ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13.09.2007р.
м.Київ
№ 25/287-А

За позовом             Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

До                           Спеціалізованої державної податкової інспекції м. Києві по роботі з великими платниками податків

Предмет
адміністративного
позову
визнання податкових повідомлень-рішень та рішення нечинними, -

Суддя

Представники сторін :

від позивача        Громніцький Ю.П. (довіреність № 14-76 від 06.03.2006р.);

від відповідача   Сунцова Ю.В. (довіреність № 983/9/10-206 від 18.06.2007р.);

Ярмак М.М. (довіреність № 972/8/10-110 від 05.02.2007р.);

13.09.2007р. у судовому засіданні відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” (надалі НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулась до суду з позовною заявою про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з ВПП (надалі СДПІ у м. Києві по роботі з ВПП, відповідач) №/0 від 23.01.2007р., №/1 від 05.03.2007р., №/2 від 18.05.2007р. та рішення №2476/10/25-019 від 24.02.2007р..

В ході судового розгляду справи позивачем подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить визнати нечинним також податкове повідомлення-рішення № /3 від 07.06.2007р. прийняте відповідачем за результатами адміністративного оскарження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями відповідачем було неправомірно застосовані штрафні санкції передбачені пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»оскільки кошти, які зараховані відповідачем в рахунок погашення задекларованих сум податку на прибуток сплачувались підприємством з іншим призначенням –«сплата розстрочених податкових зобов'язань з податку на прибуток згідно договорів розстрочення», які в свою чергу не є податковими зобов’язаннями тому не можуть погашатись в порядку черговості.

Відповідачем подані заперечення на позовну заяву, згідно з якими він вважає вимоги позивача необґрунтованими і просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Обґрунтовуючи заперечення на позов, відповідач зазначає, що за результатами перевірки своєчасності внесення до бюджету податку на прибуток були зафіксовані порушення позивачем граничних строків сплати узгоджених податкових зобов’язань.

Посилання позивача на порушення строків застосування адміністративно-господарських санкцій передбачених ст. 250 ГК України відповідач вважає необґрунтованими, оскільки вказаним кодексом врегульовані господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності саме у сфері господарювання. Щодо органів державної влади, то вказані положення Господарського кодексу підлягають застосуванню у відносинах де орган державної влади наділений господарською компетенцією. За таких обставин, зважаючи на те, що СДПІ у м. Києві по роботі з великими платниками податків не здійснює організаційно-господарські повноваження у відносинах з НАК «Нафтогаз України», відповідно не наділена господарською компетенцією щодо останнього,  відсутні підстави застосування норм Господарського кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

За наслідками проведеної СДПІ у м. Києві по роботі з ВПП невиїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства в частині несвоєчасної сплати податку на прибуток НАК «Нафтогаз України»за період з  квітня 2006р. по серпень 2006р. було складено акт за № 895/1650/20077720 від 29.12.2006р..

Згідно висновків вказаного акту позивачеві на підставі пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»податковим повідомленням-рішенням № /0 від 23.01.2007р. визначено до сплати штрафних санкцій в розмірі 167 531 550 грн..

За результатами узгодження суми штрафних санкцій в апеляційному порядку, на виконання п. 5.3 Наказу ДПА України «Про затвердження порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій» з метою доведення до платника податків граничного терміну сплати визначеного податкового зобов’язання, відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення № №/1 від 05.03.2007р., №/2 від 18.05.2007р., № /3 від 07.06.2007р..

Актом перевірки встановлено, що позивачем порушено граничні терміни сплати податкових зобов’язань по податку на прибуток, встановлених пп. 5.3.1 п. 5.3 ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

За винесеним на підставі акту перевірки повідомленням-рішенням визначено прострочення строків сплати узгоджених сум податкових зобов’язань більше ніж на 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкових зобов’язань з податку на прибуток у розмірі 335 063 100 грн..

Як вбачається з матеріалів справи, кошти, що надходили від позивача до бюджету за цільовим призначенням – «сплата розстрочених податкових зобов’язань з податку на прибуток згідно договорів розстрочення», зараховані відповідачем на погашення недоїмки, що виникла раніше.

Усі платіжні доручення зазначені у акті перевірки, які і свідчать про порушення позивачем строків сплати податкового зобов’язання за сумою податку визначеною у декларації з податку на прибуток від 09.02.2005р. (за 2004рік) та декларації від 09.08.2005р. (за півріччя 2005р.) додані до матеріалів справи та мають визначене призначення платежу «сплата розстрочених податкових зобов’язань з податку на прибуток згідно договору № 15 30.11.2004р. КБК 11020100». Сам договір № 15 від 30.11.2004р. з доповненнями № 1,2,3,4,5 міститься в матеріалах справи та відповідно до умов договору платник податків зобов’язаний розраховувати суму процентів на несплачене розстрочене податкове зобов’язання (його частку) та сплачувати її одночасно зі сплатою відстроченої або чергової частини розстроченої суми (п. 3.2).

Як зазначено у п. 1 укладеного договору про розстрочення податкових зобов’язань розмір процентів не може бути меншим, ніж 120 відсотків облікової ставки НБУ, яка діє на перший день надання розстрочення сплати податкового зобов’язання (день сплати попередньої частки розстроченого податкового зобов’язання) або на день його (його частини) погашення (день прийняття рішення про скасування), залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою.

Тобто суми зазначені у вказаних платіжних дорученнях перераховані позивачем в рахунок погашення розстрочених податкових зобов'язань з податку на прибуток згідно з укладеним договором про розстрочення. Суми до сплати визначені умовами договору та відповідно їх строки сплати врегульовані між сторонами на договірних засадах.

Умовами договору про розстрочення податкових зобов’язань передбачалась сплата платежів, які податковим органом повинні спрямовуватись на погашення розстроченої суми боргу. Розподіл сплачених сум, їх спрямування в рахунок погашення наявної суми податкового боргу,  умовами договору не передбачено.

Згідно з пп. 14.1.1 п. 14.1 ст. 14 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" встановлено, що розстроченням податкових зобов'язань є надання платнику податків бюджетного кредиту на основну суму його податкових зобов'язань без урахування сум пені під проценти, розмір яких дорівнює розміру пені, визначеної згідно з пунктом 16.4 статті 16 цього Закону.

У преамбулі Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" зазначено, що цей Закон не регулює питання погашення та обслуговування кредитів, наданих за рахунок бюджетних коштів або позик, залучених державою чи під державні гарантії, інших зобов'язань, що випливають з угод, укладених державними органами та/або від імені держави, які регулюються нормами цивільного законодавства та іншими законами з питань державного боргу та його обслуговування.

Таким чином, надання розстрочення податкових зобов'язань не пов'язане з погашенням податкового боргу та нарахуванням пені і штрафних санкцій.

Згідно з п. 1.2 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами  України. Порядок та строки сплати розстрочених податкових зобов'язань з податку на прибуток встановлюються згідно з умовами відповідного договору розстрочення, а не законом "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" чи іншим законом України.

Тобто, порядок погашення розстрочених податкових зобов'язань не регулюється Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Відповідно до пп. 17.1.7 Закону «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкових зобов’язань протягом граничних строків, визначених цим законом, такий платник податків зобов’язаний сплатити штраф у таких розмірах:

…- при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 50% погашеної суми податкового боргу.

Згідно п. 4 укладеного Договору про розстрочення суми податкового зобов’язання з податку на прибуток в розмірі  1 796 024 100 грн. СДПІ має право розстрочені суми податкових зобов’язань та суми нарахованих процентів, що залишилися несплаченими на день прийняття рішення про скасування розстрочення, стягувати та погашати у порядку, установленому законодавством для стягнення та погашення податкового боргу. Тобто, саме в разі скасування розстрочення, несплачені суми розстрочених податкових зобов’язань та нарахованих процентів набувають статусу податкового боргу та стягуються в порядку передбаченому законодавством.

Таким чином, платіжні доручення, що наявні у платника свідчать про належне виконання платником податків взятих зобов’язань щодо погашення заборгованості на умовах розстрочення, однак, після здійсненого відповідачем розподілу (зарахування здійснених платежів в рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше) позивач несе відповідальність за несплату у повному обсязі розстрочених сум, при чому така відповідальність визначена договором.

У листі Державної податкової адміністрації України від 20.04.2005р. №7583/7/19-2117 також зазначено, що розстроченням податкових зобов'язань є надання платнику податків бюджетного кредиту на основну суму його податкових зобов'язань без урахування сум пені під проценти.

Отже, надання розстрочення податкових зобов'язань не пов'язане з погашенням податкового боргу та нарахуванням пені і штрафних санкцій.

Судом приймається посилання позивача на норми Регламенту адміністрування податків, зборів (обов'язкових платежів), затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 09.02.2006р. №62 , де у п. 10.4 визначено ключові положення нормативних документів, згідно з якими податковими органами здійснюється надання розстрочення (відстрочення) податкових зобов'язань платникам податків. Зокрема, в цьому пункті вказано, що суми пені та штрафних санкцій за несвоєчасну сплату платником розстрочених (відстрочених) податкових зобов'язань не нараховуються. Наведені норми свідчать, що розстрочені суми податкових зобов'язань сплачуються не в порядку сплати податкових зобов'язань, встановленому Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", а на умовах укладених договорів про розстрочення податкових зобов'язань.

Оскільки в призначені платежу, зазначеному у платіжних дорученнях, наведених в таблиці на стор. 4-5 Акту перевірки, зазначено про сплату розстрочених податкових зобов'язань з податку на прибуток, враховуючи відсутність законодавчих норм, які б надавали повноваження податковому органу змінювати цільове призначення коштів, що спрямовувались платником на сплату розстрочених податкових зобов'язань у відповідності до умов договору, суд зазначає  про неправомірність зарахування таких коштів в рахунок погашення податкових зобов’язань з податку на прибуток згідно декларацій за 2004р. та перше півріччя 2005р..

Нарахування штрафних санкцій в даному випадку виникло у зв’язку із веденням в автоматичному режимі обліку відповідного рахунку платника, зокрема у зв’язку із вчиненими відповідачем діями –зарахуванням визначених позивачем платежів на сплату розстрочених сум згідно з укладеним договором розстрочення  в рахунок податкових зобов’язань, що визначені згідно декларацій з податку на прибуток за 2004р., та за перше півріччя 2005р..

Натомість на підтвердження своєчасної сплати податкових зобов'язань з податку на прибуток за 2004р., та за перше півріччя 2005р. на вимоги суду позивачем надані відповідні платіжні доручення № 1645 від 21.02.2005р. (перераховано 267 943 200 грн., призначенням платежу зазначено: «сплата податку на прибуток за 2004р.»), № 6231, № 6232 від 19.08.2005р. (перераховано 5 108 400 грн. та 36 400 000 грн., з призначенням платежу: «сплата частини податку на прибуток за 1 півр. 2005р. зг. ЗУ «Про Державний бюджет на 2005р.»»).

Враховуючи викладене, оскільки судом не приймаються висновки акту перевірки в частині встановлених порушень, податкові повідомлення-рішення винесені на підставі такого акту мають бути визнані нечинними.

Твердження відповідача щодо неможливості застосування до спірних відносин Господарського кодексу суд вважає помилковими. У відповідності до ст. 1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Згідно ст. 2 Господарського кодексу України учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

Відповідно до ст. 8 Кодексу держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб'єктами господарювання. Рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування з фінансових питань, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів, а також з адміністративних та інших відносин управління, крім організаційно-господарських, в яких орган державної влади або орган місцевого самоврядування є суб'єктом, наділеним господарською компетенцією, приймаються від імені цього органу і в межах його владних повноважень.

Органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами та зобов'язані здійснювати інспектування та перевірки діяльності суб'єктів господарювання неупереджено, об'єктивно і оперативно, дотримуючись вимог законодавства, поважаючи права і законні інтереси суб'єктів господарювання.

Податковими повідомленнями-рішеннями, які оспорюються позивачем,  до позивача застосовані адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 238 ГК України за порушення  встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів  господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового  або  майнового характеру, спрямовані  на  припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Види адміністративно-господарських санкцій передбачені ст. 239 ГК України,  а саме органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до  суб'єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); зупинення операцій за рахунками суб'єктів господарювання; застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення  дії  ліцензії (патенту) на  здійснення  суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Статтею 250 ГК України встановлені строки застосування адміністративно-господарських санкцій. Зокрема зазначеною статтею встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності,  крім випадків,  передбачених законом.

Штраф, застосований до позивача згідно з спірними податковими повідомленнями-рішеннями, визначений на підставі підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який є законом, що регулює податкові правовідносини. При цьому порушення позивачем термінів сплати узгоджених податкових зобов’язань є порушенням встановлених законом правил здійснення господарської діяльності, відповідно,  передбачений підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України "Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" штраф є адміністративно-господарською санкцією в розумінні статті 241 Господарського Кодексу України, окрім того вказаним законом строки застосування штрафних санкцій не врегульовані, строки протягом якого можливим є їх накладення відсутні.

Однак, судом не взяті до уваги посилання позивача у позовній заяві на порушення строків застосування відповідачем адміністративно-господарських санкцій передбачених ст. 250 ГК України, оскільки таке твердження не відповідає дійсності через помилкове розуміння позивачем факту виявлення порушення. Зокрема, позивач вважає, що виявлення порушення відбулось у періоді, що перевірявся згідно акту. Тоді як вказані порушення відповідачем були виявлені під час перевірки, зафіксовані у складеному за її результатами акті, тобто, 29.12.2006р..

В даному випадку з дня виявлення порушення (дата складення акту перевірки)  до дня застосування таких санкцій (дата винесення податкового повідомлення-рішення) встановлений строк у шість місяців не минув. Порушення про які зазначено у акті були вчинені у перевіряємий період, тобто не пізніше ніж за один рік до застосування санкцій.

Зважаючи на невідповідність чинному законодавству обставин, що стали наслідком застосування до позивача штрафних санкцій за оспорюваними рішеннями останні визнаються судом нечинними.

Рішенням про результати розгляду скарги СДПІ у м. Києві по роботі з впп, яким залишене без змін винесене на підставі висновків акту перевірки повідомлення-рішення №/0 від 23.01.2007р., фактично встановлена відповідність винесеного рішення законодавству. Прийняттям такого рішення відповідачем підтверджено правомірність висновків акту перевірки  № 895/1650/20077720 від 29.12.2006р.. Оскільки матеріали справи свідчать про невідповідність висновків акту перевірки чинному законодавству вимога про визнання нечинним такого рішення про результати розгляду скарги є такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, ст. 105, 158-163  КАС України, господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків № №/0 від 23.01.2007р., №/1 від 05.03.2007р., №/2 від 18.05.2007р., № /3 від 07.06.2007р..

3. Визнати нечинним рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції у місті Києві по роботі з великими платниками податків №2476/10/25-019 від 24.02.2007р..

4. Стягнути з рахунків Державного бюджету України на користь Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»(01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, р/р 09 в ГОУ ПІБ, МФО 300012, код ЗКПО 20077720) 3, 40 грн. (три гривні 40 копійок) судових витрат по оплаті державного мита.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя
С.М. Морозов

дата складення постанови у повному обсязі 14.09.2007р.