СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02.10.07                                                                                 Справа № 8/496н-ад.

Суддя  господарського суду Луганської області Середа А.П., розглянувши матеріали справи за позовом

Відкритого акціонерного товариства «Лисичанський желатиновий завод», місто Лисичанськ-9  Луганської області,

до 1.Старобільської митниці, м. Старобільськ Луганської області;

2.Головного управління Державного казначейства України у Луганській області, місто Луганськ,

про визнання протиправною та нечинною довідки, зобов’язання виконати певні дії та стягнення 12237 грн. 87 коп., -

при секретарі судових засідань Качановській О.А.,

за участю прокурора Шидлаускаса П.В., - посвідчення №129 від 09.10.06 року;

в присутності представників сторін:

від позивача –Урса Н.О. –заступник директора, - довіреність №1393/130 від 14.08.07 року; Холод С.М., - довіреність №1629/130  від 14.09.07 року;

від  1-го відповідача –Кононенко  В.І. –начальник відділу, - довіреність №13-17/2220 від 02.10.07 року; Хрипко І.В. –головний юрисконсульт, - довіреність №13-17/2052 від 07.09.07 року;

від 2-го відповідача –Пащенко В.В. –провідний спеціаліст-юрисконсульт, - довіреність №09-22/1-82 від 14.09.07 року, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про:

визнання протиправною і нечинною довідки відділу контролю митної вартості та номенклатури Старобільської митниці (далі –Митниця, 1-й відповідач) «Про визначення митної вартості товарів»№1 від 09.01.2007 року  - з дня її прийняття;

зобов’язання Старобільської митниці визначити митну вартість товару, заявленого  по вантажній митній декларації №704010000/7/000140 від 18.01.07 року, за ціною договору;

стягнення з Державного бюджету України в особі Головного управління Державного казначейства  України у Луганській області (далі –ГУ ДКУ)  на користь ВАТ «Лисичанський желатиновий завод»(далі –ВАТ «ЛЖЗ», - позивач) надмірно сплаченого митного збору у сумі 94,47 грн.;

стягнення з Державного бюджету України в особі ГУ ДКУ  на користь ВАТ «Лисичанський желатиновий завод»(далі –ВАТ «ЛЖЗ», - позивач) надмірно сплаченої пені у сумі 613,98 грн.;

стягнення з Державного бюджету України в особі ГУ ДКУ  на користь ВАТ «Лисичанський желатиновий завод»(далі –ВАТ «ЛЖЗ», - позивач) надмірно сплаченого податку на додану вартість  у сумі 9446,09 грн.;

стягнення з Державного бюджету України в особі ГУ ДКУ  на користь ВАТ «Лисичанський желатиновий завод»(далі –ВАТ «ЛЖЗ», - позивач) витрат по сплаті державного мита;

стягнення з 1-го відповідача на користь позивача  суми упущеної економічної вигоди у розмірі 2083,33 грн.

Відповідно до ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ) попереднє судове засідання призначено та фактично відбулося 07.09.07 року, за участю представників сторін.

У судовому засіданні, яке відбулося 02.10.07 року, представники сторін звернулися до суду з клопотанням  про відмову від фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст.41, а також пункту 2-1 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення»КАС України, - а тому судом його задоволено.

У судовому засіданні  представники позивача позов підтримали у повному обсязі.

Представники 1-го відповідача  позов не визнали; про це також зазначено у відзиві 1-го відповідача на позов (вих. №13-17/2053 від 07.09.07 року), з посиланням на те, що спірна довідка  відділу контролю митної вартості та номенклатури Старобільської митниці «Про визначення митної вартості товарів»№1 від 09.01.2007 року  - складена з додержанням чинного митного законодавства та виходячи з фактичної ситуації ввезення товару на митну територію України.

Представник 2-го відповідача позов не визнав; про це також зазначено у відзиві 2-го відповідача на нього (вих. № 11-07/3207 від 04.09.07 року),  з посиланням на те, що позивач не сформулював  до ГУ ДКУ ніяких позовних вимог та не представив фактів порушення законодавства з його боку.

02.10.07 року, безпосередньо у судовому засіданні, до суду з заявою про вступ до справи (вих. №05-744вих від 02.10.07 року) звернувся заступник прокурора Луганської області, який поставив  суд до відома про вступ до справи на стороні  відповідачів.

Його представник у судовому засіданні проти позову заперечив.

І.Заслухавши прокурора та представників сторін, розглянувши матеріали справи та додатково надані докази, суд дійшов наступного.

1.  17.01.2005 року між ВАТ «ЛЖЗ», - з одного боку, - та Іспанським підприємством res Molina & Asociados S.L.», - з іншого боку, -  укладено контракт №17, на підставі якого позивач для власних виробничих потреб (виготовлення харчового желатину) імпортував спилок шкур великої рогатої худоби.

Зазначений товар згідно УКТЗЕД кваліфікується за кодом , тобто «спилок шкур великої рогатої худоби –побічний продукт  шкіряної промисловості, несортований…».

22.12.06 року  позивач заявив до митного оформлення партію вищезгаданого спилку, яка надійшла за вантажною митною декларацією (далі –ВМД) №704010000/6/004818, вказавши при цьому митну  вартість  у розмірі 5775 євро за 1 партію.

Старобільська митниця  відмовила позивачу у митному оформленні цієї партії спилку за вищевказаною митною вартістю та надала  талон про відмову.

Після цього Митниця самостійно визначила митну вартість спилку, визначивши її у розмірі 13020 євро за 1 партію, склавши при цьому  довідку «Про визначення митної вартості товарів»за №1 від 09.01.07 року.

Позивач категорично не згоден з висновками  цієї довідки, оскільки митна вартість партії спилку визначена, на його думку, невірно.

Так, відповідно до ст. 266 Митного кодексу України (далі –МКУ) основним методом визначення митної вартості товару є метод за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (метод №1), - при цьому кожен наступний метод митний орган має право  обрати лише у разі, якщо попередній не може бути застосовано.

Митниця ж при визначенні митної вартості спірної партії спилку обрала «метод №3, - тобто метод оцінки за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів».

Обрання цього методу, на думку позивача,  є неправомірним, оскільки «цей метод, у нашому випадку, не може бути застосований, оскільки подібні (аналогічні) товари  на територію України не імпортуються. Поставка спилка для виробництва желатину  на митну територію України здійснюється лише позивачем, оскільки позивач –єдине підприємство на Україні, яке виробляє желатин. Тобто на митну територію України взагалі не поступає  спилок для виробництва желатину, окрім як для нашого підприємства. Це підтверджується листами виробника  за №1/207 від 07.02.07 року; №2/207 від 07.02.07 року; №3/207 від 07.02.07 року».

1.1. Митниця, заперечуючи проти доводів позивача, пояснила, що партія спилку, яка надійшла на митну територію України 22.12.06 року на адресу позивача, за ВМД №№704010000/6/004818, з оголошеною позивачем митною вартістю у розмірі 5775 євро за 1 партію, - не була належним чином документально підтверджена, а тому під час її контрольного огляду фахівцями Митниці викликала сумнів у своїй обґрунтованості.

З метою встановлення дійсної митної вартості цієї партії спилку Митниця, керуючись Порядком декларації митної вартості  товарів, що переміщуються  через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.08.03 року за №1375 (далі –Порядок  №1375, - був чинним на час надходження партії спилку на митну територію України та визначення його митної вартості), - вжила заходів до встановлення дійсної митної вартості партії спилку.

З цією метою Митниця 25.12.06 року, через брокера –Приватне підприємство «Акрос», яке обслуговує митні інтереси ВАТ «ЛЖЗ», - звернулася до позивача з пропозицією надати додаткові документи на підтвердження дійсної митної вартості вищезгаданої партії спилку.

ПП «Акрос»звернулося з відповідним запитом (вих. №25/12 від 25.12.06 р.) до ВАТ «ЛЖЗ».

На цей запит ВАТ «ЛЖЗ»(вих. №2229/10 від 26.12.06 року) не надало на адресу Митниці  належних та вичерпних доказів дійсної митної вартості партії спилку, пославшись на те, що «замовлення на постачання сировини від постачальника визначається укладеними угодами до контракту №17 від 17.01.05 року; прайс-лист постачальника відсутній; калькуляція  фірми-виробника є комерційною таємницею; договору на перевезення та рахунку  про оплату вартості транспортних витрат на перевезення товару не маємо, т.я. вартість перевезення входить до ціни товару; калькуляція транспортних витрат входить до пакету документів, що надаються для оформлення декларації ІМ-40».

З пояснень представників сторін та наявних у справі доказів витікає, що усе подальше службове листування з позивачем позитивних результатів не дало.

1-й відповідач з аналогічною метою звернувся до Митного пункту «Лисичанськ»(вих. №21/0333-ЕН від 27.12.06 року).

Крім того, Митницею було отримано із своїх службових джерел та мережі інтернету дані, що твердження позивача про те, що на митну територію України спилок ввозиться лише для єдиного підприємства в особі ВАТ «ЛЖЗ», –не відповідають дійсності.

Таким чином,  ході перевірки, проведеної Митницею, було виявлено наступне:

1)на вимогу митного органу підприємством не були надані додаткові документи з вичерпними відомостями щодо підтвердження заявленої митної вартості партії спилку, - чим порушено вимоги абз. 2 ст. 264 МКУ;

2)ВАТ «ЛЖЗ»відмовило у наданні перекладу експортної ВМД, - чим порушило вимоги  ст. 77 МКУ;

3)не надало доказів про можливість  обчислення митної вартості партії спилку на рівні 275 євро за 1 тонну на підставі наданого рахунку-фактури (згідно додатковій угоді №16 від 01.11.06 року до контракту №17 від 17.01.05 року) (абз. 1 ст. 264 МКУ);

4)заявлені в експортній ВМД документи до митного оформлення не надані, що не надало Митниці  можливості визначитись з тим, яке відношення вони мають до зазначеної зовнішньоекономічної операції та яка в них відображена інформація;

5)надані бухгалтерські документи не надали можливості  ідентифікувати їх з конкретною поставкою спилку, - чим порушено вимоги п. 6 Порядку №1375;

6)СМR, всупереч затвердженій формі, у графі 22 не містили підпису та штампу відправника;

7)незважаючи на те, що згідно контракту №17 від 17.01.05 року постачальником є  Іспанське підприємство Molina & Asociados S.L.», - постачальником спірної партії спилку є треті особи, а саме: італійське підприємство «ROMAR FREE SRL»постачає спилок  для фірми WASTE PRODUCT LONDON», яка, в свою чергу, є постачальником контрагента позивача за контрактом №17 від 17.01.05 року, - може мати вплив на можливість застосування 1-го методу визначення митної вартості товару, визначеного п. 1-в частини 4 ст. 267 МКУ;

8)дослідження  спірної партії спилку показало, що він відповідає вимогам РСТ УРСР 2009-91; призначений для використання в якості сировини для виробництва желатину (згідно ТУ України 15.1-3:2005).

Сукупність цих обставин  призвела до того, що 1-й позивач дійшов висновку,  що наданих для митного оформлення документів недостатньо для підтвердження заявленої митної вартості, - тобто за ціною договору щодо товарів, що імпортуються.

З огляду на це Митниця  при складенні спірної довідки  не знайшла правових та фактичних підстав для застосування методу №2, а застосувала метод №3, встановлений ст. 267 МКУ, - що і відобразила у спірній довідці №1 від 09.01.07 року, визначивши митну вартість партії спилку на рівні 13020,00 євро, а не на рівні 5775,00 євро, задекларованих позивачем, - що і стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

ІІ.Заслухавшим прокурора та представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов НЕ підлягає задоволенню з огляду на наступне.

1.Суд вважає, що Митниця при визначенні дійсної митної вартості партії спилку правомірно керувалася  вимогам частини 1 ст. 10 МКУ, якою встановлено, що при здійсненні митного контролю та митного оформлення товарів і транспортних засобів, що  переміщуються  через  митний  кордон України, застосовуються виключно нормативно-правові акти, чинні на день прийняття митної декларації митним органом України.

Митному контролю підлягають усі товари і транспортні  засоби, що переміщуються через митний кордон України (ч. 1 ст. 40 МКУ).

Суд вважає, що Митниця при здійсненні митного контролю у даному спірному випадку не порушила вимог ст. 41 МКУ щодо форм митного контролю, до числа яких входять перевірки документів та відомостей,  необхідних для такого контролю; митний   огляд   (огляд   та   переогляд   товарів   і транспортних засобів, особистий огляд громадян);

облік товарів і транспортних  засобів,  що  переміщуються,  та інші.

Вимоги Митниці до позивача щодо надання документальних доказів, які б підтверджували дійсну митну вартість партії товару, повністю відповідають вимогам частин 1 та 2 ст. 45 МКУ, якими передбачено, що особи, які  переміщують  товари  і  транспортні  засоби через митний кордон України чи провадять діяльність,  контроль  за  якою цим  Кодексом  покладено  на  митні  органи,  зобов'язані подавати митним органам документи та відомості,  необхідні  для  здійснення митного контролю.

Перелік документів  та відомостей,  необхідних для здійснення митного  контролю,  порядок  їх  подання  визначаються   Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу.

Декларування здійснюється  шляхом  заявлення за встановленою формою (письмовою,  усною,  шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари і транспортні засоби,  мету їх переміщення через митний кордон України,  а також відомостей,  необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення (частина 1 ст. 82 МКУ).

2.При оцінці дій Митниці щодо витребування документів на підтвердження дійсної митної вартості спірної партії спилку суд керується наступним.

Митною вартістю  товарів,  які  переміщуються  через  митний кордон України,  є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за  ці  товари,  обчислена  відповідно  до  положень  цього Кодексу (ст. 259 МКУ).

Частиною 1 ст. 260 МКУ передбачено, що митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України,  визначається  декларантом  відповідно  до положень цього

Кодексу.

Методи визначення митної вартості товарів,  які переміщуються через митний   кордон   України,   та   умови   їх  застосування встановлюються цим Кодексом (ч. 4 ст. 260 МКУ).

Митна вартість товарів  і  метод  її  визначення  заявляються (декларуються)  митному  органу  декларантом  під  час переміщення товарів через митний  кордон  України  шляхом  подання  декларації митної вартості.

Порядок та  умови  декларування митної вартості товарів,  які переміщуються  через   митний кордон України, встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок  заповнення  декларацій митної вартості -  спеціально  уповноваженим  центральним  органом

виконавчої влади в галузі митної справи (ст. 262 МКУ).

Статтею 264 Митного кодексу (частини 1 та 2) чітко регламентовано права та обов’язки декларанта, відповідно до яких заявлена декларантом  митна  вартість  товарів  і  подані ним відомості про її визначення  повинні  базуватися  на  об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

У разі  потреби  у  підтвердженні  заявленої  митної вартості товарів декларант зобов'язаний подати митному органу необхідні для цього  відомості та забезпечити можливість їх перевірки відповідно до порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно частинам 2 та 3  статті 265 МКУ,    митний орган  має  право  упевнитися  в   достовірності   або точності  будь-якої  заяви,  документа чи декларації,  поданої для

цілей визначення митної вартості.

Якщо митний орган дійшов висновку,  що визначена  декларантом митна  вартість  нижча,  ніж  прямі  витрати  на виробництво цього товару,  в тому числі сировини,  матеріалів та/або  комплектуючих, які  входять до складу товару,  митний орган має право зобов'язати

декларанта  визначити  митну  вартість  іншим  способом,  ніж  він використав для її визначення.

Вищевикладене дає підстави суду дійти висновку про те, що Митниця, вимагаючи надання їй додаткових документів для визначення митної вартості партії спилку, - діяла у повній відповідності до чинного законодавства.

3.При оцінці дій Митниці щодо використання методів визначення дійсної митної вартості спірної партії спилку суд виходить з такого.

Згідно ст. 266 МКУ визначення митної  вартості  товарів,  які   імпортуються   в

Україну, здійснюється за такими методами:

1)за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2)за ціною договору щодо ідентичних товарів;

3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

4) на основі віднімання вартості;

5) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

6) резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за  ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Якщо митна  вартість  не  може  бути  визначена  за методом 1 згідно  з  положеннями  статті  267  цього  Кодексу,   проводиться процедура  консультацій  між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого  вибору  підстав  для  визначення  митної  вартості відповідно  до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу.  У ході таких консультацій митний орган  та  декларант  можуть  здійснити  обмін наявною у кожного з них інформацією за  умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості  товарів,  які імпортуються в Україну, відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу за  основу  може  братися  або  ціна,  за  якою  оцінювані ідентичні  або  подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю відповідно до вимог статті 271,

або  обчислена  відповідно  до  вимог  статті  272  цього  Кодексу вартість товарів.

При цьому кожний наступний метод застосовується,  якщо  митна вартість  товарів  не  може  бути  визначена  шляхом  застосування попереднього методу (частини 1-5).

Суд вважає, що внаслідок того, що позивач без достатніх підстав не надав на вимогу Митниці визначений нею перелік документів, нею правомірно не застосовано 1-й метод визначення митної вартості товару, врегульований ст. 267 МКУ.

1-й відповідач пояснив, що в ході визначення митної вартості партії спилку він не знайшов підстав для застосування  методу №2, врегульованого  ст. 268 МКУ, - тобто методу визначення митної вартості за ціною  договору щодо ідентичних товарів, частиною 1 якої встановлено, що у разі,  якщо митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу,  за митну вартість  береться  вартість операції з ідентичними товарами,  які продаються на експорт в Україну з тієї ж  країни  і  час  експорту яких   збігається  з  часом  експорту  оцінюваних  товарів  або  є максимально наближеним до нього.

Митницею не застосовано цей метод, оскільки «в експортній ВМД митна вартість за 1 тонну товару становить 55 євро, що при нарахуванні транспортних витрат у сумі 4000 євро за партію (190,48 євро за 1 тонну) не дає суму в 275 євро за 1 тонну, - тобто ціну, встановлену згідно додатковій угоді №16 від 01.11.06 року до контракту №17 від 17.01.05 року».

Докази імпорту в Україні спилку на таких умовах Митницею під час перевірки не виявлені.

Отже, на думку Митниці, правові та фактичні підстави для застосування методу №2  відсутні.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд погоджується з таким висновком Митниці, оскільки відсутні фактичні та правові підстави для застосування методу №2.

Звідси, - логічним та обґрунтованим є застосування Митницею методу №3, врегульованого статтею 269 МКУ, відповідно до якого у разі, якщо митна вартість імпортованих товарів не може  бути визначена згідно з положеннями статей 267 та 268 цього Кодексу, за митну   вартість   береться   вартість   операції   з    подібними (аналогічними) товарами, які продаються на експорт в Україну і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

Під подібними (аналогічними) розуміються товари, які хоч і не є однаковими за всіма ознаками,  але мають схожі характеристики  і складаються із схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції  порівняно  з  товарами,  що  оцінюються,  та   вважаються

комерційно взаємозамінними.

Для визначення,   чи   є   товари  подібними  (аналогічними), враховуються такі ознаки:

1)якість, наявність торгової марки та їх репутація на ринку;

2) країна походження;

3) виробник.

Ціна договору щодо подібних (аналогічних) товарів береться за основу  для  визначення  митної  вартості товарів,  якщо ці товари ввезено приблизно в тій же  кількості  і  на  тих  же  комерційних умовах, що й оцінювані товари.

Згідно доводам, викладеним представниками 1-го відповідача під час розгляду спору, такий продаж спилку в Україні виявлено на одному з підприємств, яке знаходиться в Україні (цінова інформація бази даних Митниці за період з 09.10.06 року по 09.01.07 року, - розділ 6 спірної довідки).

4.Дії Митниці, які оспорює позивач, крім того, що відповідають вимогам вищецитованих статтей Митного кодексу України, знаходяться у повній відповідності до вимог, викладених у пунктах 11, 14-18  та ін. вищезгаданого Порядку №1375.

З урахуванням вищевикладеного у суду є підстави вважати, що Старобільською митницею спірну довідку складено у повній відповідності до чинного митного законодавства та фактичних обставин випадку, - тобто Митниця, будучи суб’єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, належним чином довела суду законність та обґрунтованість своїх дій та рішень, - тобто спростувала позов, а тому підстав для скасування спірної довідки, як і для задоволення позову, - немає.

Відповідно до ст. 94 КАСУ, судові витрати покладаються на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума  грошових вимог позивача складає 12237,87  грн.( 94,47 грн. + 613,98 грн. + 9446,09 грн. + 2083,33 грн.), - звідси 1 відсоток від цієї суми становить 122,37 грн.

Позивачем при зверненні з позовом до суду сплачено 208,00 грн. (123,00 грн. + 85,00 грн.).

З урахуванням того, що за вирішення немайнової частини адміністративного спору належало сплатити 3,40 грн., а за вирішення майнової його частини - 122,37 грн., - разом підлягало сплаті державне мито у сумі 125,77 грн.

Таким чином, сума надмірно сплаченого державного мита складає 82,23 грн. (208,00 грн. –125,77 грн.).

Згідно ст. 89 КАСУ, надмірно сплачене державне мито повертається ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

Оскільки таке клопотання  від позивача під час розгляду спору до суду не надходило, питання у цій частині ним  не вирішувалося.

На підставі викладеного, ст.ст. 10, 40, 41, 45,82, 259. 260, 267-269 Митного кодексу України, керуючись ст.ст. 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,  суд

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС України у судовому засіданні 02.10.07 року за згодою прокурора та представників сторін оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 08.10.2007 року.

Суддя                                                                                                          А.П.Середа