ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2007 р.                                                           Справа № 7/151-06

Житомирський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого   судді                                                  Зарудяної Л.О.

суддів:                                                                        Вечірка І.О

Ляхевич А.А.

при секретарях:                                                            Швидченко О.В.                     Кулик О.А.,

Артемчук О.Я.,

за участю представників сторін:

від позивача:      Дейнеки В.М. - представника за довіреністю від 12.02.2007р.,                      Болховітіна В.М. - арбітражного керуючого ( був присутній в судовому

засіданні  30.10.2007р.),

від відповідача: Лучка В.О. - директора (був присутній в судових засіданнях                   16.10.2007 р. та  30.10.2007р.),

Татаріна І.В. - представника за довіреністю від 01.11.2007р.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного аграрного виробничо-комерційного

підприємства "Поділля", м. Гайсин Вінницької області

на рішення господарського суду Вінницької області

від "12" липня 2007 р. у справі № 7/151-06 ( суддя Мінєєва Н.В. )

за позовом Приватного аграрного виробничо-комерційного підприємства "Поділля",м. Гайсин Вінницької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного українсько- американського

підприємства "Інтерком", м. Умань Черкаської області

про визнання недійсним договору із доповненням до нього та акта прийому-передачі

від 13.01.2001 р.

з оголошеною в судовому засіданні 16.10.2007 р. перервою до 30.10.2007 р., а в засіданні  30.10.2007 р. - до 06.11.2007 р. згідно зі  ст. 77 ГПК України,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 12.07.2007 р. усправі №7/151-06 відмовлено в позові в частині визнання недійсним договору про співробітництво від 06.10.2000 р. із доповненням №1 від 17.10.2000 р. до нього та припинено провадження у справі в частині визнання недійсним акту прийому-передачі від 13.01.2001 р.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач у справі подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення скасувати в частині відмови в позові про визнання недійсним договору про співробітництво від 06.10.2000 р. із   доповненням №1 від 17.10.2000 р. до нього, прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що суд першої інстанції порушив й неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу, позивач посилається, зокрема на таке:

- при визнанні недійсним договору про співробітництво від 06.10.2000 р. слід застосовувати положення ЦК УРСР;

- суд дійшов помилкового висновку, що спірний договір є договором дарування;

- фактично між сторонами укладено договір про сумісну діяльність;

- правовідносини, пов"язані із сумісною діяльністю сторін для досягнення якоїсь спільної господарської мети без створення юридичної особи, регулює глава 38 ЦК УРСР;

- предмет спірного договору та його текст за змістом повністю відповідає тим правовідносинам, які регулює глава 38 ЦК УРСР;

- суд першої інстанції помилково стверджує, що істотні умови спірного договору не погоджені, а тому він вважається неукладеним;

- істотні умови договору про співробітництво були погоджені, так як договір був укладений і немає жодного доказу того, що хоч одна сторона не погоджувалась із такими умовами договору, однак виконання договору в повній мірі не відбулось;

- суд помилково ототожнює такі поняття як "укладення договору" і "виконання договору";

-  п.2.1.4 спірного договору прямо суперечить його суті та нормам ст.ст.430,432 ЦК УРСР, оскільки у вказаних нормах відсутнє посилання на безоплатну передачу одним учасником у власність іншому учаснику майна, а із Доповнень №1 від      17.10.2000 р. до договору вбачається, що на підставі  п.2.1.4 спірного договору основні засоби та обладнання, що належать ПАВКП "Поділля", безоплатно передається у власність ТОВ СП "Інтерком" з правом повного господарського відання, про що оформляється акт прийому - передачі з переліком майна, що передається;

- відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону;

- спірний договір не був зареєстрований в органах державної податкової служби, як того вимагають приписи Порядку обліку платників податків, зборів                       ( обов"язкових платежів ), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 р. №80, та Порядку складання Звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.09.2004 р. №571;

- Гайсинська міжрайонна державна податкова інспекція Вінницької області листом від 01.03.2007 р. №2300 на запит арбітражного керуючого позивача підтвердила, що реєстрація про спільну діяльність в податковій інспекції не проводилась;

- скаржник не може дарувати іншим юридичним особам майно; в його статуті не зазначається, що він може бути дарувальником;

- із змісту ч.5 ст.10 Закону України "Про підприємства в Україні" від 27.03.91 р., який діяв на момент укладення спірного договору, про правовідносини дарування не йдеться; відповідно до ч.3 ст.720 ЦК України підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника;

-  помилковим є висновок суду першої інстанції з посиланням на положення ч.11 ст.17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що розгляд заяв про визнання угод недійсними і повернення всього отриманого за такою угодою здійснюється господарським судом у процедурі провадження у справі про банкрутство;

- в даному випадку норми ч.11 ст.17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не поширюються на правовідносини, що виникли; слід застосовувати норми Господарського процесуального кодексу.

У  судовому засіданні арбітражний керуючий та представник позивача апеляційну скаргу підтримали; представники відповідача проти її доводів й вимог заперечили, вважаючи оскаржене рішення законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін, а скаргу без задоволення ( більш детально позицію відповідача викладено в письмових запереченнях від 10.10.2007 р. на апеляційну скаргу) .

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для її задоволення з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що 01.03.2006 р. ПАВКП "Поділля" подало до господарського суду Вінницької області позовну заяву про визнання недійсним укладеного з ТОВ Спільне українсько-американське підприємство "Інтерком" ( вказану особу зазначено в якості відповідача ) договору про співробітництво від 06.10.2000 р. із доповненням № 1 від 17. 10. 2000 року до нього та актом прийому-передачі від                13.01.2001 р. з посиланням на те, що вказаний договір суперечить нормам ст.ст.430,432 ЦК УРСР, а тому має бути визнаний недійсним на підставі ст.48 ЦК УРСР( а.спр.3-5,      т.1 ).

Ухвалою від 02.03.2006 р. господарський суд Вінницької області порушив провадження у справі №8/100-06 та прийняв вищезазначену позовну заяву до розгляду ( а.спр.1, т.1 ).

Позивачем додатково подавались також письмові пояснення до позову               ( а.спр.7. т.2 ) та доповнення до позовної заяви ( а.спр.94,95,т.3 ).

Розглянувши позовні вимоги по суті, місцевий господарський суд ( як вже зазначалось вище ) відмовив у позові в частині визнання недійсним договору про співробітництво від 06.10.2000 р. із доповненням №1 від 17.10.2000 р. до нього та припинив провадження у справі в частині визнання недійсним акту прийому-передачі від 13.01.2001 р. з посиланням на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки спірний договір є фактично договором дарування, а акт прийому-передачі є документом ( а не договором ), який свідчить про факт вчинення сторонами погоджених умовами договору дій.

Судова колегія погоджується з такими висновками господарського суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,  06.10.2000р. між спільним підприємством «Інтерком» ( згідно із Статутом - Спільне українсько-американське підприємство "Інтерком у формі товариства з обмеженою відповідальністю - а.спр.79-93, т.2 ) та ПАВКП «Поділля» був укладений договір про співробітництво  ( а.спр.14-17, т.1 ).

Пунктом 2.1.4. зазначеного договору, зокрема, визначено, що учасники мають право надавати фінансову допомогу учаснику на відплатних або безоплатних засадах, трудовими, матеріальними і фінансовими ресурсами.

Згідно з п. 6.1. договору про співробітництво від 06.10.2000р. договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і діє на протязі 10 років.

17.10.2000р. між сторонами було укладено доповнення № 1  ( а.спр.18, т.1 ) до договору про співробітництво від 06.10.2000р., відповідно до якого сторони дійшли згоди про наступне: майно : основні засоби та обладнання, що належать ПАВКП «Поділля», безоплатно передається у власність ТОВ СП «Інтерком» з правом повного господарського відання, про що оформляється акт прийому - передачі з переліком майна, що передається. Передача майна здійснюється за його залишковою вартістю на момент передачі.

На виконання зазначеного доповнення № 1 від 17.10.2000р. до договору про співробітництво від 06.10.2000р. ПАВКП «Поділля» передав, а ТОВ СП «Інтерком» прийняв майно, що перелічено у акті прийому - передачі від  13.01.2001р.  на загальну суму 3991619,14  грн.,   про  що  сторонами  складений  відповідний  акт  прийому-передачі  від 13.01.2001р. ( а.спр.19,20, т.1 ).

Слід наголосити, що в матеріали справи подано копії договору про співробітництво від 06.10.2000р., доповнення №1 від 17 жовтня 2000р. до договору про співробітництво від 06.10.2000р., акту прийому - передачі від 13.01.2001р., засвідчені арбітражним керуючим В.М.Болховітіним, який за повідомленням представника позивача в засіданні апеляційного суду 16.10.2007 р. посвідчив договір без наявності його оригіналу, оскільки оригінал договору у позивача  відсутній .

Як повідомив директор Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-американське підприємство "Інтерком" в засіданні апеляційного суду 16.10.2007 р., і у відповідача відсутній оригінал спірного договору.

Враховуючи, що апеляційним господарським  судом були оглянуті в засіданні 16.10.2007 р. нотаріально засвідчені копії договору про співробітництво від 06.10.2000р., доповнення №1 від 17 жовтня 2000р. до договору про співробітництво від 06.10.2000р., акта прийому - передачі від 13.01.2001р., колегія суддів вважає копії вищезазначених документів, що містяться в матеріалах справи на аркушах 14-20, т.1, належними доказами.

Із висновку спеціаліста №90 ( а.спр.18,19,т.2 ) вбачається, що на підставі листа арбітражного керуючого ( керуючого санацією ) позивача  Болховітіна В.М. за №10 від 31.01.2006 р. Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено техніко-криміналістичне дослідження відображень відбитків печатки  ПАВКП "Поділля" на копіях вищезазначених документів.

За результатами проведення згаданого дослідження встановлено, що на копіях спірних документів містяться відображення не печатки ПАВКП "Поділля", а іншої печатки.

Проте слід зазначити, що наявність печатки на договорі, враховуючи вимоги чинного на момент укладення спірних договору та доповнення до нього законодавства, не є обов"язковим реквізитом, в зв"язку з чим вказаний висновок не впливає на законність спірного договору та доповнення до нього.

Згідно з п.6 Роз"яснення ВАСУ "02-5/111 від 12.03.99 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов"язаних з визнанням угод недійсними" відсутність відтиску печатки підприємства, установи, організації на скріпленій підписом угоді не є порушенням форми угоди.

Факт отримання відповідачем майна за актом прийому - передачі від 13.01.2001р. підтверджується  актом КРУ у Черкаській області Контрольно-ревізійного відділу у місті Умані та Уманському районі № 02-45/56 від 01.08.2006р. «Про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності спільного українсько-американського підприємства «Інтерком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю за період з 01.01.2000р. по 01.07.2006р. ( а.спр.45-50, т.3 ), згідно з  яким встановлено, що «ревізією повноти надходження товарно-матеріальних цінностей від ПАВК «Поділля», проведеною суцільним методом шляхом звірки даних первинних документів та головної книги за період, що ревізувався, встановлено, що в січні 2001 року від ПАВК «Поділля» безоплатно надійшли основні засоби в кількості 99 одиниць на загальну суму 3991619,14 грн., які згідно акту прийому-передачі від 13.01.2001р. оприбутковані по бухгалтерському обліку в повному обсязі на субрахунку 103 «Будинки та споруди» в кількості 12 одиниць на загальну суму 2378752,63 грн., на субрахунку 104 «Машини та обладнання» в кількості 83 одиниці на загальну суму 1560741,40 грн., на субрахунку 105 «Транспортні засоби» в кількості 4 одиниці на загальну суму        52125,11 грн.

Зазначена господарська операція здійснена на підставі п. 2.1.4. договору про співробітництво від 06.10.2000р. та на підставі п. 1 доповнення № 1 від 17.10.2000р. до договору про співробітництво від 06.10.2000р.

Згідно даних бухгалтерського обліку СП ТОВ "Інтерком" в періоді, що ревізувався, розрахунки за отримане майно з ПАВК "Поділля" не проводились, заборгованість за розрахунками з ПАВК "Поділля" не рахувалась.

Оскільки правовідносини щодо передачі майна мали місце в 2001 році і були виконані в момент укладення акту прийому - передачі від 13.01.2001р., апеляційний суд вважає за необхідне в даній частині керуватися нормами ЦК УРСР (1963р.).

Такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції, з яким не можна не погодитись.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (1963р.) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Таким чином, з моменту отримання відповідачем майна за актом прийому-передачі від 13.01.2001р., останній набув на нього право власності.

З"ясуванням наявних у справі доказів судовою колегією встановлено, що спірне майно передано позивачем відповідачеві у власність безоплатно, оскільки оприбутковано на баланс відповідача, а заборгованість по розрахункам відсутня.

Згідно зі ст. 4 ч. 2 ЦК УРСР (1963р.) цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

І в позовній заяві, і в апеляційній скарзі позивач стверджує, що спірний договір про співробітництво від 06.10.2000р. за своєю правовою природою є договором про сумісну діяльність, правовідносини за яким регулюються главою 38 ЦК УРСР (1963р.).

З таким твердженням судова колегія не погоджується, враховуючи таке.

Відповідно до приписів ч.1 ст.430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов"язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, тобто мета - одна із істотних умов, необхідних для договору про сумісну діяльність.

Крім того, згідно з ч.1 ст.431 ЦК УРСР ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою.

Правовідносини за сумісною діяльністю передбачають здійснення учасниками сумісної діяльності внесків грошима чи іншим майном або трудовою участю, визначення порядку покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності ( ч.1 ст.ст.432,433 ЦК УРСР ) .

Судова колегія вважає, що договір про співробітництво від 06.10.2000 р. не містить вищеперелічених істотних умов, необхідних для договору про сумісну діяльність, тобто сторонами такі істотні умови не погоджено.

Такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції.

Однак відсутність в договорі істотних умов не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки за таких обставин договір вважається неукладеним.

Проте, на думку судової колегії, з урахуванням доповнень до договору та акта  прийому-передачі від 13.01.2001 р., сторонами погоджені істотні умови договору дарування.

Отже, спірний договір з урахуванням доповнень до нього за своєю правовою природою є договором дарування, оскільки однією із його умов є  безоплатна передача позивачем відповідачеві у власність спірного майна.

Згідно  зі ст. 243 ЦК УРСР (1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. При цьому, виходячи із приписів ч.3 ст.244, ст. 227 ЦК УРСР (1963р.), враховуючи коло учасників договору, нотаріальне посвідчення договору не є обов"язковим.

Вартість майна узгоджена сторонами в акті приймання-передачі, тобто істотні умови договору дарування погоджені.

З врахуванням викладеного обставини, зазначені в позовній заяві, не можуть бути підставою для визнання недійсним договору дарування.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що спірний договір не був зареєстрований в органах державної податкової служби, як того вимагають приписи Порядку обліку платників податків, зборів  ( обов"язкових платежів ), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 р. №80, та Порядку складання Звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.09.2004 р. №571; і що Гайсинська міжрайонна державна податкова інспекція Вінницької області листом від 01.03.2007 р. №2300 на запит арбітражного керуючого позивача підтвердила, що реєстрація про спільну діяльність в податковій інспекції не проводилась.

Однак з врахуванням того, що фактично спірний договір не містить ознак договору про сумісну діяльність в розумінні глави 38 ЦК УРСР (1963р.), а містить ознаки договору дарування, то він не потребував реєстрації у державних податкових органах, а тому  безпідставними є доводи скарги про протилежне.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ПАВКП "Поділля" не може бути дарувальником, оскільки про це не зазначено в його Статуті, як того вимагає ч.3 ст.720 ЦК України, та про таке право не зазначено в  ч.5 ст.10 Закону України "Про підприємства в Україні" від 27.03.91 р., який діяв на момент укладення спірного договору.

Таке тлумачення, на думку судової колегії, є помилковим.

П.5 ст.10 вищезазначеного закону передбачає можливість передачі одним підприємством іншому підприємству певного майна та списання його з балансу, що є тотожним даруванню.

Крім того, чинним на той час законодавством, а саме : ч.1 ст.4 Закону України "Про власність" встановлено право власника на свій розсуд, зокрема розпоряджатися належним йому майном.

Слід зазначити, що зі сторони ПАВКП "Поділля", яке є приватним підприємством, зокрема  договір підписано  Коваліцьким А.П. Вказана особа є  засновником підприємства.

Крім того, відповідно до п.8.1 Статуту   ( а.спр.10-13, т.2 ) Коваліцький А.П.  здійснює управління підприємством ( тобто є керівником ) та має право укладати угоди, доповнення до них.

Що ж до посилань позивача на ч.3 ст.720 ЦК України, то вказані норми закону не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки ЦК України набрав чинності лише з 01.01.2004 р., тобто після укладення спірного договору.

Слід зазначити, що право власності відповідача на нерухоме майно, передане йому за актом прийому-передачі від 13.01.2001р., підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.01.2006р., виданим на підставі рішення виконавчого комітету Гайсинської міської ради № 14 від 18.01.2006р. ( а.спр.98,т.2 ). Доказів скасування чи визнання недійсними зазначеного рішення виконкому та свідоцтва про право власності сторонами суду не надано. Таким чином, відповідач є титульним власником нерухомого майна.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Вінницької області від 04.10.2001 р. порушено провадження у справі №800/5 про визнання банкрутом ПАВКП "Поділля" ( копія ухвали знаходиться на а.спр.44, т.2 ).

05.02.2002 р. вищезазначений господарський суд ухвалив перейти до процедури санації ПАВКП "Поділля", припинивши повноваження арбітражного керуючого - розпорядника майна Болховітіна В.М., призначивши його керуючим санацією, а 14.06.2005 р. - ухвалив затвердити план санації ( засвідчена копія відповідної ухвали знаходиться на а.спр.21, т.1 ).

Той факт, що спірне майно на момент прийняття господарським судом ухвали про санацію ПАВК «Поділля» обліковувалося на балансі позивача, не змінює  правового статусу майна, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання правильності ведення бухгалтерського обліку належать до компетенції власника юридичної особи. Крім того, виходячи із приписів зазначеного Закону, до компетенції однієї юридичної особи, в даному випадку відповідача, не можуть належати питання вирішення правильності ведення бухгалтерського обліку іншої юридичної особи -позивача.

Стаття 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" регулює питання винесення ухвали про санацію боржника, призначення керуючого санацією та його повноваження.

Згідно з ч. З ст. 17 Закону одночасно з винесенням ухвали про санацію господарський суд своєю ухвалою призначає керуючого санацією за наявності у нього ліцензії, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 4 ст. 17 Закону з дня винесення ухвали про санацію: керівник боржника відсторонюється від посади у порядку, визначеному законодавством про працю, управління боржником переходить до керуючого санацією, крім випадку, передбаченого статтею 53 цього Закону; припиняються повноваження органів управління боржника - юридичної особи, повноваження органів управління передаються керуючому санацією. Органи управління боржника протягом трьох днів з дня прийняття рішення про санацію та призначення керуючого санацією зобов'язані забезпечити передачу керуючому санацією бухгалтерської та іншої документації боржника, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей.

Частина 5 ст. 17 Закону визначає, що керуючий санацією має право: розпоряджатися майном боржника з урахуванням обмежень, передбачених цим Законом; укладати від імені боржника мирову угоду,  цивільно-правові,  трудові та інші угоди;  подавати заяви про визнання угод, укладених боржником, недійсними.

Отже, арбітражний керуючий ( керуючий санацією ) мав право звернутись до суду з позовом про визнання угоди недійсною на підставі ст.48 ЦК УРСР.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що у даному випадку керуючий санацією має право звернутись із заявою про визнання спірної угоди недійсною в межах провадження у справі про банкрутство з підстав, встановлених ч.11.ст.17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", згідно з якою угода боржника, у тому числі та, що укладена до винесення господарським судом ухвали про санацію, може бути визнана господарським судом за заявою керуючого санацією відповідно до цивільного законодавства недійсною, якщо:

-          угода  укладена  боржником   із   заінтересованими   особами   і   в   результаті   якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки;

-          угода укладена боржником з окремим кредитором чи іншою особою протягом шести місяців, що  передували дню  винесення ухвали  про  санацію,  і  надає перевагу одному кредитору перед іншими або пов'язана з виплатою (видачею) частки (паю) в майні боржника у зв'язку з його виходом зі складу учасників боржника.

Все отримане за такою угодою повертається сторонам.

Розгляд заяв керуючого санацією про визнання угод недійсними і повернення всього отриманого за такою угодою здійснюється господарським судом у процедурі провадження у справі про банкрутство.

Посилання позивача на наявність кримінальних справ, порушених відносно посадових осіб позивача та відповідача безпідставне, оскільки на момент вирішення справи по жодній з них не винесений вирок, який би мав преюдиційне значення по спірним правовідносинам, за умови їх вирішення судом.

Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в зв"язку з їх безпідставністю.

За таких обставин питання про застосування позовної давності судом не вирішується.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним укладеного з відповідачем договору про співробітництво від            06. 10. 2000 року із доповненням № 1 від 17. 10. 2000 р. до нього з  заявлених підстав задоволенню не підлягають, а тому правомірно відмовив у позові в цій частині .

Згідно із ч.2 ст.101 ГПК України  апеляційний господарський суд не зв"язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень арбітражного керуючого в засіданні апеляційного господарського суду, крім вимоги про визнання недійсним договору, позивач також просив визнати недійсним акт прийому-передачі від      13.01.2001 р.

Стаття ст. 12 ГПК України визначає підвідомчість справ господарським судам, зокрема ч. 1 ст. 12 встановлює, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. В розумінні ст. 12 ГПК України підставою позову для звернення за судовим захистом може бути, в тому числі, і спір щодо визнання недійсним господарського договору.

Згідно зі ст. 41 ЦК УРСР (1963р.), який діяв на момент укладення спірного договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 202 ЦК України (2003р.) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю правовою природою акт прийому - передачі не є договором в розумінні цивільного права, а є документом, який свідчить про факт вчинення сторонами погоджених умовами договору дій.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання акту прийому - передачі від 13.01.2001р. недійсним, не підлягають розгляду господарськими судами України, оскільки зазначений спір не підвідомчий господарським судам відповідно до ст. 12 ГПК України.

Такого ж висновку дійшов і суд першої інстанції, з яким не можна не погодитись, а тому правомірно припинив провадження у справі в цій частині на підставі ст. 80 п.1 ГПК України, а також вірно вирішив питання розподілу судових витрат, віднісши їх на позивача у відповідності з приписами ст.49 ГПК України.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що оскаржене рішення законне і обґрунтоване, відповідає матеріалам справи та вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги не є переконливими.

Підстави для скасування рішення відсутні, а тому його слід залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.  101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, Житомирський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 12 липня 2007року у справі №7/151-06 залишити без змін, а апеляційну скаргу  Приватного аграрного виробничо-комерційного підприємства "Поділля", м.Гайсин Вінницької області - без задоволення.

2. Справу №7/151-06 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя                                                                 Зарудяна Л.О.

судді:

Вечірко І.О

Ляхевич А.А.

Віддрук. 5 прим.:

---------------------

1 - до справи

2,3 - сторонам

4 - арбітражному керуючому Болховітіну В.М.

5 - в наряд