ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 листопада 2007 р.

№ 17/260

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. -головуючий, судді Бенедисюк І.М.
і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу
фундації імені князів-благодійників Острозьких, м. Рівне,

на рішення господарського
суду Рівненської області від 25.01.2007

та постанову Львівського
апеляційного господарського суду від 18.06.2007

зі справи №
17/260

за позовом
фундації імені князів-благодійників Острозьких

до
суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Рівне,

третя особа на стороні позивача,
яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - товариство
з обмеженою відповідальністю "Євро-Волинь" (далі -ТОВ
"Євро-Волинь"), м. Рівне,

про стягнення
21 890 грн.,

та зустрічним позовом
суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі -СПД ОСОБА_1)

до
фундації імені князів-благодійників Острозьких (далі -Фундація)

про стягнення
2 660 грн. збитків та визнання недійсним договору,

за участю представників:

Фундації -
Жуковського О.В., Краплича Р.Р.,

СПД ОСОБА_1 -не
з'явився,

ТОВ "Євро-Волинь" -не
з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Фундація звернулася до
господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з СПД ОСОБА_1
21 890 грн. (з урахуванням подальшої зміни позовних вимог) боргу за ліцензійним
договором "Система соціального дисконту "Максі-картка" (соціальна
картка)" від 01.09.2005 (далі -Ліцензійний договір).

СПД ОСОБА_1 у зустрічному позові,
наполягаючи на нікчемності Ліцензійного договору, просив стягнути з Фундації 2
660 грн. збитків у вигляді коштів, сплачених ним за цим договором позивачеві.

Заявою від 23.01.2007 СПД ОСОБА_1
звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням вийти за межі позовних
вимог та визнати Ліцензійний договір недійсним (нікчемним) відповідно до пункту
2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України).

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 25.01.2007 (підписано суддею 16.03.2007, суддя Маціщук
А.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського
суду від 18.06.2007 (колегія суддів у складі: Краєвська М.В. -головуючий суддя,
судді Кордюк Г.Т., Давид Л.Л.), Фундації у задоволенні позовних вимог
відмовлено, визнано недійсним Ліцензійний договір та задоволено зустрічний
позов СПД ОСОБА_1

Прийняті судові рішення з
посиланням на приписи статей 418, 420, 1109 Цивільного кодексу України (далі
-ЦК України) та статті 10 Закону України від 23.12.1993 № 3792 "Про
авторське право та суміжні права" (далі -Закон № 3792) мотивовано
недійсністю Ліцензійного договору через те, що символіка Фундації не є об'єктом
права інтелектуальної власності, а також недоведеністю Фундацією наявності
підстав для виплати відповідачем роялті за Ліцензійним договором.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України та доповненнях до неї Фундація просить судові
рішення зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм
матеріального і процесуального права, а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Відзиви на касаційну скаргу не
надходили.

Учасників процесу відповідно до
статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце
розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення
попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування
ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників Фундації,
Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для
задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями зі
справи встановлено, що:

- 01.09.2005 Фундацією та СПД
ОСОБА_1 укладено Ліцензійний договір, предметом якого є надання Фундацією
відповідачеві права на розміщення логотипу (символіки) Фундації на
"Максі-картці" (соціальній картці, далі -Картка), тиражування та
реалізацію якої здійснює СПД ОСОБА_1;

- відповідно до пунктів 1.2 та 1.3
Ліцензійного договору СПД ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати Фундації роялті за
право використовувати символіку Фундації (опис та зображення символіки наведено
в пункті 3 Ліцензійного договору);

- згідно з пунктом 2.1 Ліцензійного
договору СПД ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати Фундації по 10 грн. за кожну
випущену та реалізовану Картку з її лого типом;

- пунктом 2.2 Ліцензійного договору
передбачено подання СПД ОСОБА_1 Фундації (за фактом реалізації Карток, після
перерахування роялті) акта із зазначенням кількості реалізованих ним Карток;

- 1 000 Карток, виготовлені за
договором СПД ОСОБА_1 з приватним підприємцем ОСОБА_2 від 03.02.2005, не
містили зображення символіки Фундації (т. 1, а.с. 70-73);

- на виконання Ліцензійного
договору СПД ОСОБА_1 уклав з приватним підприємцем ОСОБА_2 договір від
02.09.2005 щодо виготовлення 3 000 штук пластикових Карток за
оригіналом-макетом із зображенням символіки Фундації та отримав їх, що
підтверджується макетом, актом приймання-передачі від 06.09.2005 та накладною
від 06.09.2005 (т. 1, а.с.74-77);

- відповідачем реалізовано 266
Карток з 3 000 виготовлених, за які на виконання умов Ліцензійного договору ним
сплачено позивачеві роялті в сумі 2 660 грн.,
що  підтверджується платіжним дору
ченням від 11.10.2005 № 1 та актом від 15.11.2005 (т. 1, а.с.7, 8);

- 545 Карток СПД ОСОБА_1 безоплатно
передано державній соціальній службі, що підтверджується листом управління
праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської
ради від 02.11.2006 та враховано Фундацією при уточненні ціни позову (т. 1,
а.с. 78);

- позивачем не доведено, що з 3 000
Карток з логотипом Фундації СПД ОСОБА_1 реалізовано за плату більше, ніж 266;

- 2 189 Карток (на стягненні
заборгованості за які наполягає Фундація) СПД ОСОБА_1 поши рено безоплатно
серед малозабезпечених громадян міста, що підтверджується його договором з
приватним  підприємцем ОСОБА_3 та актом
приймання-передачі робіт (т. 1, а.с. 67-69);

- Фундація є недер жавною
неприбутковою, благодійною організацією, що підтверджується її статутом та
довідкою Рівненського обласного управління статистики № 317 (т. 1, а.с. 18,
33-34);

- символіка/логотип Фундації
Міністерством юстиції України не зареєстрована, що підтверджується довідкою
Міністерства юстиції України від 07.12.2006 № 32-50-3326 та поясненнями
представників сторін у судовому засіданні (т. 1, а.с. 135);

- Договір не містить посилання на
використання символіки Фундації як твору образотворчого мистецтва чи твору
іншої групи об'єктів авторського права;

- виключні майнові права на викори
стання емблеми Фундації передано позивачеві громадянином ОСОБА_4 (як автором
твору) за авторським договором від 02.02.1998 (т. 1, а.с. 122-123).

Причиною виникнення даного спору є
питання щодо правомірності умов Ліцензійного договору.

Попередні судові інстанції
правильно зазначили, що відповідно до приписів статей 418, 420 ЦК України та
пункту “г” частини першої статті 10 Закону № 3792 символи та знаки підприємств,
установ та організацій не є об'єктом авторського права.

Водночас частиною другою статті 10
Закону № 3792 встановлено, що проекти офіційних символів і знаків,
зазначених у пункті “г” частини першої цієї статті, до їх офіційного
затвердження розглядаються як твори і охороняються відповідно до цього
Закону. При цьому зазначена норма будь-яких обмежень щодо символів та знаків
підприємств, установ і організацій не містить.

Відповідно до частини першої статті
13 Закону України “Про благодійництво та благодійні організації” та статті 18
Закону України “Про об'єднання громадян” символіка об'єднання громадян підлягає
державній реєстрації.

Згідно з частиною другою статті 11
Закону № 3792 авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення;
для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору
чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших
формальностей.

Частиною першою статті 15 Закону №
3792 встановлено, що до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське
право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл
або заборону використання твору іншими особами.

Згідно з частиною першою статті 32
цього Закону автору або іншій особі, яка має авторське право, належить виключне
право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або
всіма відомими способами на підставі авторського договору.

За приписами частини першої статті
1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій
стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної
власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з
урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до частини першої статті
1114  ЦК України ліцензія на використання
об'єкта права інтелектуальної власності та договори, визначені статтями 1109,
1112 та 1113 цього Кодексу, не підлягають обов'язковій державній реєстрації.

У пункті 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення” зазначено, що
рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності
з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України;
обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Попередні судові інстанції
встановили, що:

-          громадянином ОСОБА_4 (як автором
твору) за авторським договором від 02.02.1998 передано позивачеві виключні
майнові права на викори стання твору - емблеми Фундації;

-          емблему (символ, символіку, знак,
логотип) Фундації у встановленому порядку не зареєстровано (ні як символ чи
знак Фундації, ані як об'єкт інтелектуальної власності);

-          СПД ОСОБА_1 логотип Фундації на
підставі Ліцензійного договору використано на Картках;

-          договір з громадянином ОСОБА_4 та
Ліцензійний договір містять опис (зображення) об'єкта, права на який
передавалися за кожним з них.

За таких обставин та, беручи до
уваги, що авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення і не
потребує реєстрації, для правильного вирішення даного спору попереднім судовим
інстанціям належало не аналізувати розбіжності у назвах одного об'єкта, які
використовувалися сторонами, а дослідити безпосередньо твори, зазначені в
авторському договорі Фундації з громадянином ОСОБА_4 та в Ліцензійному
договорі, а також зображення, використане на Картках, з метою встановлення
факту наявності чи відсутності їх тотожності. Проте цього ні місцевим, ані
апеляційним господарськими судами здійснено не було.

Водночас попередні судові інстанції
відхилили подані Фундацією докази на підтвердження продажу відповідачем 2 189
карток (довідка Товариства, ак ти приймання-передачі, платіжні документи, листи
товариства з обмеженою відповідальністю "Навчально-тренінговий центр
"Професіонал", підприємців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про передачу СПД
ОСОБА_1 виручки від реалізації пластикових карток, т. 1, а.с. 16, т. 2, а.с.
64-68) з посиланням на те, що вони або не свідчать про реалізацію Карток саме з
символікою Фундації, або не підтверджені первинними документами.

Проте такий підхід до оцінки
доказів не лише залишає поза увагою той факт, що в даному випадку первинні
документи, в першу чергу, є доступними СПД ОСОБА_1, а не Фундації, але й не
відповідає визначенню доказів, наведеному в статті 32 ГПК України, тоді як
відхилення зазначених доказів без дослідження їх фактичного змісту в порівнянні
з доказами, поданими відповідачем, суперечить приписам статті 43 ГПК України
(зокрема, попередні судові інстанції навіть не дослідили питання відповідності
загальної кількості реалізованих Карток кількості Карток, які не містили
символіки Фундації, з огляду на сплату відповідачем роялті вже
11.10.2005).

При цьому ні місцевим, ані
апеляційним господарськими судами не досліджено відповідності безоплатного
розповсюдження Карток умовам Ліцензійного договору, а постанова апеляційного
суду не містить й відомостей щодо причин невиконання СПД ОСОБА_1 вимог ухвали
суду апеляційної інстанції від 27.04.2007 про зобов'язання подати документальне
обґрунтування руху Карток “серії від НОМЕР_1 до НОМЕР_2, накладні про їх
реалізацію, рух коштів по касі банку з 01.09.2005 по час винесення рішення”.

Отже, попередні судові інстанції
припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47
ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення
усіх обставин справи та частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно
всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності, що відповідно до частини першої статті 11110
ГПК України є підставою для скасування прийнятих ними судових рішень зі справи.

Касаційна ж інстанція відповідно до
частини другої статті 1117 ГПК України не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має
бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого
необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам
сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117,
1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фундації імені
князів-благодійників Острозьких задовольнити.

2. Рішення господарського суду
Рівненської області від 25.01.2007 та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 18.06.2007 зі справи № 17/260 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду Рівненської області.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя
Б.Львов