ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.10.07                                                                                       Справа №25/128/07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

Головуючий суддя Мірошниченко М.В. судді  Мірошниченко М.В.    , Зубкова Т.П.  , Хуторной В.М.

при секретарі Акімовій Т.М.

за участю представників:

позивача:          Шмідт І.В., довіреність серія: ВЕК № 644621 від 30.03.07р.,

головний юрисконсульт Мелітопольського відділення

Запорізької обласної дирекції ВАТ “Райффайзен Банк Аваль”;

відповідача-1:  Фрадіна С.П., довіреність № 07-1/632 від 05.10.07р., начальник

відділу договірно-правової роботи управління фінансів,

бухгалтерського обліку та юридичного забезпечення;

відповідача-2:  не з?явився ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу   Відкритого акціонерного товариства “Райффайзен Банк

Аваль”, яке є правонаступником Акціонерного поштово-

пенсійного банку “Аваль” в особі Мелітопольського

відділення Запорізької обласної дирекції, м. Мелітополь

Запорізької області

на рішення                господарського суду Запорізької області від 18.07.2007р.

у справі                      № 25/128/07

за позовом                  Відкритого акціонерного товариства “Райффайзен Банк

Аваль”, яке є правонаступником Акціонерного поштово-

пенсійного банку “Аваль” в особі Мелітопольського

відділення Запорізької обласної дирекції, м. Мелітополь

Запорізької області

до відповідача-1       Українського державного концерну по матеріально-

технічному і сервісному забезпеченню агропромислового

комплексу “Украгротехсервіс”, м. Київ

до відповідача-2       Товариства з обмеженою відповідальністю “Верховина”, с.

Лазурне Мелітопольський район Запорізької області

про                               визнання недійсними додаткових угод № 2 від 18.12.06р. та

№ 3 від 09.01.07р. до договору № 07-41 від 17.10.01р.

ВСТАНОВИВ:

Відкритим акціонерним товариством “Райффайзен Банк Аваль”, яке є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку “Аваль” в особі Мелітопольського відділення Запорізької обласної дирекції, м. Мелітополь Запорізької області було подано позов до Українського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу “Украгротехсервіс”, м. Київ та Товариства з обмеженою відповідальністю “Верховина”, с. Лазурне Мелітопольський район Запорізької області про визнання недійсними додаткових угод № 2 від 18.12.06р. та  № 3 від 09.01.07р. до договору № 07-41 від 17.10.01р. про поставку концерном “Украгротехсервіс” тракторів, сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них.

Розглянувши справу по суті, господарський суд Запорізької області своїм рішенням від 18.07.2007 року у справі № 25/128/07 (суддя Дьоміна А.В.) в позові відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, у поданій апеляційній скарзі ВАТ “Райффайзен Банк Аваль” в особі Мелітопольського відділення Запорізької обласної дирекції, позивач у справі, вважає, що оскаржуване рішення господарського суду від 18.07.07р. підлягає скасуванню з наступних підстав. По-перше, зазначає, що директор ТОВ “Верховина” при підписанні додаткових угод порушив право банку звернути стягнення на заставлене майно та за рахунок коштів від його реалізації погасити заборгованість по кредитах. По-друге, не зважаючи на наявність процедури банкрутства та призначення розпорядника майна директор ТОВ “Верховина” без погодження з розпорядником майна уклав з відповідачем-1 спірні додаткові угоди № 2 від 18.1206р. та № 3 від 09.01.07р. По-третє, зазначає, що судом не враховано тієї обставини, що спірні додаткові угоди № 2 і № 3 вчинені без наміру створення правових наслідків, з метою приховання майна ТОВ “Верховина”. Таким чином, вважає, що господарським судом Запорізької області при прийнятті рішення 18.07.2007р. у справі не повністю з’ясовані обставини, що мають значення для справи. Просить рішення господарського суду від 18.07.2007р. скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсними додаткові угоди № 2 від 18.12.06р. та № 3 від 09.01.07р. до договору про поставку сільськогосподарської техніки № 07-41 від 17.10.01р.

Український державний концерн по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу “Украгротехсервіс”, відповідач-1 у справі, у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. За умовами договору про поставку від 17.10.01р. № 07-41 право власності на майно переходить до відповідача-2 після кінцевого розрахунку по договору. Оскільки відповідач-2 не розрахувався з відповідачем-1 по договору, власність на техніку, яку концерн “Украгротехсервіс” передав у розпорядження ТОВ “Верховина”, до останнього не перейшла. Підставою для укладення додаткової угоди № 3 про вилучення техніки є п. 9.4. договору, у якому передбачено, що у випадку банкрутства покупця, арешту чи конфіскації його майна техніка відокремлюється від загального майна покупця і підлягає поверненню постачальнику, який розпоряджається нею на власний розсуд. Додаткова угода № 2 від 18.12.07р. укладена на підставі листа ТОВ “Верховина” від 26.10.06р. № 01/223 з проханням реструктуризувати заборгованість за отриману техніку, але у зв’язку з тим, що відповідач-2 не виконав п.4 цієї додаткової угоди по сплаті частини заборгованості до 30.12.06р. реструктуризація заборгованості по договору не проводилась. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об’єктивно дослідив всі обставини справи та зробив висновки, які повністю відповідають законодавству України. Просить залишити рішення господарського суду Запорізької області у справі № 25/128/07 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ТОВ “Верховина”, відповідач-2 у справі, письмового відзиву до суду не надало, законним правом на участь свого представника в судовому засіданні не скористалось. Про час та місце слухання справи повідомлено належним чином. Про причини неявки суду не повідомило. Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі доказами у відповідності до ст.75 ГПК України за відсутності відповідача-2.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача-1 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2565 від 13.09.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Кричмаржевського В.А., Хуторного В.М.

В судовому засіданні 14.09.2007р. розгляд апеляційної скарги в порядку ст.77 ГПК України було відкладено до 17.10.2007р.

Розпорядженням першого заступника голови Запорізького апеляційного господарського суду № 2817 від 16.10.2007р. справу призначено до розгляду у складі колегії – Мірошниченка М.В. (головуючий), суддів Зубкової Т.П., Хуторного В.М.

За клопотанням позивача і відповідача-1 розгляд справи вівся без застосування засобів технічного забезпечення фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 17.10.2007р. представники позивача та відповідача-1 погодились на оголошення вступної та резолютивної частин постанови  Запорізького апеляційного господарського суду. Було оголошено вступну та резолютивну частини постанови  Запорізького апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як випливає з матеріалів справи, 17.10.2001р. між Українським державним концерном по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу “Украгротехсервіс” (постачальник) і ТОВ “Верховина” (покупець) був укладений договір № 07-41 про поставку концерном “Украгротехсервіс” тракторів, сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них.

Згідно п.2.1 договору, постачальник зобов’язується передати, а покупець прийняти товар та оплатити його вартість на умовах розстрочення кінцевого розрахунку та під процент.

У пункті 2.2. сторони погодили, що покупець стає власником товару після кінцевого розрахунку по цьому договору.

У відповідності до п. 3.6. загальна сума платежів за цим договором складає 251 579,73 дол. США.

Пунктом 4.2. договору , встановлено, що товар передається постачальником в розпорядження покупця на підставі двохстороннього акту передачі-приймання.

Згідно п.7.2.9., покупець, зокрема, зобов’язується без попередньої письмової згоди постачальника до повного розрахунку за товар та виплати належних за договором платежів не передавати у заставу будь-які свої активи до повного розрахунку за товар.

У пункті 9.4., встановлено, що у випадку банкрутства покупця, арешту чи конфіскації його майна техніка відокремлюється від загального майна покупця і підлягає поверненню постачальнику, який розпоряджається нею на власний розсуд.

Суть спору у даному випадку полягає в тому, що позивач не погоджується з додатковими угоди № 2 від 18.12.06р. та № 3 від 09.01.07р. до договору про поставку сільськогосподарської техніки № 07-41 від 17.10.01р., вважає їх вчиненими з порушенням вимог діючого законодавства. На думку позивача, директор ТОВ “Верховина” укладаючи спірні додаткові угоди незаконно розпорядився грошовими коштами та майном товариства, оскільки у зв’язку із наявністю процедури банкрутства і мораторію на задоволення вимог кредиторів укладення угод має погоджуватися з розпорядником майна. Таким чином, розпорядившись грошовими коштами та майном ТОВ “Верховина”, яке знаходиться у заставі банку, без згоди розпорядника майна, директор порушив права банку звернути стягнення на заставлене майно та за рахунок коштів від його реалізації погасити заборгованість по кредитах. У зв’язку з цим, позивач просить визнати недійсними додаткові угоди № 2 від 18.12.06р. та  № 3 від 09.01.07р. до договору № 07-41 від 17.10.01р. про поставку концерном “Украгротехсервіс” тракторів, сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них.

Колегія суддів зазначає, що  спірні правовідносини сторін ґрунтуються на договорі поставки.

Статтею 712 ЦК України, встановлено, що за договором поставки продавець  (постачальник), який здійснює  підприємницьку  діяльність,  зобов'язується  передати  у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших  цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним,  домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Зі змісту наведеної норми права виходить, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, водночас договору поставки властиві певні ознаки які відрізняють його від договору купівлі-продажу до таких відносяться, зокрема те, що момент укладення договору та його виконання не завжди збігаються.

Як свідчать матеріали справи, у п.2.2  договору поставки сторони погодили, що  покупець стає власником товару після кінцевого розрахунку по цьому договору. Відповідно до наданих актів звірки розрахунків за техніку фірми “Дір енд Компані” проведену між Концерном “Украгротехсервіс” та ТОВ “Верховина” № 6 та № 6а від 09.01.07р., відповідач-1 не розрахувався в повному обсязі за поставлену техніку, а тому право власності до нього не перейшло.

У відповідності з ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже в даному випадку моментом набуття права власності ТОВ “Верховина” на спірну техніку є момент повного розрахунку за отриманий товар.

В обґрунтування своїх позовних вимог ВАТ “Райффайзен Банк Аваль” посилається на те, що техніка яка підлягає вилученню у відповідача-2 на підставі додаткової угоди № 3 від 17.10.01р. до договору поставки знаходиться у заставі банка на підставі договорів застави від 01.06.05р. № 010/02-11/3139-80, № 010/02-11/3140-80 та № 010/02-11/3141-80., які укладено в якості забезпечення виконання зобов’язання за кредитними договорами. Позивач, зазначає, що у зв’язку з невиконанням ТОВ “Верховина” (позичальником) за кредитними договорами на договорах застави вчинені виконавчі написи, відкриті виконавчі провадження, здійснено оцінку майна. Отже, на думку позивача, укладаючи спірні додаткові угоди директор ТОВ “Верховина” порушив права банку звернути стягнення на заставлене майно. Стосовно викладеного слід зауважити наступне.

У зв’язку з тим що відповідачем-2 не було здійснено повного розрахунку за поставлену техніку у останнього утворилась заборгованість перед відповідачем-1. На вимогу ТОВ “Верховина” була укладена додаткова угода про реструкторизацію заборгованості за отриману техніку, у зв’язку з тим, що відповідачем-2 не виконано п.4 цієї угоди по сплаті частини заборгованості до 30.12.06р., реструктуризація заборгованості не проводилась.

Оскільки покупець не виконував п.5.1 - 5.5 договору поставки і мав заборгованість по платежам на протязі 2001 – 2006р., 09.01.07р. між сторонам було укладено додаткову угоду № 3 про вилучення поставленої за договором поставки № 07-41 сільськогосподарської техніки.

Крім того у відповідності з п. 9.4. договору поставки, у випадку банкрутства покупця, арешту чи конфіскації його майна техніка відокремлюється від загального майна покупця і підлягає поверненню постачальнику, який розпоряджається нею на власний розсуд.

Обставини справи свідчать, що відносно ТОВ “Верховина” порушено справу про банкрутство, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначено розпорядника майна, про що свідчать надані позивачем до суду копії судових актів у справі про банкрутство № 25/238/06.

Таким чином, укладення додаткової угоди № 3 від 17.10.01р. до договору поставки № 07-41 передбачено п. 9.4. цього договору.

Отже, за таких обставин доводи позивача, стосовно того, що укладення спірних додаткових угод не відповідає діючому законодавству, є безпідставними і не обґрунтованими, оскільки укладання таких угод витікає із самого договору поставки. Власником, сільськогосподарської техніки, відповідно до умов договору, є Концерн “Украгротехсервіс” (постачальник), і тільки за умови повного розрахунку за товар право власності переходить до ТОВ “Верховина” (покупця). У відповідності з приписами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається  своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Доводи позивача стосовно того, що належність спірної техніки на праві власності ТОВ “Верховина” підтверджується свідоцтвами про державну реєстрацію машин до уваги суду не приймається у зв’язку із наступним.

У відповідності до п.2.2. “Правил державної реєстрації та обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів” затверджених Наказом Міністерства аграрної політики України 11.06.2004  N 221, реєстрація машин здійснюється на підставі заяви власника і документів, що посвідчують  його  особу, правомірність придбання  машин, відповідність  конструкції машин технічним вимогам тощо.

Документами, що підтверджують правомірність придбання  машин, можуть  бути,  зокрема, договір купівлі-продажу, міни, дарування та інші посвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на машини (оригінали або завірені в установленому порядку копії).

Отже, в даному випадку, документом, що встановлюють право власності на машини, є саме договір поставки сільськогосподарської техніки № 07-41 від 17.10.01р., відповідно до якого власником майна є Концерн “Украгротехсервіс”. Державна реєстрація машини здійснюється на підставі документу, що встановлює право власності і є лише підтвердженням права власності, а не правовстановлюючим документом.

Крім того, позивач в обґрунтування своїх доводів, посилається на те, що спірні додаткові угоди вчинені без наміру створення правових наслідків, з метою приховання майна ТОВ “Верховина”, стосовно наведеного слід зауважити наступне.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків. Які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з Роз’ясненням ВАСУ № 02-5/111 від 12.03.1999р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, для вирішення питання стосовно визнання вказаних додаткових угод недійсними, суду слід з’ясувати факт відсутності у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювались у цьому правочині.

В ході судового розгляду справи позивачем, як того вимагає ст.33 ГПК України, не було доведено тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод  недійсними та настання відповідних наслідків.

Крім того, як встановлено статтею 20 ГК України, кожний суб’єкт господарювання має право на захист своїх прав та законних інтересів, до способів захисту, зокрема, відноситься визнання господарських угод недійсними з підстав, передбачених Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись з позовом до суду, посилається на порушення його майнових прав та водночас ставить питання про визнання додаткових угод до договору поставки недійсними. Стосовно викладеного слід зазначити, що за загальним правилом чинним законодавством не передбачено можливості звернення з позовом до суду про визнання угоди недійсною як способу захисту порушеного майнового права.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, відмовивши ВАТ “Райффайзен Банк Аваль” у задоволені позову, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного майнового права і такий спосіб захисту не призведе до його відновлення.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, спростовуються вищевикладеним.

Фактичні обставини справи досліджені судом першої інстанції на підставі наданих в судове засідання сторонами доказів. Порушення або неправильного застосування норм матеріального і процесуального права не вбачається, підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України,  Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль”, яке є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку “Аваль” в особі Мелітопольського відділення Запорізької обласної дирекції, м. Мелітополь Запорізької області, залишити без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 18.07.2007р. у справі № 25/128/07 – без змін.

Головуючий суддя Мірошниченко М.В.

судді  Мірошниченко М.В.

Зубкова Т.П.  Хуторной В.М.