донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

04.12.2007 р.
справа №16/274

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Діброви  Г.І.

суддів

Стойка  О.В. , Шевкової  Т.А.

за участю представників сторін:

від позивача:

ОСОБА_1. (довіреність б/н від
21.11.07р.),

від відповідача:

ОСОБА_2. (довіреність №7835 від
15.10.07р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3, м.Донецьк

на рішення (ухвалу)
господарського суду

Донецької області

від

03.10.2007 року

по справі

№ 16/274 (Манжур В.В.)

за позовом

Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4,
м.Донецьк

до

Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3, м.Донецьк

про

стягнення збитків в сумі 46145
грн. 00 коп.

В С Т А Н О В
И В:

У 2007 році позивач, Фізична особа
-підприємець ОСОБА_4, м.Донецьк, звернувся з позовною заявою до господарського
суду Донецької області до відповідача, Фізичної особи -підприємця ОСОБА_3,
м.Донецьк, про стягнення спричинених збитків в зв'язку з пошкодженням та
знищенням майна розмірі 33 145 грн. та збитки у вигляді упущеної вигоди в
розмірі 13 000 грн., всього 46 145 грн., також витрат на послуги адвоката в
розмірі 7 000грн. та вартість за послуги експерта в розмірі 300 грн.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 03.10.2007р. позовні вимоги Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_4, м.Донецьк були задоволені частково. З відповідача на користь позивача
було присуджено до стягнення 25 905 грн. 80 коп. -збитків, 13 000 грн.
-упущеної вигоди та витрати за послуги адвоката в розмірі 7 000 грн. В іншій
частині позову відмовлено. Судове рішення мотивоване тим, що суд не прийняв
суму  зазначену позивачем як вартість
пошкоджених меблів - 26 440 грн., оскільки
згідно висновку експерта меблі були пошкоджені на 50-70 %, тому 100% їх
вартість не може підлягати стягненню. Згідно висновку експертизи, судом
стягнуто збитки за пошкоджені меблі в розмірі 19 200 грн. 80 коп. Вимоги  позивача щодо оплати вартості експертизи в
сумі 300 грн. не задоволені, тому що всупереч ст.44 ГПК України експертиза була
проведена за власною ініціативою позивача, а не призначена судом.

Відповідач, Фізична особа
-підприємець ОСОБА_3, м.Донецьк, з прийнятим рішенням не згоден, вважає його
незаконним, необґрунтованим, та
прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального та
процесуального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду
Донецької області від 03.10.2007р. скасувати повністю.

В судовому засіданні позивач,
Фізична особа -підприємець ОСОБА_4, надав відзив на апеляційну скаргу, яким він
вважає, що рішення господарського суду Донецької області від 03.10.07р. є
обґрунтованим, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні представники
сторін підтримали свої позиції щодо апеляційної скарги.

Судова колегія Донецького
апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну
скаргу, оскільки для з'ясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів,
що знаходяться в матеріалах справи
№16/274, та наданих
представниками сторін пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного
господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про
судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин,
переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо
застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального
права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101
Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи
апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає
справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував
неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від
нього. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не
були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судовому засіданні представник
позивача надав судовій колегії Договір про сумісну діяльність від 20.06.05р.,
укладений між фізичними особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якості додаткового доказу.
Судова колегія відмовляє у залученні до матеріалів справи цього документу,
оскільки представник не надав апеляційній інстанції обґрунтованого клопотання в
порядку вимог ст.101 ГПК України про неможливість його подання суду першої
інстанції з причин, що не залежали від нього. Тому позивачеві повернутий цей
документ в судовому засіданні.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх
відсутності -на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із
загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини
справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до пп. 2,3,4 ст. 129 Конституції
України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового
процесу перед законом та судом, забезпечення доведеності вини, змагальність
сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у  доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України,
правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду не відповідає
вищевказаним вимогам і підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи,
згідно з Довіреністю № 2824, засвідченою 23.06.05р. приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, фізичній особі  ОСОБА_4було передано право на розпорядження
від імені власника нерухомістю (продаж, обмін, заклад), але без права дарування
декількох об'єктів нерухомості, належних на праві приватної власності фізичній
особі ОСОБА_5, в тому числі квартироюАДРЕСА_1.

Відповідно до вищезазначеної
Довіреності фізичній особі ОСОБА_4було надано право від імені фізичної особи
ОСОБА_5укладати договори оренди нерухомості, самостійно визначати суми орендної
плати, терміни та інші умови договорів тощо.

01.06.06р. між позивачем, Фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_4, м.Донецьк (орендодавець), та відповідачем,
Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_3, м.Донецьк (орендар), був укладений
Договір оренди двохкімнатної жилої квартири, що розташована за адресою:
м.Донецьк,АДРЕСА_1.

Як вказує позивач, по закінченню
терміну дії Договору, сторонами за взаємною згодою він фактично був
пролонгований на невизначений термін та з 01.02.07р. розмір орендної плати був
встановлений в сумі,  еквівалентній 1300
доларів США в місяць.

Виходячи з пояснень позивача,
відповідно пункту 5.5 Договору оренди, позивач 11.07.07р. здійснив  перевірку об'єкту оренди, тобто перевірку
стану квартири, меблів та побутової техніки.

За результатом перевірки позивачем
були встановлені значні  пошкодження  меблів, шпалер,  що
виникли  з причини утримання в
зазначеній квартирі домашньої
тварини  (собаки) без погодження з
Орендодавцем. Позивачем був складений Акт перевірки стану квартири № АДРЕСА_1 в
місті Донецьку, в якому були  відображені
вказані  пошкодження. Відповідач, зі слів
позивача, підписувати Акт відмовився.

16.07.07р. позивач направив на
адресу відповідача претензію, якою запропонував розірвати Договір оренди та
відшкодувати 27 000 грн., в зв'язку з пошкодженням орендного майна. Як пояснює
позивач, відповідач на претензію відповіді не надав, але 31.07.07р. звільнив
квартиру.

З метою визначення розміру
матеріальної шкоди, позивач за власною ініціативою провів експертизу. Згідно
висновку Донецького обласного бюро експертиз № 166 від 03.08.07р.  матеріальна шкода в результаті пошкодження
майна становить 19 200 грн. 80 коп.

За цих підстав позивач, Фізична
особа -підприємець ОСОБА_4, м.Донецьк, звернувся до господарського суду
Донецької області за захистом своїх порушених прав з позовною заявою про
відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої за Договором оренди квартири,
одночасно в резолютивній частині позову зазначивши про стягнення збитків.

Відповідно до ст.ст. 54, 57 ГПК
України, позивач в позовній заяві повинен викласти докази, які підтверджують
його вимоги, а також додати до заяви необхідні документи. Здійснюючи правосуддя
в господарських відносинах, суд повинен у визначеному законом порядку
встановлювати по кожній справі об'єктивну істину. Обґрунтованість поданого
позову, а також винесеного потім судового рішення визначається наявністю або
відсутністю доказів.

Суд І інстанції, приймаючи в серпні
2007р. позовну заяву Фізичної особи -підприємця ОСОБА_4, м.Донецьк до фізичної
особи -підприємця ОСОБА_3, м.Донецьк, допустив порушення  норм процесуального права і при розгляді
справи помилково не припинив провадження по справі, а прийняв рішення по суті
позову, яке підлягає скасуванню з огляду на наступне:

Відповідно до вимог статті 1
Господарського процесуального кодексу України право на звернення до
господарського суду мають Підприємства,
установи,  організації, інші
юридичні особи (у тому  числі  іноземні),
громадяни,  які здійснюють
підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому
порядку набули   статусу   суб'єкта
підприємницької  діяльності  (далі
- підприємства  та   організації)
згідно   з   встановленою   підвідомчістю господарських справ за захистом
своїх  порушених  або
оспорюваних прав   і  охоронюваних
законом  інтересів,  а
також  для  вжиття передбачених  цим
Кодексом  заходів,  спрямованих
на запобігання правопорушення.

Статтею 238 Цивільного кодексу
України представник не може вчиняти правочин від імені особи,  яку він представляє,  у своїх інтересах або в інтересах  іншої
особи, представником  якої  він
одночасно  є,  за
винятком комерційного

представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, а
саме з Довіреності від 23.06.05р., власником квартири № АДРЕСА_1 в місті
Донецьку і майна, що знаходиться в ній, є громадянка України - ОСОБА_5. Цією
довіреністю фізична особа ОСОБА_5 передала фізичній особі ОСОБА_4. право від
свого імені здійснювати розпорядження, укладання договорів оренди та інше
декількома об'єктами нерухомості, а також квартири НОМЕР_1

Донецьким апеляційним господарським
судом 26.11.07р. було надіслано запит до Комунального підприємства «Бюро
технічної інвентаризації м.Донецька»щодо правового статусу власника квартири
АДРЕСА_1, місто Донецьк. Згідно відповіді КП «БТІ м.Донецька»№07-СС від
03.12.07р. майно, яке передане в оренду за Договором, що є підставою позову, є
житловою квартирою і власником зазначеної квартири є фізична особа ОСОБА_5.

За цих підстав, колегією суддів
встановлено, що власником спірної квартири є і залишається громадянка ОСОБА_5 і
лише вона як власник майна мала право звертатися до суду по захист своїх
порушених прав та відшкодування шкоди чи збитків. Але в позовній заяві чітко
вказано, що позивач просить стягнути вартість завданих збитків, упущену вигоду,
витрати на сплату послуг адвоката, за послуги експерта саме йому та саме на
його користь, а не на користь власника майна, що суперечить нотаріально засвідченій
Довіреності №2824 від 23.06.05р. та приписам глави 68 Цивільного кодексу
України.

При прийнятті рішення,
господарський суд Донецької області помилково зробив посилання на статтю 770 ЦК
України, якою зазначено, що у  разі зміни
власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та
обов'язки наймодавця. Докази того, що власником квартири на момент звернення до
суду першої інстанції є фізична особа -підприємець ОСОБА_4, позивачем не надані
та в матеріалах справи також відсутні.

Згідно приписів статті 179
Господарського кодексу України
майново-господарські
зобов'язання,  які   виникають
між суб'єктами
господарювання  або  між
суб'єктами  господарювання і
негосподарюючими  суб'єктами  -
юридичними  особами  на
підставі господарських договорів, є господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Зміст  господарського  договору становлять умови договору, визначені
угодою його сторін,  спрямованою на
встановлення,  зміну або припинення
господарських зобов'язань,  як погоджені
сторонами, так і ті,  що  приймаються
ними  як  обов'язкові
умови  договору відповідно до
законодавства. (ст. 180 ГК України).

Проте, при дослідженні Договору від
01.06.06р. укладеного між Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_4 та Фізичною
особою -підприємцем ОСОБА_3, колегія суддів встановила, що його предметом є
передача у платне користування житлової двохкімнатної квартири №АДРЕСА_1 в
місті Донецьку, з метою мешкання в ньому Орендаря (відповідача), тобто цей
Договір не має ознак господарського договору.

Отже, взаємовідносини сторін за
даним Договором підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, а саме
Глави 59 - НАЙМ (ОРЕНДА) ЖИТЛА. За договором найму (оренди) житла, одна сторона
- власник житла  (наймодавець)  передає
або  зобов'язується передати другій
стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на  певний
строк за плату (ст.810 ЦК України). Предметом  договору
найму  житла  можуть бути помешкання, зокрема  квартира
або  її  частина,
житловий  будинок  або
його частина (ст. 812 ЦК України). Сторонами  у
договорі  найму житла можуть бути
фізичні та юридичні особи. Якщо наймачем є юридична особа, вона може
використовувати житло лише для проживання у ньому фізичних осіб.

Також статтею 383 ЦК України
встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і
не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ст. 815 ЦК
України наймач зобов'язаний
використовувати   житло  лише
для проживання у ньому, тобто він не має права використовувати житло для
промислового виробництва, підприємницької діяльності тощо. Це положення вказує
на цільовий характер договору найму житла, що має своє відображення в ст.383 ЦК
України та у пункті 5.1 Договору, яким сторони передбачили використання об'єкту
оренди (квартири №64) тільки за його цільовим призначенням.

З урахуванням вищевикладеного,
Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку, що взаємовідносини
сторін взагалі не підпадають під регулювання норм Господарського кодексу
України, як акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській
сфері, оскільки між сторонами по справі склалися не господарські, а цивільні
правовідносини. До врегулювань правовідносин сторін цього Договору, який є
договором найму (оренди) житла, слід застосовувати норми Цивільного кодексу
України.

Господарським договором оренди
майна є тільки договір, за яким передане в оренду майно з метою здійснення
підприємницької  діяльності, тобто нерухомість
для виробничо-технічних цілей тощо. У випадку використання майна з іншою метою,
наприклад, для проживання навіть і суб'єктів підприємницької діяльності, як
фізичних осіб, договір оренди житла не підпадає під регулювання норм
господарського кодексу України і спори, підставою яких є такий договір, не
можуть розглядатися в господарських судах України.

Господарський спір підвідомчий
господарському суду, зокрема, за таких умов:

а) участь у спорі суб'єкта
господарювання;

б) наявність між сторонами, по-перше,
господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським
кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і,
по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

в) відсутність у законі норми, що
прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 12 ГПК України вказаний
вичерпний перелік справ, що підвідомчі господарським судам. Підвідомчість -це
визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду
справ, віднесених до їх компетенції.

У вирішенні питання про те, чи є
правовідносини господарськими, а спір -господарським, слід виходити з
визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

У господарських судах мають
вирішуватися усі спори, що виникають з господарських договорів між суб'єктами
господарювання.

Частиною 3 статті 22 Закону України
«Про судоустрій України»передбачено, що місцеві господарські суди розглядають
справи, які виникають з господарських правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх підсудності. Згідно з частиною 1 статті
21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі
-позивачами і відповідачами -можуть бути підприємства та організації, зазначені
у статті 1 цього Кодексу.

Таким чином, господарські суди
вирішують спори у порядку позовного провадження, коли склад учасників спору
відповідає статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а
правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер.

В даному випадку, правовідносини
сторін за цим Договором не носять господарський характер, тому дана справа не
підвідомча господарському суду.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що рішення прийнято господарським судом з порушенням правил предметної
підсудності, оскільки місцеві господарські суди можуть розглядати тільки
справи, підвідомчі господарським судам, тобто судом порушені норми
процесуального права, а саме ст.ст. 1,3,12,13 ГПК України, що є в будь-якому
випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

За таких обставин, рішення
господарського суду Донецької області від 03.10.2007 року у справі № 16/274
підлягає скасуванню, апеляційна скарга -задоволенню, провадження по справі
№16/274 припиненню по п.1 ст. 80 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 12, 13, п.1.
ст. 80, ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105
Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_3, м.Донецьк на рішення господарського суду Донецької області
від 03.10.2007 року у справі № 16/274 -задовольнити.

Рішення господарського суду
Донецької області від 03.10.2007 року у справі № 16/274 -скасувати.

Провадження по справі № 16/274 за
позовом Фізичної особи -підприємця ОСОБА_4, м.Донецьк до Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_3, м.Донецьк, про стягнення спричинених збитків в зв'язку з
пошкодженням та знищенням майна розмірі 33 145 грн. та збитки у вигляді
упущеної вигоди в розмірі 13 000 грн., всього 46 145 грн., також витрат на
послуги адвоката в розмірі 7 000грн. та вартість за послуги експерта в розмірі
300 грн. припинити.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п'ятиденний строк  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через
Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий          Г.І.
Діброва

Судді:          О.В.
Стойка

Т.А.
Шевкова

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС