ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.07 р.                                                                                 Справа № 34/98пд

зал судового засідання (каб.) 212.

Господарський суд Донецької області у складі  судді Кододової О.В. при секретарі судового засідання Говор О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом  Державної податкової інспекції у м. Сніжному

до відповідача 1.-  Приватного підприємства “Інком” м. Луганськ

до відповідача 2.-  Акціонерного товариства закритого типу “Угольінвест” м. Сніжне

про визнання недійсними господарських зобов’язань  на поставку єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного перевода від 24.05.2004р., 30.07.2005р., 29.07.2004р., 30.04.2004р. укладених між відповідачами на загальну суму 690459грн., стягнення з відповідача 1 усе отримане за угодою на користь відповідача 2. на суму 690459грн., стягнення з відповідача 2. в доход держави усе отримане за угодою, у разі неможливості виконання рішення в натурі, стягнути на користь держави грошовий еквівалент у сумі 690459грн.

за участю представників сторін:

від позивача –  Шевченко І.П., Рудова Н.І.(за довіреностями)

від відповідача  1. – не з’явився

від відповідача  2. -  П”ятигорець Ю.О. (за довіреністю від 19.01.2007р.)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов Державною податковою інспекцією у м. Сніжному до Приватного підприємства “Інком” м. Луганськ та Акціонерного товариства закритого типу “Угольінвест” м. Сніжне про визнання недійсними господарських зобов’язань  на поставку єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного перевода від 24.05.2004р., 30.07.2005р., 29.07.2004р., 30.04.2004р. укладених між відповідачами на загальну суму 690459грн., стягнення з відповідача 1 усе отримане за угодою на користь відповідача 2. на суму 690459грн., стягнення з відповідача 2. в доход держави усе отримане за угодою, у разі неможливості виконання рішення в натурі, стягнути на користь держави грошовий еквівалент у сумі 690459грн.

Додатковою заявою від 26 квітня 2007 року (вхід. №02-41/17655) позивач уточнив позовні вимоги  та просить суд визнати недійсними господарські зобов’язання  на поставку єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного перевода від 24.05.2004р., 30.07.2005р., 29.07.2004р., 30.04.2004р. укладених між відповідачами на загальну суму 690459грн., стягнути з відповідача 1 усе отримане за угодою на користь відповідача 2. на суму 690459грн., стягнути з відповідача 2. в доход держави усе отримане за угодою, у разі неможливості виконання рішення в натурі, стягнути на користь держави грошовий еквівалент у сумі 690459грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 06 квітня 2007року  відкрито провадження в адміністративній справі №34/98пд.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що керівник ПП “Інком” Бобир О.В. діяльність не здійснювала, до фінансово-господарської діяльності підприємства не приступала, ніяких угод від імені ПП “Інком сама, як керівник не укладала. На момент здійснення господарських операцій по продажу єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного переводу, установчі документи ПП “Інком” були визнані недійсними та свідоцтво платника ПДВ анульовано, в зв’язку з чим реквізити підприємства, вказані в податкових накладних, є недійсними.

Позивач зазначає, що  особа, яка діяла від імені ПП “Інком” мала за мету укладення господарських зобов’язань, спрямованих на ухилення від оподаткування, наслідок чого  було завдано збитків державі.

Відповідач 1. у судове засідання не з’явився, відзив на позов суду  не надав, про час та місце судового засідання був повідомлений шляхом направлення за його адресою відповідних ухвал рекомендованою поштою.

Відповідач 2. у відзиві на позовну заяву від 20 квітня 2007року  проти позову заперечує та зазначає, що відповідно до п.11 ч.1 ст.10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” позивач, як орган державної влади здійснюючи свої владні управлінські функції уповноважений лише звертатися із позовами про визнання угод недійсними, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства і стягнення в доход держави коштів, одержаних за такими угодами і не уповноважений звертатися із судовими позовами про визнання господарського зобов’язання, яке вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до пункту 2-1 розділу 7 “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд встановив:

Приватне підприємство  „Інком” є юридичною особою, включено до             ЄДРПОУ за №32065184 .

Акціонерне товариство закритого типу “Угольінвест” є юридичною особою, включено до  ЄДРПОУ за №21781993 .

Між відповідачами здійснювалися господарські операції, а саме придбання єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного переводу на загальну суму 306579грн.

Здійснення господарських операцій між відповідачами підтверджується  наявними у матеріалах справи податковими накладними, а саме:

-  №196 від 29 липня 2004року на суму 65700,00грн. виданою ПП «Інком», податковою накладною №92 від 30 липня 2004року на суму 65700,00грн. виданою АТЗТ «Угольінвест»,

-  №187 від 30 червня 2004року на суму 145350,00грн. виданою ПП «Інком», податковою накладною №71 від 30 червня 2004року виданою АТЗТ «Угольінвест»,

-    №96/4 від 24 травня 2004року на суму 95529,00грн. виданою ПП «Інком», податковою накладною №51 від 24 травня 2004року на суму 95529,00грн.АТЗТ «Угольінвест»   всього на загальну суму 306579,00грн.

Тобто розрахунок по  операціям з придбання єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного переводу здійснювався шляхом бартеру.

Таким чином,  між відповідачами склалися відносини з укладення та виконання господарських зобов’язань .

Позивач вважає, що господарське зобов’язання було вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.  Як на підставу своїх доводів, позивач посилається на постанову господарського суду Луганської області від 04 травня 2006року по справі №13/416пн-ад. Наведене рішення на думку позивача є доказом спрямованості умислу  на укладання угоди з метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, тобто які порушують основні принципи існуючого суспільного ладу у вигляді приховування від оподаткування прибутку та доходів.

За приписами ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно до ст.208 цього кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що  вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

За приписами  п. 11 роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”                № 02-5/111 від 12.03.1999 р. ( із змінами ) наявність умислу у сторін при укладанні угоди означає, що сторона або сторони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди, яка суперечить меті діяльності суб'єкта господарювання та інтересам держави та суспільства, і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної  особи  не  може  вважатися  встановленою.

Постановою господарського суду Луганської області від 04 травня 2006року по справі №13/416пн-ад визнано недійсними статутні документи Приватного підприємства “Інком”  м. Луганськ з моменту їх реєстрації, а саме з 19.06.2002року,  припинено юридичну особу Приватне підприємство “Інком”.

У постанові господарського суду Луганської області зазначено, що Приватне підприємство “Інком” було зареєстровано  Бобир О.В. за винагороду по проханню невідомого чоловіка, якому вона у подальшому передала печатку та статутні документи підприємства. Підприємство було зареєстровано нею без мети займатися підприємницькою діяльністю.

Постановою господарського суду Луганської області  від  04 травня 2006року по справі №13/416пн-ад встановлено, що засновник ПП “Інком”  після реєстрації підприємства не мав мети та не здійснював підприємницьку діяльність, не мав наміру сплачувати до державного бюджету і державних цільових фондів податки, збори та  обов’язкові платежі .

Відповідно до ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов’язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Постановою господарського суду Луганської області від 04 травня 2006року по справі №13/416пн-ад  не було встановлено фактів щодо вчинення Приватним підприємством “Інком” господарських зобов’язань з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства. У постанові суду взагалі відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Таким чином, посилання позивача на постанову господарського суду Луганської області від 04 травня 2006року по справі №13/416пн-ад, як доказ спрямованості умислу та доведення мети суперечною інтересам держави та суспільства при здійсненні оспорених господарських зобов’язань, суд вважає безпідставним, оскільки воно не містить в собі висновки щодо господарських зобов’язань, які виникли між відповідачами на господарських операцій з придбання єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного  перевода, та не робилися висновки відносно їх мети та спрямованості. Предметом дослідження по справі №13/416пн-ад є, зокрема, визнання установчих документів Приватного підприємства “Інком” недійсними, та припинення тюридичної особи, а не наявність протиправного умислу при укладені ос порених господарських операцій  з придбання єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного  перевода на суму  306579грн. під час підприємницької діяльності.

Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Поняття умислу визначене в кримінальному законодавстві і є суб’єктивною умовою настання юридичної відповідальності, яка підлягає в усвідомленні фізичною особою противоправності поведінки, суспільної небезпечності наслідків і бажання їх настання.

Наявність умислу у сторони (або сторін) означає, що виходячи із обставин справи вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати противоправність угоди та суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули та свідомо допускали настання таких наслідків.

У постанові суду взагалі відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції з придбання єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного  перевода на суму, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

На момент укладання спірного договору обидві сторони були юридичними особами, включеними до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, взяті на облік як платники податків, їм були видані свідоцтва про  реєстрацію платників податку на додану вартість та присвоєні податкові номери платників ПДВ, що підтверджується матеріалами справи.

Суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що здійснюючи господарські операції, відповідачі діяли з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Самі по собі операції не є такими, що суперечать інтересам держави і суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу. Позивач не надав доказів будь-яких донарахувань податкових зобов’язань податковим органом за порушення податкового законодавства за оспореними господарськими операціями та доказів кримінальної відповідальності посадових осіб і відповідальності суб’єктів господарювання за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення. Відтак вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Крім того судом при винесенні рішення враховано, що положення статей  207 та 208 Господарського  кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою за відомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2 ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст.10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, можуть на підставі п.11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами , вчиненими з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 208 ГК України застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Санкції, встановлені ч.1 ст.208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам  факт несплати податків (зборів, інших обов’язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не  вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч.1 ст.208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладання угоди з метою, яка  за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховування ухилення від сплати податків.

Частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно  за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є  конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а  адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України, яка передбачає, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.  Такої думки  дотримується Верховний суд України у постанові від 26 вересня 2006року.

Тобто позивач просить визнати недійсним господарське зобов’язання за господарськими операціями з придбання єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного  перевода, які згідно наявних у матеріалах справи накладних, розрахунків відбувались  з 30 квітня 2004року по  30 липня 2004року, звернувшись до суду 05.04.2007р. поза межами строку встановленого ст.250 Господарського кодексу України.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 14.02.2006р. та від 26.06.2007р., де зазначено, що застосування судом при вирішенні спору публічно-правових санкцій, які були встановлені законом, чинним на момент укладення угоди, але відсутні в ЦК України на момент ухвалення рішення про притягнення до відповідальності, є помилковим.

Основними засадами судочинства відповідно до ст. 129 Конституції України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Одним із принципів ( п.4 ст.7 КАСУ) адміністративного судочинства є  змагальність    сторін,    диспозитивність   та   офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ст. 17 КАСУ  визначено компетенцію адміністративних судів щодо вирішення  адміністративних справ. Згідно  п.4 ч.1 ст.17 КАСУ, спори за зверненням суб’єкта владних повноважень  у випадках, встановлених законом.

Згідно до п.1ст.11 КАСУ розгляд  і  вирішення  справ  в адміністративних   судах здійснюються  на  засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними  суду  своїх  доказів  і   у   доведенні   перед   судом   їх переконливості.

Пункт 2 ст.11 КАСУ передбачає, що суд  розглядає  адміністративні  справи  не  інакше  як за позовною заявою,  поданою відповідно до цього Кодексу,  і не  може виходити  за межі позовних вимог.  Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі,  якщо це необхідно для повного захисту  прав, свобод  та  інтересів сторін чи третіх осіб,  про захист яких вони просять.

Відповідно до п.4 ст.70 КАСУ обставини,   які  за  законом  повинні  бути  підтверджені певними засобами доказування,  не можуть підтверджуватися  ніякими іншими  засобами  доказування,  крім  випадків,  коли  щодо  таких обставин не виникає спору.

Відповідно до п.1 ст.71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно до приписів статті 86 КАСУ суд  оцінює  докази,  які є у справі,  за своїм внутрішнім переконанням,  що ґрунтується на їх  безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що при здійсненні господарських операцій сторони діяли  з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

З урахуванням вищевикладеного, вимоги позивача про визнання недійсними господарських зобов’язань  на поставку єврорубероїда, товарно матеріальних цінностей, стрілочного перевода від 24.05.2004р., 30.07.2005р., 29.07.2004р., 30.04.2004р. укладених між відповідачами на загальну суму 690459грн., стягнення з відповідача 1 усе отримане за угодою на користь відповідача 2. на суму 690459грн., стягнення з відповідача 2. в доход держави усе отримане за угодою, у разі неможливості виконання рішення в натурі, стягнути на користь держави грошовий еквівалент у сумі 690459грн. задоволенню не підлягають.

Постанова постановлена у нарадчій кімнаті та проголошена вступна і резолютивна  частина у судовому засіданні 19 листопада 2007року в присутності представників позивача та відповідача 2.

На підставі викладеного, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 3, 42, 55, 173, 174, 175, 207, 208,250 Господарського кодексу України  ст.ст.1, 2, 9, 11, 12, 17, 18, 33, 71, 94,104, 105, 106, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання зави про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня складання постанови у повному обсязі заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього  протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку  частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова  виготовлена у повному обсязі  21 листопада 2007 року.

Суддя                                                                                                Кододова О.В.