ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"07" серпня 2007 р.                                                  Справа № 17/251

м. Чернігів                                                                                         «07 »серпня 2007 року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря судового засідання: Чепурна О.В.

Представника позивача:  Білюба Л.В. –завідувач сектору, довіреність №1-08/634 від 08.02.07р.;

Представника відповідача: Гуревич Л.В. –головний бухгалтер, дов.№85 від 02.04.07р.

матеріали справи №17/251

За ПОЗОВОМ: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Чернігові

14038, м. Чернігів,  вул. Шевченка, 5

До ВІДПОВІДАЧА: Приватного підприємства „Мір”

14001, м. Чернігів,  вул. Щорса, 59а

Про стягнення 177,58 грн.

СУТЬ СПОРУ :

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в  м. Чернігові пред’явлено позов до ПП „Мір” про стягнення 128,54 грн. недоїмки по сплаті страхових внесків та 49,04 грн. пені.

Відповідач надав відзив на позову, в якому позовні вимоги заперечив  в повному обсязі, посилаючись на те, що заборгованість, яку заявлено до стягнення, виникла в 2003 та січні-квітні 2004 років, а тому строк позовної давності по ній скінчився.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача, дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ :

Позивачем з 15.05.07р. по 18.05.07р. було проведено перевірку правильності нарахування, повноти і своєчасності перерахування страхових внесків та витрачання коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України ПП «Мір»за період з 01.04.01р. по 30.04.07р., за результатами якої складено акт перевірки від 15.05.2007р. №241/07.

Як вбачається з даного акту, Позивачем Відповідачу було донараховано суму страхових внесків в розмірі 16939,90 грн. З врахуванням переплат сума недоїмки склала 16828,64 грн. Крім того, Відповідачу згідно акту перевірки було донараховано 2092,79 грн. пені.

Заборгованість Відповідачем була сплачено частково, в розмірі 18743,85 грн.

Залишок на момент подання позову по сплаті страхових внесків становить 128,54 грн. по сплаті страхових внесків та 49,04 грн. пені.

Як зазначає Відповідач, дану суму внесків та пені нараховано за 2003, січень-квітень 2004 років, а тому строк позовної давності по цих сумах скінчився.

Оскільки Відповідач добровільно зазначену суму не сплатив, Позивач звернувся з позовною заявою про стягнення з Відповідача 128,54 грн. недоїмки по сплаті страхових внесків та 49,04 грн. пені.

Дійсно, відповідно до п.п.15.1.1., 15.1.2 п.15.1. ст.15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.00р. №2181-ІІІ (далі Закон №2181), на який посилається Відповідач:

«15.1.1. За винятком випадків,  визначених  підпунктом  15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків  у  випадках,  визначених цим  Законом,  не  пізніше  закінчення  1095  дня,  наступного  за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі,  коли  така  податкова декларація була надана пізніше,  - за днем її  фактичного  подання.  Якщо  протягом  зазначеного  строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань,  платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір   стосовно   такої   декларації   не   підлягає   розгляду  в адміністративному або судовому порядку.»

15.2.1. У  разі  коли  податкове зобов'язання було нараховане податковим органом до закінчення строку  давності,  визначеного  у пункті  15.1  цієї статті,  податковий борг,  що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні податкового  зобов'язання,  може бути  стягнутий  протягом  наступних 1095 календарних днів від дня узгодження податкового зобов'язання.  Якщо  платіж  стягується  за рішенням   суду,   строки   стягнення  встановлюються  до  повного погашення такого платежу або до визнання боргу безнадійним.»

Разом з тим, згідно преамбули Закону №2181, цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування,  який установлює  порядок  погашення  зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків  і зборів  (обов'язкових  платежів),  включаючи збір на обов'язкове державне  пенсійне страхування  та  внески на загальнообов'язкове державне  соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних  санкцій,  що  застосовуються до платників   податків контролюючими   органами,  у  тому  числі  за  порушення  у  сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій  органів  стягнення.

В свою чергу, згідно преамбули Закону України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 23 вересня 1999 року №1105-ХІ/ (далі Закон №1105), цей Закон відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове  державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну     структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування  громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або  загибелі  застрахованих на виробництві (далі - страхування від нещасного випадку).

Відповідно до ст.15 Закону №1105 страхування від  нещасного  випадку здійснює Фонд соціального страхування  від  нещасних  випадків - некомерційна самоврядна організація,  що  діє на підставі статуту,  який затверджується її правлінням.

Згідно ст.18 Закону №1105  виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною  правлінню  Фонду,  проводить свою  діяльність  від  імені  Фонду  у  межах  та  в  порядку,  що визначаються його статутом і  Положенням  про  виконавчу  дирекцію Фонду  соціального страхування від нещасних випадків,  організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах та містах обласного значення, яким зокрема є Позивач.  Управління  та відділення  виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами,  мають самостійні кошториси,  печатку  із  зображенням  Державного  Герба України та своїм найменуванням.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.46 Закону №1105, Фонд соціального  страхування від нещасних випадків провадить збір та акумулювання страхових внесків,  має автономну,  незалежну від будь-якої іншої, систему фінансування. Фінансування Фонду соціального страхування від нещасних випадків здійснюється за рахунок, зокрема, внесків роботодавців.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 45 Закону №1105 роботодавець (в даному випадку Відповідач) як страхувальник зобов'язаний:

·          своєчасно та повністю сплачувати в  установленому  порядку страхові  внески  до  Фонду  соціального  страхування від нещасних випадків.

Згідно ч.1 ст.55 Закону №1105 спори щодо суми страхових внесків, а також щодо розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань вирішуються в судовому порядку.

Враховуючи викладені норми Законів №2181 та №1105 та той факт, що страхові внески до  Фонду  соціального  страхування від нещасних випадків не є податком, суд доходить висновку, що спеціальним нормативним актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, а не Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», на який посилається Відповідач.

Згідно ст.256 Цивільного кодексу України від 16.01.03р., який набрав чинності з 01.01.04р. і діє по даний час, і на який посилається Відповідач у своїх запереченнях:

«Позовна давність - це строк,  у  межах  якого  особа  може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.»

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1 Цивільного кодексу України

«1. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові  відносини  (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій   самостійності   їх учасників.

2. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.»

Згідно ч.2 ст.2  Цивільного кодексу Української РСР, який діяв у 2003 році:

«До  майнових  відносин, основаних на адміністративному підпорядкуванні однієї сторони іншій,  а  також  до  податкових  і бюджетних відносин цей Кодекс не застосовується.»

Як вбачається з вищенаведених статей Закону №1105, Позивач в спірних відносинах є суб`єктом владних повноважень, на якого державою покладений контроль за правильністю нарахування та сплати страхових внесків до Фонду платниками страхових внесків, яким в даному випадку виступає Відповідач.

Згідно довідки Позивача, Відповідач зареєстрований як платник страхових внесків до Фонду загальнообов’язкового державного страхування від нещасних випадків з 22.05.01р. за №.

Таким чином, спірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем засновані не на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій  самостійності їх учасників, тому вони не є цивільними відносинами в розумінні Цивільного кодексу України, а отже і даний позов не є позовом про захист цивільного права або інтересу  Позивача.

Проте, правовідносини в даному випадку, а саме в частині нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, засновані на владному підпорядкуванні Відповідача Позивачу.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що норми Цивільного кодексу Української РСР, який діяв у 2003 році, та норми Цивільного кодексу України від 16.01.03р., який набрав чинності з 01.01.04р. і діє по даний час, в тому числі ті, які регулюють строки позовної давності, та на які посилається Відповідач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

В свою чергу, Законом №1105 не встановлено термінів позовної давності по стягненню страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Посилання Позивача на ч.1 п.5.8. Інструкції про порядок перерахування, обліку та витрачання страхових коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, затвердженої постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20.04.2001 року N12, згідно якої при  стягненні  недоїмки  за  платежами  до Фонду строки давності не застосовуються, суд не приймаються, оскільки Позивачем не наведено як норм чинного законодавства (зокрема Закону №1105), які б дозволяли Фонду  соціального  страхування від нещасних випадків встановлювати вимоги про застосування чи незастосування позовної давності та її терміни до спірних правовідносин, так і не наведено норм чинного законодавства, які б взагалі дозволяли вирішувати питання позовної давності не певними Кодексами та Законами, а підзаконними нормативними актами окремих органів державної влади, місцевого самоврядування чи фондів.

Враховуючи, що Законом №1105, який є спеціальним нормативним актом, а тому підлягає застосуванню до наявних спірних правовідносин, не встановлено обмеження стягнення страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, певними термінами позовної давності, суд не приймає вищевикладені заперечення Відповідача, та доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України:

“У справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а  відповідачем  -  фізична  чи  юридична  особа,  судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.”

Покладення на Відповідача держмита у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, даною статтею взагалі не передбачено.

На підставі викладеного, суд не знаходить підстав для покладення на Відповідача обов’язку сплачувати держмито за розгляд даної справи.

Керуючись ст.ст.94, 158-163, п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.  Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства „Мір” (14001, м. Чернігів, вул. Щорса, 59-а, код 14233720, р/р0208 в  ЧФ ВАТ банку „БІГ ЕНЕРГІЯ”, МФО 353508) на користь Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Чернігові (14038, м.Чернігів, вул.Шевченка, 5, код 25975429, р/р0002 в УДК у Чернігівській області, МФО 853592) 128 грн. 54 коп. недоїмки зі сплати страхових внесків та 49 грн. 04 коп. пені.

Виконавчий лист видати після набрання постановою законної сили в разі надходження заяви особи, на користь якої ухвалено судове рішення.

3. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження. Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

4. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

5. Дана Постанова після набрання законної сили,  є обов'язковою для осіб,  які беруть  участь  у  справі,  для  їхніх правонаступників,  а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини,  які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили,  в  одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Постанова виготовлена в повному обсязі та підписана 07.08.07р.

Суддя                                                                                                              І.В. Кушнір