ПОСТАНОВА

"05" грудня 2007 р.
Справа № 14/89-2562

17 год. 10 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Руденка О.В.

при секретарі судового засідання  Александрову В.В.

Розглянув справу

за позовом  Державного підприємства "Мишковицький спиртовий завод" вул. Січових Стрільців, 1, с. Мишковичі, Тернопільський район, Тернопільська область

до  Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції вул. Білецька, 1, м. Тернопіль

про  визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 17.05.2007 р. /0/35380, № /0/35381, № /0/35383, № /0/35382.

За участю представників сторін:

позивача: Криль М.П., довіреність №125 від 21.03.2007р.;

відповідача: Папа Н.І., довіреність №46409/7/10-015 від 05.07.07р.

Суть справи:

Державне підприємство "Мишковицький спиртовий завод", с.Мишковичі, Тернопільський район, Тернопільська область звернулося у господарський суд Тернопільської області з позовом до Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції, м. Тернопіль про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 17.05.2007 р. /0/35380, № /0/35381, № /0/35383, № /0/35382.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що спірні акти ненормативного характеру прийняті з порушенням законодавства з питань оподаткування, а відтак підлягають скасуванню в судовому порядку. Дане твердження мотивоване тим, що викладені в акті перевірки та оспорюваних податкових повідомленнях - рішеннях висновки не відповідають приписам Закону України "Про податок на додану вартість", Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", Закону України "Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів" та Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" та інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини.

У запереченнях на позов та згідно з поясненням повноважного представника, відповідач позовні вимоги відхилив повністю, посилаючись на їхню безпідставність, зазначивши при цьому, що оскаржувані правові акти індивідуальної дії винесені контролюючим органом в межах повноважень та у відповідності до чинного законодавства, з врахуванням фактичних обставин та досліджених в процесі перевірки документів.

29.11.2007 року позивачем по справі, відповідно  до статті 51 КАС України подана заява про зміну позовних вимог згідно із якою останній просить визнати нечинними податкові повідомлення-рішення від 17.05.2007р. №/0/353825 та №/0/35383.

Учасникам судового процесу роз'яснено їх процесуальні права та обов'язки згідно  ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України.

За відсутності відповідного клопотанням технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

За результатами проведеної виїзної планової перевірки державного підприємства "Мишковицький спиртовий завод", код: 00375154 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, посадовими особами контролюючого органу 07.05.2007р. складено акт за №4273/23-222/003755154. Період діяльності платника податків, що охоплений перевіркою з 01.04.2006 року по 31.12.2006 року.

За наслідками дослідження документів позивача, податковим органом зроблені, поряд з іншими, висновки про порушення підприємством вимог Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997р. №168/97 внаслідок чого ним завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за травень - липень та за жовтень 2006 року на загальну суму 121368 грн. та Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" №283/97-ВР від 22.05.1997р., що призвело до заниження суми податку на прибуток за 9 місяців 2006 року в сумі 17907 грн. та за 2006 рік (наростаючим підсумком) в сумі 54322 грн.

Зважаючи на наведені обставини, 17.05.2007р. контролюючим органом відповідно до підпункту "б", "в" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та згідно пп.5.3.1. п.5.3. ст.5, пп.17.1.3. статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон №2181) позивачу, згідно з податковим повідомленням-рішенням №/0/35383 визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 121368 грн. та 60684 грн. штрафних (фінансових) санкцій; згідно з податковим повідомленням-рішенням №/0/35382 визначено податкове зобов'язання по податку на прибуток в розмірі 66977,1 грн. (в т.ч. 54322 за основним платежем, 12655,1 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Наведені правові акти індивідуальної дії оспорені платником податків у судовому порядку.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.

1. Відповідно до п.п. 7.7.1 п.7.7 статті 7 Закону, сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг).

Зважаючи на наведені приписи Закону у графах 23 декларації з ПДВ за спірні періоди (копії декларацій у справі) платником податку відображено дані декларації за попередній звітний період  та визначено суму бюджетного відшкодування, що підлягає перерахуванню на рахунок платника у банку (рядки 25, 25.1 декларацій).

Досліджуючи достовірність нарахування вказаних сум, посадовими особами контролюючого органу констатовано завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання  та сумою податкового кредиту за спірні періоди, яке виникло внаслідок порушення державним підприємством законодавства з питань оподаткування при відображенні у податковому обліку його фінансового - господарський операцій із  контрагентами:

-  ТОВ "Укренерго" та ВАТ "Тернопільміськаз".

Так, проведеними контролюючим органом перевірками встановлено, що контрагентами позивача, ВАТ "Тернопільміськгаз" та ТОВ "Укренерго" реалізовано  ДП "Мишковицький спиртовий завод" - промисловому споживачу, який є платником податку на додану вартість  природний  газу на загальну суму 728256,47  грн., з яких  121367,62  грн. - сума ПДВ, про що свідчать податкові накладні від 31.05.2006 р. та 31.10.2006 р. (ВАТ "Тернопільміськаз") та 30.04.06р., 31.05.2006 р. і 30.06.2006 року (ТОВ "Укренерго"), (копії податкових накладних та документів оформлених за наслідками вказаних фінансово-господарських операцій в матеріалах справи).

При реалізації природного газу позивачу ТОВ "Укренерго" та ВАТ "Тернопільміськаз", на переконання державної податкової інспекції безпідставно збільшив його вартість на суму ПДВ за ставкою 20%, що, в свою чергу, дало змогу ДП "Мишковицький спиртовий завод" включити до податкового кредиту наведені вище  суми податку на додану вартість в порушення пп. 7.2.1, п.7.2, ст.7 Закону №168/97-ВР.

Вказані висновки посадових осіб контролюючого органу ґрунтуються на  положеннях  ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", якою  операції з продажу природного газу, ввезеного на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, крім операцій з продажу такого газу для населення, бюджетних установ та інших споживачів, що не є платниками цього податку, оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість.

Вирішуючи спір по суті суд враховує, що статтею 1 Закону України "Про систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування.

В свою чергу, згідно до п.20 статті 2 Бюджетного кодексу України закон про Державний бюджет України являється законом, який затверджує повноваження органам державної влади здійснювати виконання Державного бюджету України протягом бюджетного періоду, а не законом з питань оподаткування, як помилково вважає відповідач.

Конституційний Суд України у  мотивувальній частині рішення від 9 липня 2007 року у справі № 1-29/2007 висловив наступну правову позицію:

- До повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні належить прийняття законів (пункт 3 частини першої статті 85, стаття 91 Конституції України). Виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України). Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період (частина перша статті 96 Конституції України), шляхом прийняття відповідного закону.

Питання складення, розгляду, затвердження, звіту та контролю за використанням коштів Державного бюджету України регламентовані положеннями статей 95, 96, 97, 98 Конституції України та Бюджетним кодексом України (далі - Кодекс).

Вимоги щодо змісту закону про Державний бюджет України містяться в частині другій статті 95 Конституції України, положення якої конкретизовано у статті 38 Кодексу.

Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Кодексу перелік правовідносин, які регулюються законом про Державний бюджет України, є вичерпним.

Зі змісту наведених положень Конституції України та Кодексу вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт, чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення, тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Таке положення закріплено і в частині третій статті 27 Кодексу.

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України, Кодексу, практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

Поряд із наведеним суд зважає і на те, що пунктом 11.2 статті 11 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачено, що до приведення інших законодавчих актів у відповідність з нормами цього Закону вони діють  у  частині,  що  не  суперечить цьому Закону.

Суд враховує також положення п.11.4 статті 11 Закону України "Про податок на додану вартість", якими визначено, що зміни порядку оподаткування податком на додану вартість можуть здійснюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону окремим  законом  з питань оподаткування цим податком. У разі якщо іншим  законом,  незалежно від часу його прийняття, встановлюються правила оподаткування цим  податком, відмінні від зазначених у цьому Законі, пріоритет мають норми цього Закону.

Відповідно із п.6.1 статті 6 Закону  об'єкти оподаткування,  визначені  статтею  3  цього Закону (згідно із п.3.1.1 статті 3 Закону спірні операції віднесені до числа тих, що являються об'єктом оподаткування), за винятком операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно з цим Законом (до числа тих що звільнені від оподаткування чи тих що оподатковуються за нульовою ставкою фінансово - господарські операції між державним підприємством та ТОВ "Укренерго"  Законом не віднесені) оподатковуються за ставкою 20 відсотків.

Таким чином, доводи контролюючого органу з приводу того, що позивач завищив суму податкового кредиту з податку на додану вартість за фінансово - господарськими операціями із ТОВ Укренерго" та ВАТ "Тернопільміськгаз" на положеннях законодавства з питань оподаткування не ґрунтуються.

2.

Регламентуючи порядок оподаткування операцій з пов'язаними особами, Закон про прибуток (п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7) передбачає, що доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

А п.п. 7.4.3 п.7.4 статті 7 наведеного нормативно-правового акту обумовлено, що  положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками.

Перевіряючи дотримання позивачем наведених вище правових норм, посадовими особами контролюючого органу з'ясовано, що державне підприємство у вересні - жовтні 2006 року реалізовувало  свою продукцію нерезиденту (фірма "Sheriff" та ЗАТ "Молдавізаліт", - Республіка Молдова) за цінами, що нижчі від звичайних.

В той же час, досліджені по справі документи дають суду підстави для твердження, що наведені вище висновки контролюючого органу, які викладені як в акті перевірки, так і правовому акті індивідуальної дії, що оспорюється в суді, правовим нормам, які регламентують спірні правовідносини, не відповідають.

Вирішуючи з даного приводу спір по суті суд враховує, що звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

При цьому, обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню  звичайної ціни Законом покладено на податковий орган (п.п. 1.20.8 п.1.20. статті 1 Закону про прибуток).

Вказаним нормативно-правовим актом  визначено і спосіб за яким визначається рівень звичайних цін. Так, п.п. 1.20.10 п.1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами. В той же час із актів перевірок та пояснень учасників спору наданих у судовому засіданні слідує що непрямі методи при визначенні звичайної ціни посадовими особами контролюючого органу не застосовувались.

За таких обставин, зважаючи що Закон про прибуток містить імперативну норму щодо порядку визначення звичайної ціни і іншої процедури ніж непрямі методи не передбачає то суд констатує недотримання  контролюючим органом вимог статті 19 Конституції України та положень статті 3 Закону України "Про державну податкову службу в Україні".

Пунктом 13 Указу Президента України "Про деякі заходи з дерегулювання  підприємницької діяльності" передбачено, що звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку.

В той же час, як в матеріалах справи так і в акті перевірки відсутні відомості щодо звернення в процесі перевірки суб'єктом владних повноважень до уповноваженого державного органу з приводу статистичного рівня цін на продукцію, яка реалізовувалась позивачем по справі своєму контрагенту не направлялись.

Подібні дії посадових осіб державної податкової інспекції  на переконання суду не ґрунтуються на вимогах Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", який поряд із іншим,  регламентує і механізм визначення звичайної ціни.

Так, відповідно до  пункту 1.20 статті 1 Закону про прибуток, звичайною ціною  вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера обігу товарів (робіт, послуг), яка визначається виходячи з можливості покупця (продавця) реально і без значних додаткових витрат придбати (продати) товар (роботу, послугу) на найближчій стосовно будь-якої із сторін договору території.

Підпунктом 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" обумовлено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами,  послугами) у співставних умовах. При цьому, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови  платежів, звичайних  для  такої  операції,  а  також  інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. Умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може  бути економічно обґрунтована. Зокрема враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

При цьому суд констатує, що жодних із вказаних вище умов при визначенні звичайної ціни, як свідчать матеріали перевірки, податковим органом не дотримано.

Зокрема, висновок про недотримання позивачем законодавства з питань оподаткування ґрунтується лише  на співставленні ціни продукції яка у тому ж звітному періоді реалізовувалась позивачем на території України, а саме контрагентам, які знаходяться у Одеській (ВАТ "Октябрьский") та Закарпатській (СП "Котнар") областях.

При цьому контролюючим органом не враховано  що різними були  ринки збуту продукції (Молдова та Україна), умови її поставки згідно із договірними зобов'язаннями (іноземним контрагентам на умовах FCA за правилами "Інкотермс-2000", а суб'єктам господарювання, які знаходяться на території України  на умовах EXW), умови платежів (валюта розрахунків іноземних покупців - долар США, вітчизняних, - українська гривня ), кількість продукції за контрактами  (СП "Контар" (Україна) - за контрактом 35500 дол., фактично відвантажено у спірний період 10500 дол., фірма "Sheriff" (Молдова), - за контрактом 200000 дол., відвантажено 60000 дол.), як залишені поза увагою і інші об'єктивні умови, які перелічені у п.1.20 статті 1 Закону про прибуток, і суттєво  впливають на ціну товару.

Наведені вище обставини в сукупності дають суду підстави стверджувати, що при визначені звичайної ціни податковим органом недотримані вимоги як Закону про прибуток, так і інших нормативно-правових актів, що регламентують спірні правовідносини, що, в свою чергу, вказує на невідповідність фактичним обставинам, висновків контролюючого органу про заниження позивачем бази оподаткування податком на прибуток та донарахування цього податку згідно з оспорюваним правовим актом індивідуальної дії.

Щодо застосованих контролюючим органом штрафних санкцій до державного підприємства за заниження останнім сум валових доходів за 9-ть місяців 2006 року на суму 18611 грн. суд на підставі наявних у справі доказів констатує наступне.

Як слідує із акту перевірки (сторінка 19) у декларації з податку на прибуток за ІІІ-й квартал 2006 року платником податків не включено до складу валових доходів всієї суми доходу, отриманого від продажу валюти. В подальшому (в підсумку за 2006 рік) підприємством дане порушення було виправлено самостійно без нарахування штрафної санкції.

У оспорюваному податковому повідомленні - рішенні з посиланням на п.п.  17.1.3 п.17.1 статті 17 Закону №2181 контролюючим органом до позивача застосована штрафна санкція у розмірі 4653 грн.00 коп.

При цьому суд враховує, що підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону №2181  передбачено, що штраф у відповідних розмірах застосовується  до  платника у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, що у даному випадку місця не мало.

Крім того,  згідно з вказаної норми Закону необхідною умовою для притягнення платника податків до відповідальності є наявність у нього за результатами фінансово - господарської діяльності заниженого податкового зобов'язання. І в свою чергу, за відсутності такої суми, не існує підстав для нарахування державному підприємству  штрафу за неіснуючими податковими зобов'язаннями і притягнення його до відповідальності за порушення  податкового  законодавства,  що  не мало місця.

Підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону передбачено, що якщо дані  документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях, то контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання  платника  податків.

Таким чином, наведеною правовою нормою на контролюючий орган покладено обов'язок по встановленню не тільки факту заниження податкового зобов'язання, а і випадків його завищення.

Державною податковою інспекцією зазначену вимогу при проведенні перевірки  не виконано. Зокрема, акт перевірки містить запис (стор.21) про те, що перевіряючими фактів заниження валових витрат не встановлено. В той же час фактичні обставини   справи, що підтверджені представленими позивачем належними доказами (рядки 05-05.2 декларації з податку на прибуток за 1 кв. 2007 року, що прийнята ДПІ без застережень, аудиторський звіт №9 від 31.05.2007 року) вказують на заниження ДП "Мишковицький спиртзавод" за 9 ть місяців 2006 року валових витрат з податку на прибуток  в сумі 1025232 грн., що значно перевищує суму занижених валових доходів за цей же період (18611 грн.) і засвідчує відсутність в платника податків  податкових зобов'язань по податку на прибуток у ІІІ кварталі 2006 року, а відтак і підстав для застосування до нього  штрафних санкцій, що оспорюються.

При цьому, суд зважає і на положення статті 71 КАС України, згідно із якою  в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій  покладено на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч вказаної норми,  належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність дій контролюючого органу у спірних правовідносинах суду не представлено, факт невиконання позивачем вимог  Закону про прибуток та Закону про ПДВ зібраними у справі доказами не підтверджується, а відтак позовні вимоги про визнання нечинними податкових повідомлень - рішень як обґрунтовані та належним чином доведені слід задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до ст. 94, 95, 97, 98 КАС України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.  6, 7, 86, 89, 94 - 98, 156, 162, 163 КАС України, господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції від 17.05.2007р. №/0/353825 та №/0/35383.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства "Мишковицький спиртовий завод" (вул.Січових Стрільців,1, с.Мишковичі, Тернопільський район, р/р 260073590 в ТОД АППБ "Аваль" м. Тернопіль, МФО 338501, код 0375154) - 85 (вісімдесят п'ять ) грн. сплаченого судового збору.

4. Видати виконавчий лист за заявою ДП "Мишковицький спиртовий завод".

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                                                                    О.В. Руденко