ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.07                                                                                        Справа №  20/543/07

Суддя   Гандюкова  Л.П.

м.Запоріжжя

За позовом Відкритого акціонерного товариства “Державний ощадний банк України” в особі Запорізького обласного управління, м.Запоріжжя

до Фермерського господарства “Алекс”, Запорізька область, Оріхівський район, с.Мирне

про стягнення суми 19884,13   грн.

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача –     Пармузін А.с. (довіреність б/н  від 05.12.2006р.);

Від відповідача –Біллерис О.Ю. (директор);

Гришанов М.І. (довіреність  б/н від 01.11.2007р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з відповідача на користь позивача суму 19884,13  грн. заборгованості  за договором кредитної лінії №24ю від 21.01.2003р., з урахуванням відсотків за користуванням кредитом та пені.

Ухвалою господарського суду від 23.10.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі № 20/543/07,  судове засідання  призначено на 22.11.2007р. На підставі ст.77 ГПК України розгляд справи відкладено на 18.12.2007р. За згодою представників сторін 18.12.2007р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, просить  стягнути з відповідача суму 19884 грн. 13 коп. заборгованості із урахуванням суми відсотків за користування кредитом та пені. Позов обґрунтовано договором кредитної лінії №24ю від 21.01.2003р., ст.ст.1046,1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України та мотивовано наступними обставинами. На підставі п.1.1 договору банком позичальнику було відкрито відновлювальну кредитну лінію в обсязі 60 000грн. Кредит надано строком на 12 місяців –з 21.01.2003р. по 21.01.2004р., за користування кредитом встановлено плату у розмірі 29 відсотків річних. На підставі додаткової угоди від 17.03.2003р. зменшено плату за користування кредитом –22 % річних. Свої зобов’язання за договором кредитної лінії №24ю від 21.01.2003р. позичальник не виконав, через що у нього перед банком виникла прострочена заборгованість, яка станом на 16.10.2007р. становить 19884грн., із них 8000грн.- сума несплаченого кредиту, 9074,67грн. –сума несплачених % по кредиту; сума 1385,86грн. –пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.10.2006р. по 15.10.2007р., сума 1423,59 грн. –пеня за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту за період з 01.10.2006р. по 15.10.2007р.

Позивачем також заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності, оскільки останній раз погашення відсотків за користування кредитом та погашення кредиту позичальником здійснено 31.05.2005р.

Відповідач проти позову заперечив, мотивуючи наступним. Між ВАТ “Державний ощадний банк” в особі Оріхівського відділення №3011 та СФГ “Алекс” 21.01.2003р. дійсно був укладений договір  кредитної лінії №24ю.  Однак,  отриманий по кредитній лінії кредит відповідачем погашений у повному обсязі з урахуванням процентної ставки. Останній платіж був здійснений 31.05.2005р. Відсутність заборгованості відповідача також підтверджується довідкою ТВБВ №10007/0201 філії –Запорізьке обласне управління ВАТ “Ощадбанк” №1370 від 15.11.2006р. Згідно з розрахунком позивача (позиція №66) відповідачеві було видано суму 8 000 грн. за платіжним дорученням №453233. Проте, такого платіжного доручення не існує та  вказана сума відповідачем не отримувалася.  Позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні відповідач усно заявив клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача на підставі Цивільного кодексу України (без зазначення конкретної статті), договору з ПП “Кредо” суми 700грн., сплачених відповідачем платіжним дорученням №86 від 20.11.2007р., №89 від 29.11.2007р. за юридичні послуги.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

21.01.2003р. між Відкритим акціонерним товариством “Державний ощадний банк України” (Банк, позивач) та Селянським фермерським господарством “Алекс” (Позичальник, відповідач) був укладений договір кредитної лінії №24ю, відповідно до умов якого Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на придбання мінеральних добрив, ядохімікатів, засобів захисту рослин, паливно-мастильних матеріалів, техніки, інвентарю, будівельних матеріалів, запасних частин і комплектуючих, насіння та посівного матеріалу, на оплату послуг по обробці землі і збиранню врожаю, транспортних послуг, лізингових платежів на придбання техніки і інвентарю в обсязі 60 000 грн., строком на 12 місяців з 21.01.2003р. по 21.01.2004р. (п.1.1).

Згідно з п.1.2 договору кредит надається з позичкового рахунку в безготівковому порядку на зазначені в договорі цілі і спрямовується на оплату контрактів і розрахункових документів.

Додатковою угодою від 17.03.2003р. до договору кредитної лінії внесено зміни, зокрема, до п.1.3 договору, та встановлено плату за користування кредитом у розмірі  22 відсотки річних.

Згідно з п.п.3.1, 3.2 позивач зобов’язався відкрити позичальнику позичковий рахунок для обліку заборгованості за кредитною лінією, здійснювати видачу кредиту в безготівковому порядку на цілі, передбачені п.1.1 договору, на підставі платіжних доручень позичальника.  Відповідач, в свою чергу, згідно з п.п.4.2, 4.3 зобов’язався  забезпечити повернення кредиту, а також щомісяця, не пізніше 30 числа сплачувати банку відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.3 договору, шляхом перерахування Банку коштів зі свого поточного рахунку №41 в Оріхівському відділенні №3011 ВАТ “Державний ощадний банк України” на підставі платіжних доручень, погашення кредиту здійснювати по закінченню дії кредитної угоди.

У п.8 договору “Юридичні адреси та реквізити” позичальником вказано СФГ “Світанок”, однак мається печатка СФГ “Алекс” і вказано , який відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи належить Фермерському господарству “Алекс”.

Оцінивши представлені докази, проаналізувавши законодавство, суд вважає вимоги позивача такими, що   задоволенню не підлягають на наступних  підставах.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу  застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з п. 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними  положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Правовідносини сторін виникли у 2003р. і продовжували існувати після 01.01.2004р., тому суд застосовує норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або  інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст.193 Господарського кодексу України  зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідачеві надано Банком кредитні кошти, однак відповідач свої зобов’язання за договором кредитної лінії №24ю від 21.01.2003р. не виконав, внаслідок чого у нього станом на 16.10.2007р. виникла заборгованість у розмірі 19884,13 грн. з урахуванням відсотків за користування кредитом та пені.

Приписами ст. ст. 33, 34  ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.  Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п.24 Положення Національного банку України "Про кредитування", затвердженого постановою Нацбанку від 28.09.1995  № 246, яке було чинне на момент укладення кредитного договору, кредити  надаються  суб'єктам  господарської діяльності у безготівковій  формі,  шляхом  сплати   платіжних   документів   з позичкового рахунку як у національній,  так і в іноземній валюті у порядку,  визначеному чинним законодавством та нормативними актами Національного   банку   України,   або   шляхом  перерахування  на розрахунковий  рахунок  позичальника,  якщо  інше  не  передбачено кредитним договором, а також у готівковій формі для розрахунків із здавачами сільськогосподарської продукції та в інших  передбачених чинним   законодавством  України  та  нормативно-правовими  актами Національного банку України  випадках.

Згідно з ст.22 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” ініціювання  переказу  здійснюється  за  такими  видами розрахункових документів:  1) платіжне доручення;  2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек;  4) платіжна вимога; 5)  меморіальний  ордер.

Як слідує із матеріалів справи, підтвердженням отримання кредиту позичальником позивач вважає його розрахунок суми заборгованості, в якому, зокрема, вказано номер платіжного доручення та сума виданих коштів.

Між тим, відповідно до п.1.30 ст.1 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” платіжне   доручення  -  розрахунковий  документ,  який містить доручення  платника  банку  або  іншій  установі  -  члену платіжної   системи,   що   його   обслуговує,  здійснити  переказ визначеної в  ньому  суми  коштів  зі  свого  рахунка  на  рахунок отримувача. Відповідно до ст. 30 цього Закону переказ  вважається  завершеним  з  моменту зарахування суми  переказу  на  рахунок  отримувача  або  її  видачі  йому   в готівковій формі.

Ухвалами суду від 23.10.2007р. та 22.11.2007р. судом у позивача витребувано  належні докази видачі суми кредиту відповідачеві, на яку позивач нараховує відсотки за користування кредитом та пеню. Однак, позивачем зазначені докази, а саме – платіжні доручення, які вказані в розрахунку позивача, у тому числі №453233 від 21.08.2004р. на суму 8000 грн., суду не надані, у судовому засіданні представник пояснив, що такі докази у нього відсутні. Відповідач отримання суми 8000грн. заперечив.

Разом з тим, згідно з ст.ст.33, 34, 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Подання доказів для підтвердження підстави вимог є обов’язком позивача.

Крім того, відповідачем надано суду довідку №1370 від 15.11.2006р., яка підписана керуючим ТВБВ №10007/0201 філії – Запорізьке обласне управління ВАТ “Ощадбанк”, відповідно до якої СФГ “Алекс” не має кредитів в ТВБВ №10007/0201.

Суд не ставить під сумнів цю довідку, враховуючи, що позивач не надав належних доказів видачі кредиту,  а тому посилання позивача в судовому засіданні на книгу вихідної кореспонденції щодо відсутності у цій книзі запису щодо видачі 15.11.2006р. цієї довідки не може спростувати факт видачі цієї довідки посадовою особою.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем, насамперед, не доведено факт надання відповідачеві кредитних коштів та наявність у відповідача заборгованості за договором кредитної лінії №24ю від 21.01.2003р. на день розгляду справи в суді, тобто не доведено факту порушення відповідачем зобов’язання,  а тому вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням відсотків за користування кредитом та пені задоволенню не підлягають у повному обсязі.

У зв’язку з цим суд не бере до уваги посилання позивача на договір застави, акт перевірки заставленого майна, та інші норми права.

На підставі викладеного, у задоволенні позову відмовляється.

Суд не вбачає підстав щодо стягнення з позивача на користь відповідача суми 700грн. за його усною заявою, оскільки ця заява не містить ні нормативного, ні документального обґрунтування. Господарським процесуальним кодексом України передбачено можливість  захисту інтересів особи шляхом пред’явлення позову; стягнення судових витрат, які складаються, зокрема, із оплати послуг адвоката (ст.ст.44,48 ГПК України). Із наданих відповідачем договору з приватним підприємством “Кредо” (без номера та дати) щодо представленням інтересів в господарському суді Запорізької області;  платіжного доручення №86 від 20.11.2007р. щодо перерахування суми 500грн. на рахунок ПП “Кредо” за юридичні послуги; платіжного доручення №89 від 29.11.2007р. щодо перерахування суми 200грн. ТОВ “Престиж” за послуги по підготовці документів до суду також не вбачається, що ці документи пов’язані з розглядом у господарському суді Запорізької області саме справи №20/543/07,  а витрати в сумі 700 грн.  є  необхідними  і  співрозмірними.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати щодо сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя                                                      Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення оформлено і підписано у повному обсязі 04.01.2008 р.