовано двох інвалідів.

Матеріали справи також не містять доказів відмови ВАТ у працевлаштуванні інвалідів. Будь-яких інших доказів позивачем не подано, а судом не здобуто.

Окрім того, з поданих відповідачем доказів та  пояснень представника випливає,  що у 2006 році на ВАТ “Птахофабрика “Тернопільська” фактично працювало сім інвалідів та створено робочі місця для працевлаштування 14 інвалідів, що підтверджується довідкою №349 від 30.10.2007р. та  наказом по підприємству № 14 від 20.02.2006 р.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінка доказів на предмет встановлення їх належності та допустимості здійснюється господарським судом, що передбачено положеннями статей 70, 138 КАС України.

Позивач, всупереч вимог ст.ст. 70, 138 КАС України, не довів належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем обов'язку по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів, не представив суду належних та допустимих доказів вчинення ВАТ “Птахофабрика “Тернопільська” порушень, визначених спеціальним законом, як і доказів здійснення Фондом перевірки щодо створення підприємством відповідача робочих місць для працевлаштування інвалідів чи відсутності таких місць на підприємстві.

Посилання відповідача на те, що підприємство у 2006 році працювало збитково та отримало 5545 тис. грн. збитків, відтак,  товариством не порушено положення статті 20 Закону щодо несплати штрафних санкцій, яка передбачає їх сплату за рахунок прибутку, який залишається у розпорядженні підприємства після сплати всіх податків і зборів, судом до уваги не береться, оскільки дане положення закону не звільняє підприємства, установи, організації від відповідальності за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. Аналіз змісту зазначених норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" дозволяє зробити висновок про те, що сплачені чи стягнуті за рішенням суду штрафні санкції не можуть бути віднесені підприємством на собівартість продукції чи наданих послуг. Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" не ставить в залежність обов'язок щодо сплати санкцій від наявності чи відсутності прибутку, а вказує лише джерело сплати.

Між тим, враховуючи, що відповідачем дотримано положення Закону щодо  інформування органи працевлаштування про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, суд вважає, що на Товариство не може бути покладена відповідальність на підставі ст. 20 Закону України "'Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" у вигляді сплати адміністративно-господарських санкцій, відтак, позов Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України, як неправомірний та необґрунтований, до задоволення не підлягає.

У відповідності до приписів ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 1, 17, 49, 51, 59, 70, 130, 138, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 8, 18, 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Постанова складена в повному обсязі 20 листопада 2007 року.

Суддя