СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

26 листопада 2007 року
Справа № 2-25/487-2006

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

секретар судового засідання

за участю представників сторін:

представник позивача, Стеценко Марія Василівна, довіреність №  б/н   від 20.11.07,  Відкрите акціонерне товариство "Будмеханізація";

представник відповідача, не з'явився, Євпаторійська об'єднана державна податкова інспекція в Автономній Республіці Крим;

представник позивача, Кияненко Максим Валерійович, довіреність №  78/01   від 26.05.07,  Відкрите акціонерне товариство "Будмеханізація";

розглянувши апеляційну скаргу Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Маргарітов М.В.) від 30.01.2006 у справі № 2-25/487-2006

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Будмеханізація" (Чорноморське шосе, 19,Євпаторія,97400)

до Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим (вул. Дм.Ульянова, 2/40,Євпаторія,97416)

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, відкрите акціонерне товариство „Будмеханізація”, звернувся до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень Євпаторійської об’єднаної Державної податкової інспекції № 0 від 30.07.2003 р., № /0 від 30.07.2003 р., № 2081701/0 от 29.07.2003р., № /0 від 30.07.2003 р. і № 2071701 від 29.07.2003 р.

Уточненням від 30.05.2005 р. позивач визнав суму 62,57 грн. недоїмки з податку на додану вартість (ПДВ), з рештою суми донарахування ПДВ та штрафних санкцій не погодився, просив визнати податкове повідомлення рішення в цій частині недійсним; податкове повідомлення-рішення про донарахування податку на землю визнати недійсним у повному обсязі; по прибутковому податку частково визнав на суму 256 грн. та штрафні санкції на суму 512 грн., в решті просив визнати недійсним податкове повідомлення-рішення; по податку на транспортні засоби просив визнати податкове повідомлення-рішення недійсним у повному обсязі.

Клопотанням від 21.06.2005 р. позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсними податкове повідомлення-рішення № /0 від 30.07.2003 р. про донарахування податку на землю у сумі 2489 грн. та застосування штрафних санкцій на цю суму в розмірі 1244,5 грн. і 170 грн. за ненаправлення в ДПІ розрахунку земельного податку; податкове повідомлення-рішення № /0 від 30.07.2003 р. в частині застосування штрафних санкцій у сумі 1638 грн. за відсутність видаткових касових ордерів в порушення Указу Президента України № 43695 від 11.05.1995 р.; податкове повідомлення-рішення № /0 від 30.07.2003 р. у частині нарахованого податкового прибутку у серпні 256 грн. та штрафних санкцій –512 грн.; податкове повідомлення-рішення № /0 від 30.07.2003 р., яке винесене за несплату податку з власників транспортних засобів, у повному обсязі; податкове повідомлення-рішення № /0 від 30.07.2003 р. в частині заниження ПДВ у сумі 6886,07 грн. та штрафних санкцій в розмірі 3443,04 грн.

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Маргарітов М.В.) від 30.01.2006 року у справі № 2-25/487-2006 позов відкритого акціонерного товариства "Будмеханізація" задоволено частково.

Визнані частково недійсними податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов’язань з прибуткового податку з громадян на суму 212,94грн. і штрафним санкціям –425,88грн., з фінансових санкцій за проведення розрахунків готівкою без підтверджуючих документів на суму 1638грн., з податку на землю на суму 2489грн. і штрафним санкціям –1244,50грн., з податку на додану вартість на суму 6886,07грн. і  штрафним санкціям в розмірі 3443,04грн.

В іншій частині позову, у тому числі про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення з податку з власників транспортних засобів, відмовлено. З державного бюджету України на користь позивача стягнуто державне мито у сумі 1,70грн.

Не погодившись з постановою суду, Євпаторійська об'єднана державна податкова інспекція в Автономній Республіці Крим звернулась до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову господарського суду першої інстанції скасувати з тих підстав, що вона прийнята з порушенням норм матеріального права.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 26.05.2006 апеляційну скаргу Євпаторійської ОДПІ залишено без задоволення, постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.01.2006 року залишено без змін.

За результатами касаційного оскарження відповідачем постанови апеляційного суду, постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2007 року касаційну скаргу задоволено частково, справу направлено на новий розгляд до Севастопольського апеляційного господарського суду зі стадії прийняття апеляційної скарги за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 26.11.2007, представники позивача просили залишити оскаржуване рішення без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до норм чинного законодавства.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги, доказів поважних підстав своєї відсутності суду не надав, а отже - не скористався своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні.

Судова колегія визнала неявку представника відповідача такою, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору сторін.

Згідно з пунктом 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України" № 2953-ІV від 06.10.2005 р., що набрав чинності з 01.11.2005 р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в порядку й на підставі статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія встановила наступні обставини.

Керівником (заступником) Євпаторійської об’єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим на підставі акту перевірки № 258 від 25 липня 2003 року були прийняті податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов'язань:

1) 29 липня 2003 року № 2071701/0 з прибуткового податку з громадян у сумі 551,64грн., штрафним санкціям –1.103,28 грн., усього 1.654,92 грн. (а.с. 12 т.1), яке оскаржено у частині нарахування податку у сумі 256грн. і штрафних санкцій –512 грн. (а.с. 129 т.1),

2) 29 липня 2003 року № 2081701/0 з податку з власників транспортних засобів у сумі 4.926,06 грн., штрафним санкціям –2.463,03 грн., усього 7.389,09 грн.(а.с. 10 т.1),

3) 30 липня 2003 року № /0 з фінансових санкцій за проведення розрахунків готівкою без підтверджуючих документів у сумі 2.918,70 грн. (а.с. 11 т.1), яке оскаржено у частині нарахування штрафних санкцій у сумі 1.638 грн. (а.с. 129 т.1),

4) 30 липня 2003 року № /0 з податку на землю у сумі 2.489 грн., штрафним санкціям –1.414,50 грн., усього 3.903,50 грн. (а.с. 8 т.1),

5) 30 липня 2003 року № 0 з податку на додану вартість у сумі 8.003 грн., штрафним санкціям –4.001,50 грн., усього 12.004,50 грн. (а.с. 9 т.1), яке оскаржено позивачем у частині нарахування податку у сумі 6.886,07грн. і штрафних санкцій –3.443,04 грн. (а.с. 128 т.1).

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і відповідність висновків суду обставинам справи, судова колегія не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваної постанови суду першої інстанції у зв’язку з наступним.

З вказаного акту перевірки щодо податкового повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов'язань з податку з власників транспортних засобів сумі 4.926,06 грн., штрафним санкціям –2.463,03 грн., усього 7.389,09 грн. встановлено, що позивач:

1) неправильно застосував ставку податку до оподаткування транспортного засобу „ГАЗ-52” (відніс цю автомашину до автомобілів спеціального призначення), у зв’язку з чим занизив податок на 222,72 грн. по податковим деклараціям (розрахункам податку) за 2000-2002 роки,

2) до об’єкту оподаткування за 2002 рік не відніс транспортні засоби, що знаходились на балансі: автокран „КС-3571”, „КАМАЗ-551”, „КРАЗ-256”, чим занизив податок на 4.257,90 грн.

Позивач не погодився з  нарахуванням податку за транспортні засоби, які були у неробочому стані і не пройшли технічний огляд, а також відносно вкраденого у грудні 2001 року трактору. Але, під час судового розгляду представники позивача погодились з донарахуванням податку і штрафними санкціями у повному обсязі.

Як вбачається з актів звірок позивача і Державної автомобільної інспекції, відповіді Управління цієї інспекції, автотранспортні засоби: автокран „МАЗ” 5434 (реєстраційний № 23-21 КРХ), який вказаний у акті перевірці як КС-3571”, „КАМАЗ-5511” (реєстраційний № 23-25 КРХ), „КРАЗ-256” (реєстраційний № 01-99 КРР), хоча через неробочий стан не пройшли технічний огляд, однак з державної реєстрації в органах Державної автомобільної інспекції станом на 22 червня 2005 року ці засоби зняті не були   (а.с. 71, 120, 138 т.1).

Судом встановлено, що з вироку Нахімовського районного суду міста Севастополя від 10 листопада 2003 року у справі № 1-52703 за обвинуваченням Нудьги Д.Н. слідує, що з 27 на 28 грудня 2001 року Нудьга Д.Н. за попередньою змовою з невстановленими особами незаконно заволодів транспортними засобами - трактором К-701 (реєстраційний номер 7210ФЕ) і напівпричепом ЧМЗ 17-99510 (реєстраційний номер 05490КР), що належали товариству з обмеженою відповідальністю „Будмеханізація” (а.с. 105-109 т.1).

Факт вибуття цих транспортних засобів з володіння позивача був відомий і підтверджений на час перевірки (а.с. 115, 15 т.1).

Водночас, з розрахунку суми податку за 2001 рік слідує, що вказаний трактор і напівпричеп позивачем до бази оподаткування не віднесені (а.с. 121 т.1), при перевірці податковим органом ці транспортні засоби також до бази оподаткування не відносились, податок з них не донараховувався (а.с. 27-30,33 т.1).

Неправильне застосування ставки податку при оподаткуванні вантажного автомобілю з об'ємом циліндру двигуна 3.480 см3 –„ГАЗ-52” (код 8704), через віднесення до автомобілів спеціального призначення, позивач не оспорює, і це підтверджується податковими деклараціями за 2002 рік (а.с. 121 т.1).

Відповідно до статей 1 і 2  Закону України „Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів” (в редакції Закону України № 7597-ВР від 18 лютого 1997 року, із змінами на час оподаткування) об’єктом оподаткування є зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Тобто, Закон не ставив сплату податку у залежність від робочого стану транспорту. Значення має тільки реєстрація транспортного засобу у  встановленому законодавством порядку (а вказані вище транспортні засоби були зареєстровані) і віднесення  такого виду транспорту до об’єкту оподаткування (автокран „МАЗ” 5434 „КАМАЗ-5511”  і „КРАЗ-256” віднесені до об’єкту оподаткування, з чим позивач не спорить).

Статтею 3 вказаного Закону  України автомобіль „ГАЗ-52” (код 87 04) віднесений до вантажних автомобілів з об’ємом двигуна до 8200 см3, для яких встановлена ставка - 10 грн. з 100 см3, що за рік складає 348 грн., тоді як позивач визначив податок у сумі 125,28 грн., що привело до несплати податку у сумі 222,72грн. за рік.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що податковим органом правильно, без порушень законів України, прийнято податкове повідомлення-рішення № 20817010 від 20 липня 2003 року про визначення податкового зобов’язання з податку з власників транспортних засобів, тому позов у цій частині необґрунтований, а місцевим господарським судом постанова прийнята без порушень норм матеріального права, підстав для її скасування (зміни) в цій частині немає.

Щодо податкового повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов'язань з  податку на землю у сумі 2.489 грн., штрафним санкціям –1.414,50 грн., усього на суму 3.903,50грн. в акті перевірки встановлено, що позивач:

1) не надав до податкового органу податкову декларацію (розрахунок податку на землю) за 2002 рік з земельної ділянки площею 0,5 га по вул. Заводська, 8 в місті Саки, податок за цей рік з цієї ділянки склав 2.489 грн. (чи 1% від грошової оцінки –24.8931 грн.),

2) затримав сплату податку з вказаної земельної ділянки за 2001-2002 роки і з земельної ділянки площею 14.494,35 га по вул. Чорноморське шосе, 19, міста Євпаторія за 2001 рік, однак, штрафні санкції за затримку сплати податку податковим органом до платника податку не застосовані.

Як встановлено судом і підтверджується письмовими доказами (а.с. 116 т.1), позивач у 2002 році мав у користуванні вказану вище земельну ділянку у місті Саки, склав декларацію з земельного податку (а.с. 116-117 т.1), але до податкового органу цю декларацію не надав (штамп про отримання декларації податковим органом не має). Податок за користування цією земельною ділянкою позивач сплачував платіжними дорученнями:

-21 травня 2002 року 434 грн. –податок за квітень 2002 року (а.с. 112 т.1),

-25 липня 2002 року 434 грн. –податок за березень 2002 року (а.с. 113 т.1),

-2 вересня 2002 року 434 грн. –податок за липень 2002 року (а.с. 112 т.1),

-24 вересня 2002 року 434 грн. –податок за серпень 2002 року (а.с. 111 т.1),

-14 жовтня 2002 року 434 грн. –податок за вересень 2002 року (а.с. 111 т.1),

-13 листопада 2002 року 434 грн. –податок за жовтень 2002 року (а.с.110 т.1),

-19 грудня 2002 року 866 грн. –податок за листопад-грудень 2002 року (а.с.110т.1), усього 3.472 грн., тобто більш ніж  донарахував податковий орган на 983 грн. (3.472 - 2.489 = 983).

З плану земельних ділянок міста Саки слідує, що у місті Саки зроблена грошова оцінка землі (а.с. 82-84 т.1).

Також висновком судового експерту була підтверджена невідповідність висновку податкового органу первинним документам позивача (а.с.66 т.1).

Відповідно до пункту 1.2 статті 1  і підпункту „а” підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” N2181-III від 21 грудня 2000 року (із змінами на час оподаткування, далі Закон України № 2181-Ш) контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію, а податковим зобов'язанням є зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Таким чином, у податкового органу формально були підстави для визначення позивачу податкового зобов’язання –неподання платником податку у встановлений строк податкової декларації, але фактично платник податків виконав свої податкові зобов’язання –протягом 2002 року повністю сплатив вказаний податок, а тому у податкового органу не було підстав донараховувати податок і застосовувати штрафні санкції за його несплату.

Разом з тим, податковий орган правомірно - на підставі підпункту 17.1.1 пункту 17.1 статті 17 Закону України № 2181-Ш - застосував до позивача штраф за неподання податкової декларації у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга в цій частині необґрунтована і задоволенню не підлягає, а постанова суду у цій частині прийнята без порушень норм матеріального права, за повно з’ясованими обставинами, що мають значення для справи, підтверджена належними доказами, підстав для її скасування (зміни) в зазначеній частині немає.

Також, з акту перевірки, на підставі якого відповідачем було нараховано податкові зобов'язання з прибуткового податку з громадян у сумі 551,64 грн., штрафним санкціям –1.103,28 грн., усього на суму 1.654,92 грн. (а.с. 26, 33 т.1) слідує, що позивач:

1) не відніс до сукупного доходу, що підлягає оподаткуванню, суми коштів, отриманих робітниками позивача під звіт: у 2000 році –2.049,35 грн., у 2001 році –869,35 грн., у зв’язку з чим не нарахований, не стягнутий з доходу і не перерахований до бюджету прибутковий податок з громадян у сумі 510,99 грн.,

2) зменшив робітникам, що працювали менш одного місяця, одержаний доход на неоподатковуваний мінімум, що привело до несплати податку  у сумі 40,65 грн.

Позивач частково оскаржує нарахування податку (у сумі 256 грн.) по першому порушенню - невіднесення до сукупного доходу сум коштів в розмірі 1.638 грн., отриманих під звіт, а також оспорює застосовані за це порушення штрафні санкції у розмірі 200% від суми недоплати чи у сумі 512 грн. (а.с. 129 т.1).

Як було встановлено з видаткових касових ордерів і пояснень позивача, він видав своїм робітникам кошти у сумі 1.638 грн., як заборгованість за депоновану заробітну платню, з якої у попередніх податкових періодах нарахував, утримав і перерахував до бюджету податок у сумі 256 грн. (а.с. 100-104 т.1).

Такі доводи позивача підтверджуються висновком судово-бухгалтерської експертизи (а.с. 66 т.1) та платіжними дорученнями (а.с. 55-59 т.2).

Відповідно до статей 9 і 10 Декрету Кабінету Міністрів України „Про прибутковий податок з громадян” N 13-92 від 26 грудня 1992 року (що діяв на час оподаткування, із змінами на час оподаткування) підприємства, які провадять виплати доходів, здійснюють нарахування, утримання і перерахування до бюджету прибуткового податку, прибутковий податок зобов’язані перераховувати до бюджету після закінчення кожного місяця за минулий місяць  (але не пізніше строку одержання в установах банків коштів на виплату належних громадянам сум).

Отже, на підставі вказаного судова колегія вважає, що місцевий господарський суд без порушень норм матеріального права і на підставі повно з’ясованих обставин, що мають значення для справи, підтверджених належними доказами, прийняв рішення про задоволення зменшених позовних вимог про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № 20717010 від 29 липня 2003 року у частині донарахування прибуткового податку з громадян у сумі 256 грн. і застосування штрафних санкцій у розмірі 512 грн., а тому апеляційна скарга у цій частині є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Як слідує з вказаного вище акту перевірки (а.с. 30-31,33 т.1) щодо податкового повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов'язань з фінансових санкцій за проведення розрахунків готівкою без підтверджуючих документів у сумі 2.918,70 грн., позивач видав своїм робітникам під звіт кошти у 2000 році у сумі 2.049,35 грн., у 2001 році –869,35 грн., усього 2.918,70 грн., що за думкою податкового органу є порушенням –проведення розрахунків готівкою без надання одержувачем засобів платіжного документа, який би підтверджував сплату покупцем наявних засобів.

Однак, як встановлено з переліку видаткових касових ордерів, наведеному у акті перевірці (а.с. 30 т.1), і засвідчених копій деяких зі вказаних видаткових касових ордерів (а.с. 100-104 т.1), слідує, що позивач видав своїм робітникам кошти не під звіт, як вказано у акті перевірці,  а  як  заробітну  платню:  Дунец Н.Н. 10 квітня 2000 року –511 грн., 5 червня 2000 року –150 грн., 21 червня 2000 року –276 грн., 13 жовтня 2000 року –60 грн., 6 листопада 2000 року –242 грн., 20 грудня 2000 року –100 грн., 4 грудня 2000 року –50 грн., Полікарпову А.Н. 6 листопада 2000 року –200 грн., Малишковій Н.С. 6 листопада 2000 року –8 грн., 11 грудня 2000 року –41 грн., усього 1.638 грн.

Тому дії з видачі заробітної платні не є порушенням, тобто не є проведенням розрахунків готівкою без надання одержувачем засобів платіжного документа, який би підтверджував сплату покупцем наявних коштів, за яке позивач притягнутий до відповідальності.

У іншій частині застосовані штрафні санкції позивач не оспорює (а.с. 85, 128-129 т.1).

Крім того, відповідно до абзацу 7 пункту 1 Порядку ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Національного банку України в редакції № 334 від 13 жовтня 1997 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 листопада 1997 року за N 530/2334, і абзацу 6 пункту 2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Національного банку України № 72 від 19 лютого 2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 березня 2001 року за N 237/5428, законодавством для підприємств встановлений обов’язок застосовувати видаткові касові ордери при здійснені цими підприємствами продажу товарів (надання послуг) і отриманні   розрахунків готівкою.

Як було встановлено актом перевірки, позивач надав своїм робітникам під звіт готівку у сумі 1.280,70 грн. = (2.918,70-1.638), і як встановлено судом, надав  своїм робітникам заробітню  платню у сумі 1.638 грн., при цьому ніякого продажу товарів (надання послуг) і отримання за це готівки не здійснював.

А тому, як вірно зазначено в судовому рішенні, у податкового органу не було підстав притягати позивача до відповідальності згідно з абзацом 6 статті 1 Указу Президента України „Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки” в редакції Указу Президента N 491/99 від 1 травня 1999 року (із змінами станом на час прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення), яким відповідальність у вигляді штрафу у розмірі сплачених коштів передбачена за проведення готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа (товарного або касового чека, квитанції до прибуткового ордера, іншого письмового документа), який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів.

Також, як вірно зазначено судом, застосовані штрафні санкції не є податковим зобов’язанням, тому що не відповідають поняттю, наданому у пункті 1.2 статті 1 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Приймаючи до уваги, що позивач оспорює податкове повідомлення-рішення лише у частині застосування штрафних санкцій у сумі  1.638 грн., судова колегія вважає, що постанова у цій частині прийнята без порушень норм матеріального права, викладені у судовому рішенні висновки відповідають обставинам справі, які підтверджені належними доказами, а тому апеляційна скарга у цій частині не обґрунтована і задоволенню не підлягає.

З вказаного акту перевірки щодо податкового повідомлення-рішення про визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 8.003 грн., штрафним санкціям –4.001,50 грн., усього 12.004,50 грн., яке оскаржено позивачем у частині нарахування податку у сумі 6.886,07грн. і штрафних санкцій –3.443,04 грн. (а.с. 128 т.1). слідує, що позивач занизив розмір податку:

- у 2000 році за червень на 62,50 грн., за липень –150 грн., вересень –14,62 грн., у 2002 році за січень –на 334,05 грн., лютий –280,10 грн., березень –511,83 грн., квітень –20 грн., липень 3.295,31 грн., серпень –2.507,35 грн., жовтень - 75,15 грн., листопад –19,57 грн., усього 7.270,48 грн.

Таке заниження податку сталося через:

1) завищення податкового кредиту –включення до податкового кредиту сум податку без наявності податкових накладних у податкових періодах :

-2000 рік червень –62,50 грн., липень –150 грн., вересень –14,62 грн.,

-2002 рік жовтень –75,15 грн., листопад –19,57 грн. (а.с. 20-21 т.1),

2) заниження податкових зобов’язань –не включення до податкових зобов’язань операцій з продажу товарів (робіт, послуг) у податкових періодах 2002 року :

- січень –334,05 грн., лютий -280,10 грн., березень –511,83 грн., квітень –20 грн., липень –3.295,31 грн., серпень –2.507,35 грн.,

3) необґрунтоване (без наявності документів) коригування (зменшення) податкових зобов’язань з операцій продажу товарів (робіт, послуг) за червень 2000 року з 1.001 грн. до 268 грн., тобто зменшення податкових зобов’язань на 733 грн.

Як встановлено судом з уточнень до позову (а.с. 85 т.1), пояснень представників позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції,  позивач не оспорює вказаних у акті перевірці порушень (відсутність податкових накладних, не віднесення до податкових зобов’язань операцій продажу товарів, відсутність документів стосовно коригування податкових зобов’язань минулого періоду), що сталося через неналежне відношення до службових обов’язків посадовців позивача (а.с. 53 т.2).

Але позивач вважає, що податковим органом безпідставно не прийнято до уваги  факт списання (через закінчення строку позовної давності) дебіторської заборгованості міського виконавчого комітету у сумі 41.316,40 грн., у зв’язку з чим позивач збільшив податковий кредит на суму 6.886,07 грн., а таке збільшення податкового кредиту не дозволило б податковому органу  донарахувати податок у сумі 6.886,07 грн. і застосовувати штрафні санкції 3.443,04 грн.

Відповідач не надав суду доказів того, що за договірними  зобов’язаннями міського виконавчого комітету перед позивачем минув строк позовної давності. Лише зазначив, що мав право визначити у межах 1.095 днів податкове зобов’язання за квітень 2000 року, граничний строк сплати якого 20 травня 2000 року. Але за такими підставами визнати недійсним податкове повідомлення-рішення позивач не наполягав.

Обставини закінчення строку позовної давності з договірних  зобов’язань міського виконавчого комітету перед позивачем підтверджуються наданими позивачем доказами: договором від 22 вересня 1997 року між замовником - міським виконавчим комітетом та підрядником - позивачем (а.с. 50-51 т.2), кошторисом (а.с. 52 т.2), довідкою про виконання робіт станом на 1 квітня 1998 року і залишку  боргу -  44.405,80 грн. (а.с. 94 т.1), актами звірок про наявність на 1 квітня 1998 року боргу у сумі 44.405,80 грн., на 1 січня 2000 року - 39.905,80 грн. (а.с. 95, 96 т.1).

Факт збільшення позивачем податкового кредиту через списання дебіторської заборгованості підтверджують  податкова декларація  з податку на додану вартість за липень 2002 року (а.с. 88—89 т.1), податкова накладна про списання дебіторської заборгованості у сумі 41.316,40 грн., у тому числі податок 6.886,87 грн. (а.с. 91 т.1), Книга продажу товарів (робіт, послуг) за червень-листопад 2002 року (а.с. 97-99 т.1), Головна книга (а.с. 114 т.1).

З висновку судової експертизи слідує, що донарахування податковим органом податку у сумі 321,84 грн. документами не підтверджено.  З питань донарахування 6.948,64 грн. судовий експерт встановив, що таке податкове зобов’язання відображено у первинних документах та Журналі-ордері, але правомірність нарахування такого зобов’язання судовий експерт перевірити не зміг через відсутність розшифровки такого нарахування (а.с. 63, 66 т.1) .

Відповідно до пункту 4.5 Закону України „Про податок на додану вартість” N 168/97-ВР від 3 квітня 1997 року (із змінами на час оподаткування, далі Закон України № 16897-ВР) у разі коли після продажу товарів (робіт, послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації за продаж товарів (робіт, послуг), включаючи перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари продавцю, а також у зв'язку з визнанням боргу покупця безнадійним у порядку, визначеному законодавством України, податок, нарахований у зв'язку з таким продажем, перераховується відповідно до змін бази оподаткування. При цьому продавець зменшує суму податкового зобов'язання на суму надмірно нарахованого податку, а покупець відповідно збільшує суму податкового зобов'язання на таку ж суму в період, протягом якого була зменшена сума компенсацій продавцю. У зворотному порядку відбувається перегляд сум податкових зобов'язань при збільшенні суми компенсації продавцю.

Відповідно до пункту 1.15 Закону України № 16897-ВР і пункту 1.25 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (у редакції Закону України № 28397-ВР від 22 квітня 1997 року, із змінами на час оподаткування, далі Закон України № 28397-ВР) безнадійна заборгованість це заборгованість по зобов'язанням, за якою минув строк позовної давності.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги у цій частині обґрунтовані і правомірно, без порушень норм матеріального права задоволені судом першої інстанції, а тому апеляційна скарга не обґрунтована і задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади  повинні діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією і законами України.

Як зазначено вище, відповідачем (органом державної влади) акти ненормативного характеру (податкові повідомлення-рішення) частково прийняті з порушенням вказаних вище законів України, що привело до порушення прав і законних інтересів позивача, а тому судом першої інстанції цілком правомірно, без порушень норм матеріального права та при повному з’ясуванні обставин справи, частково визнані недійсними ці податкові повідомлення-рішення.

Отже, підстав для скасування або зміни постанови господарського суду немає,  апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови судового рішення без змін, суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 24, 195, 196, пунктом 1 частини 1 статті 198, статтєю 200, пунктом 1 частиною 1 статті 205, статтями 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Євпаторійської об'єднаної державної податкової інспекції в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

2.Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 30.01.2006 у справі № 2-25/487-2006 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя

Судді