ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2007 р.
№ 02-03/2667/11

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Хандуріна М.І., –головуючого,

Мамонтової О.М.,

Удовиченка О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ДПІ у Вишгородському районі Київської області

на ухвалу
господарського суду  Київської області
від  17 вересня 2007 року

у справі
господарського суду
№ 02-03/2667/11
Київської області

за заявою
ДПІ у Вишгородському районі Київської області

до
ТОВ "Мегапромсервіс"

про
визнання банкрутом,

за участю представників сторін: не з'явились;

встановив:

ДПІ у Вишгородському районі Київської області  звернулася до господарського суду Київської області із заявою про порушення справи про банкрутство ТОВ "Мегапромсервіс".

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.09.2007 р. заяву повернуто без розгляду на підставі п. 3 ст. 63 ГПК України.

Ухвала мотивована тим, що заявником до заяви про порушення справи про банкрутство не додано доказів обґрунтованості вимог кредитора.

ДПІ у Вишгородському районі Київської області  у касаційній скарзі просить ухвалу господарського суду скасувати, справи направити на розгляд до господарського суду Київської області. В обґрунтування посилається на численні порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом  норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Стаття 52 Закону передбачає особливості банкрутства відсутнього боржника.

Згідно з ч. 1 вказаної статті незалежно від розміру вимог до боржника та строку виконання зобов'язань кредитором може бути подана заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника у разі, якщо керівні органи боржника - юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Отже, за правилами цієї статті справа про банкрутство може бути порушена у разі наявності хоча б однієї з перелічених умов, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Кредитор –ДПІ у Вишгородському районі Київської області стверджує, що звертаючись з заявою про порушення справи про банкрутство  ТОВ "Мегапромсервіс" в порядку ст. 52 Закону, посилався на відсутність боржника та його керівних органів за юридичною адресою, що підтверджується актом від 24.11.2006 р., неподання боржником податкової звітності більше року, а також боргом зі сплати податків та зборів у розмірі 136990672,00 грн.

Повертаючи матеріали ДПІ без розгляду місцевий господарський суд виходив з того, що доказів, які б свідчили про: припинення підприємницької діяльності, неможливість встановити місцезнаходження керівних органів, довідку реєструючого органу про відсутність боржника за його місцезнаходженням заявником не додано.

Даний висновок суду є таким, що ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до ст. 9 Закону, заяву про порушення провадження у справі про банкрутство може бути повернено заявникові без розгляду з підстав, передбачених цією статтею та з інших підстав, передбачених статтею 63 ГПК України. Оскаржуваною ухвалою повернено заяву про порушення справи про банкрутство з посиланням на п.3 ст.63 ГПК України.

В силу вимог ст. 1117 ГПК України  суд касаційної інстанції позбавлений права спростовувати встановлені судами обставини справи та здійснювати переоцінку доказів.

ДПІ у Вишгородському районі Київської обласні у своїй касаційній скарзі стверджує про порушення норм процесуального права судом першої інстанції, оскільки до заяви  про порушення справи про банкрутство нею було додано всі  документи, необхідні для порушення справи про банкрутство на підставі ст. 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". При цьому, ДПІ не надано жодного доказу, що підтверджував надання до суду першої інстанції документів, необхідних для порушення справи про банкрутство відсутнього боржника.

Відповідно до ст. 33 ГПК України обов’язок доказування розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти та обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскільки під час розгляду заяви судом першої інстанції було встановлено, що ініціюючий кредитор не надав суду доказів про відсутність боржника за його місцезнаходженням,    неможливості встановити місцезнаходження керівних органів боржника, доказів припинення підприємницької діяльності, а подана заява про порушення провадження у справі про банкрутство обґрунтовано була повернута без розгляду на підставі п. 3 ст. 63 ГПК України.

При цьому, відповідно до  вимог п.2 ст.9 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Крім того, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що відповідно до ст. 17 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців” відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням повинні міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців.

Статтею 18 цього Закону, яка визначає статус відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців,  передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

При цьому, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Згідно зі ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У зв’язку з чим, при встановленні факту відсутності керівних органів боржника - юридичної особи за її місцезнаходженням як ініціюючий кредитор, так і суд мають керуватися відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в своїй постанові від 06.06.2006 р. у справі № Б48/12-05.

За таких обставин Вищий господарський суд України вважає юридичну оцінку, дану судом першої інстанції такою, що ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві, і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.  1115, 1117, 1119, 11111, 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ДПІ у Вишгородському районі Київської області  залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Київської області від 17 вересня 2007 року у справі № 02-03/2667/11 залишити без змін.

Головуючий                                                            М.І. Хандурін

Судді                                                                       О.М. Мамонтова

О.С.Удовиченко