СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23.10.07                                                                                 Справа № 9/546пн-ад.

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Плюс п’ять»м. Луганськ

до Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції у м. Луганську

про визнання дій протиправними

в присутності представників:

від позивача –Цукер І.Б., дов. від 06.09.07, Бурлаченко О.В., дов. № 2944 від 28.06.06

від відповідача –Вельченко А.М. - гол. держ. подат. інсп., дов. № 35275/10 від 09.10.07,  Аксьонов Д.А. - ст. держ. подат. ревізор-інсп., дов. № 37137/10 від 22.10.07.

Суть спору: позивачем заявлена вимога про визнання протиправними дії Ленінської МДПІ щодо обстеження приміщень позивача.

Відповідач, Ленінська МДПІ, у письмових запереченнях, наданих суду 23.10.07р. за № 37343/10, просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на вимоги Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.2000р. № 2181 (далі –Закон 2181), наказу ДПА України від 17.03.01р. № 110, яким затверджена Інструкція про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби.

В обгрунтування позову позивач виклав таке.

22.08.07р. відповідач, Ленінська МДПІ, здійснила обстеження його приміщень на підставі наказу начальника податкового органу № 300 від 27.03.06р. та направлення на перевірку № 849 від 21.08.07р.

Позивач вважає, що цими діями відповідач порушив абз. 4 пп. 8.6.5 Закону 2181, оскільки посадовій особі Ленінської МДПІ Аксьонову Д.А., як податковому керуючому, на підставі посвідчення № 849 від 21.08.07р. доручалося проводити обстеження приміщень позивача з метою виявлення та опису активів, на які поширюється право податкової застави…

Позивач стверджує, що у нього відсутні будь-які узгоджені податкові зобов’язання, а  пеня за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності та штрафні санкції за порушення валютного законодавства не є податковими зобов’язаннями у розумінні Закону України «Про систему оподаткування».

Таким чином, у позивача відсутні активи, що знаходяться у податковій заставі, а дії податкового керуючого є протиправними.

Оцінивши доводи позивача та відповідача і надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суди при здійсненні правосуддя повинні забезпечувати на засадах верховенства права захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Суть спірних правовідносин за цією справою зводиться до питань чи мав право відповідач, Ленінська МДПІ, проводити обстеження приміщень позивача з метою опису активів, на які поширюється право податкової застави.

У преамбулі Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.90р. № 509-ХІІ (далі –Закон 509) встановлено, що цей Закон визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності.

Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону 509 органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право:

здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових  декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та  зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та    позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати  податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі),   крім Національного банку України та його установ (далі  -  платники податків).

Як було встановлено у судовому засіданні на підставі податних документів, на підставі посвідчення № 849 від 21.08.07р. податковий керуючий Аксьонов Д.А. 22 серпня 2007 року провів опис активів, на які поширюється право податкової застави, які належать позивачу за адресою: м. Луганськ. Вул. Слов’янська, 1-в.

Відповідач в обгрунтування своїх заперечень посилається на:

- преамбулу Закону 2181, згідно з якою він є спеціальним законом з питань оподаткування,  який установлює  порядок  погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій  органів  стягнення,

- пп. 8.2.1 ст. 8 Закону 2181, та не приймає доводів позивача щодо відсутності у останнього податкових зобов’язань з порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності та відсутності у позивача застосовувати з цього приводу податкову заставу.

Суд не погоджується з такою позицією з наступних підстав.

Відповідно до пп. 8.2.1 ст. 8 Закону 2181, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (з урахуванням рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 1.17 статті 1, статті 8 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(справа про податкову заставу) від 24.03.05р.) право податкової застави виникає у разі:

- несплати у строки, встановлені цим Законом, суми податкового зобов'язання, самостійно визначеної  платником  податків  у податковій декларації, - з дня, наступного за останнім днем зазначеного строку,

- несплати у строки,  встановлені  цим  Законом, суми податкового зобов'язання, визначеної  контролюючим  органом, - з дня, наступного за останнім днем граничного строку такого погашення, визначеного у податковому повідомленні.

З аналізу ст. 8 Закону 2181 випливає, що під податковою заставою розуміється спосіб забезпечення податкового зобов’язання платника податків, не погашеного у визначений строк.

Відповідно до п. 1.2 ст. 1 Закону 2181 податкове  зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів  у  порядку  та у строки,  визначені цим Законом або іншими законами України.

Відповідно до п. 1.3 ст. Закону 2181 податковий борг (недоїмка) - податкове  зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене  платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Відповідно до п. 1.4 Закону 2181 пеня - плата у вигляді процентів, нарахованих на  суму податкового боргу (без урахування пені), що справляється з платника податків у зв'язку з несвоєчасним погашенням  податкового зобов'язання.

Як встановлено у судовому засіданні, за спірними правовідносинами йдеться про пеню за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до ст. 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб’єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб’єктами господарювання та ліквідацію його наслідків.

Пеня за порушення встановлених у ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, нарахування якої передбачено ст. 4 цього Закону, підпадає під законодавче визначення адміністративно-господарської санкції, закріплене статтею 250 ГК України, а саме: є заходом майнового характеру, спрямованим на припинення порушення суб’єкта господарювання встановлених законодавчим актом правил здійснення господарської діяльності.

Суд не приймає посилання податкового органу на преамбулу Закону 2181 щодо розповсюдження цього Закону на нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки аналіз норм Закону 2181 дає підстави для висновку, що вони за своїм регуляторним механізмом не можуть бути застосовані для регулювання порядку нарахування та сплати зазначених штрафних санкцій або пені.

Так, встановлені у пп. 15.1.1 та 15.2.1 ст. 15 Закону 2181 строк давності визначення податкового зобов’язання платника податків контролюючим органом та граничний строк стягнення податкового боргу визначені як такі, початок перебігу яких пов’язано з граничним строком пред’явлення податкової декларації або днем її фактичного пред’явлення.

Оскільки нарахування пені за порушення в сфері зовнішньоекономічної діяльності не пов’язане з пред’явленням податкової декларації, у зв’язку з тим, що сума пені не є сумою податкового зобов’язання, застосування встановленого зазначеними правовими нормами порядку визначення строку для стягнення пені неможливо. Зважаючи на те, що початок перебігу строку є невід’ємною складовою самого строку, відсутні підстави для висновку, що встановлені ст. 15 Закону 2181 строки розповсюджуються на вимоги контролюючого органу про стягнення з суб’єктів господарювання у примусовому порядку нарахованої пені за порушення в сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Ця позиція повністю підтверджується постановою Вищого адміністративного суду України від 12.10.06р. при розгляді касаційної скарги на ухвалу Житомирського апеляційного господарського суду від 01.09.05р. по справі № 10/255.

Таким чином, суд приймає доводи позивача про те, що у нього не існувало на момент здійснення відповідних дій податковим керуючим Ленінської МДПІ Аксьоновим Д.А., податкового боргу, а, отже відповідач не мав права проводити обстеження приміщень позивача з метою опису активів, на які поширюється право податкової застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади… їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, що передбачені Конституцією і законами України, проте відповідач у спірних правовідносинах порушив це конституційне правило, тому його дії є неправомірними та незаконними.

За таких обставин позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в:

1.   Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Ленінської МДПІ щодо обстеження приміщень позивача, ТОВ Плюс п’ять», іден. код 31444917, 91000, м. Луганськ, вул. 1-а Слов’янська, 1-в.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача, ТОВ Плюс п’ять», іден. код 31444917, 91000, м. Луганськ, вул. 1-а Слов’янська, 1-в, судові витрати у розмірі 3 грн. 40 коп.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 29.10.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов