СУД
РІШЕННЯ

25.10.07р.

Справа № 10/365-07

За позовом  Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1, м. Кривий Ріг

до  Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2м. Кривий Ріг

Третя особа , яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача : АППБ
"Аваль" в особі Криворізької філії АППБ "Аваль", м. Кривий
Ріг.

про
визнання недійсною угоди та стягнення 69789,26 грн.

Суддя  Кощеєв І.М.

Представники:

Від позивача:ОСОБА_3(дов.№ б/н від 17.10.07р.)-представник

Від відповідача:ОСОБА_4(дов.№10 від
15.10.07р.)-представник

Від третьої особи: не з"явився

СУТЬ
СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до Відповідача про  визнання недійсними договорів оренди
житлового приміщення, укладених між
сторонами від 19.01.2006 року та 25.09.2006 року та стягнення
матеріальної шкоди в подвійному розмірі в загальній сумі 69 789 грн. 26 коп.

Підстави з якими Позивач пов”язує
недійсність спірної угоди - Відповідачем була укладена кредитна угода з
Криворізькою філією АППБ „ АВАЛЬ" про надання Відповідачеві споживчого
кредиту в сумі 30 тисяч доларів США із сплатою 13,5% відсотків річних. Відповідачем
був укладений договір іпотеки №1403-031197/1 з Акціонерним поштово пенсійним
банком „АВАЛЬ", предметом якого є одноповерхова не житлова будівля,
передана Позивачеві в оренду, відповідно до спірних договорів. Згідно п. 4.1.4
договору іпотеки Відповідач не має права відчужувати предмет іпотеки та не
обтяжувати його зобов'язанням з боку третіх осіб, зокрема не передавати його в
оренду, найом.

Також, Позивач вказує на те, що згідно
п. 1.2. Договору оренди від
19.01.2006 р., укладеного між сторонами, строк оренди складає 7 років з
моменту укладення даного договору з подальшим викупом вказаної частини
приміщення. Сума оплати згідно п. 3.1 за орендоване приміщення складає 165
доларів США та щомісячна оплата 30 гривен за оренду землі.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог Позивача заперечує, зазначаючи у відзиві на позов на їх безпідставність,
оскільки  сторонами, при укладанні
договору, дотриманні всі необхідні вимоги чинного законодавства України. В
своїй позовній заяві Позивач наголошує на тому, що правочин суперечить актам
цивільного законодавства, але яким самим актам, він не зазначає, тоді як
відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається.

Щодо стягнення матеріальної шкоди,
Відповідач вказує на те, надані Позивачем чеки не можуть бути прийняті судом до
уваги як докази, тому що ні в одному чеку не зазначено особу, яка придбавала
будівельні матеріали та інші будівельні товари ( ел. лобзик, перфоратор,
викрутки та ін.). Також, Позивачем не надано належних доказів щодо витрат на
проведення ремонту у орендованому Приміщені, та використані саме ті товари, які
зазначені в позовній заяві. Жодних доказів того, що Відповідач був повідомлений
про наміри проведення Позивачем поліпшень Приміщення, Позивач не надав.

Представник третьої особи у судове
засідання не з”явився, але з письмових пояснень, які надійшли до суду
вбачається, що Банк вважає вимогу Позивача про визнання договорів оренди
недійсними безпідставною та необгрунтованою. Третя особа вказує на те, що
іпотека це забезпечувальне зобов”язання і не передбачає переходу права
власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя, тому Банк не міг і не може
бути стороною  в договорі оренди, як того
вимагає Позивач. І тільки в разі невиконання Позичальником умов кредитного
договору (тобто непогашення кредиту) Банк набуває права звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Третя особа також зазначає те, що
Банком 19.01.2006 р. було укладено договір іпотеки № 14/03-03/1197/1, предметом
якого є нерухоме майно нежитлове приміщення, розташоване в одноповерховій
нежитловій будівлі, загальною площею 212,8 кв. м., що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, прим. 2. Частина зазначеного вище приміщення площею 80,27 кв. м.
перебуває в оренді позивача. Дійсно,
п. 4.1.4 зазначеного вище договору іпотеки забороняє іпотекодавцю
відчужувати та у будь-який спосіб обтяжувати предмет іпотеки зобов”язаннями з
боку третіх осіб без попередньої письмової згоди на це від Іпотекодержателя.
Банк, як Іпотекодержатель не заперечував і не заперечує проти передачі в оренду
приміщення, обтяженого іпотекою, за умови :
Попереднього ознайомлення Банку з умовами договору оренди (найму);
Інформування Орендаря про існуюче обтяження предмета оренди іпотекою; Включення
до договору оренди умови про його припинення та обов”язку Орендаря звільнити
предмет оренди в разі звернення стягнення на заначене майно, а також: заборони
передачі предмета іпотеки в суборенду; Надати Банку копії договору оренди, а
також усіх змін і доповнень до нього, що будуть укладені протягом дії договору
оренди.

Погодження і умови договору оренди були викладені в листі Банку № 2177
від 21.09.2006 р. На звернення Відповідача кредитним комітетом Криворізької
філії «Райффайзен Банк Аваль»03.08.2007року було знову надано згоду на передачу
в оренду зазначеного вище приміщення, що перебуває в іпотеці і належить
Відповідачу.

По справі оголошувалася перерва з
18.10.2007 р. по 25.10.2007 р.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ :

19.01.2006р. між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2(
Орендодавець ) та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1( Орендар ) був
укладений Договір оренди нежитлового приміщення № 1, згідно з умовами якого
Орендодавець  передає, а Орендар приймає
в строкове користування нежитлове приміщення ( надалі -приміщення ), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 80,27 кв. м.

Зазначене приміщення знаходиться в
іпотеці, згідно договору № 014/03-03/1197/1 від 19.01.2007 р., укладеного між
Відповідачем та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль»( Банк ), про що
Позивач був повідомлений при укладанні договору оренди.

20.09.2006 р. Відповідач звернувся до
Банку з заявою щодо надання дозволу на передачу в оренду зазначеного
приміщення.

21.09.2006 р. Відповідач отримав
відповідь Банку, в якій Банк не заперечував проти укладання договору оренди
приміщення.

На підставі вищезазначеного листа
(згоди іпотекодержателя ), 25.09.2006 р. між сторонами був переукладений
договір оренди нежитлового приміщення, з умовами якого Позивач погодився і
проти його укладення не заперечував.

Відповідно до постанови Пленума Верховного  Суду України N 3 від 28.04.1978 р. «Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода  може
бути  визнана  недійсною
лише  з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.  Тому в кожній
справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних
юридичних наслідків.

Відповідно до ст.  215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є  недодержання  в
момент вчинення  правочину  стороною
(сторонами) вимог,  які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та  шостою  ст. 203 ЦК України. Якщо  недійсність
правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша
заінтересована  особа  заперечує
його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Ст. 203 ЦК України передбачає
загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину : 1.
Зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам
цивільного  законодавства,  а   також   моральним
засадам суспільства. 2. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. 3. Волевиявлення
учасника  правочину  має
бути  вільним   і відповідати його внутрішній волі. 4.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути
спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та
інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким,  що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який
вчиняє юридична особа,  підписується  особами, уповноваженими  на
це  її  установчими документами,  довіреністю, законом   або
іншими   актами   цивільного
законодавства,   та скріплюється
печаткою.

Статтею 9 Закону України «Про
іпотеку»передбачено, що іпотекодавець має право на підставі згоди
іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в оренду.             Третя особа надала таку згоду та
взагалі вимог щодо визнання договору оренди не дійсним до Орендодавця не
заявляла та позовні вимоги Позивача не підтримує.

Враховуючи наведене господарський суд
вважає позовні вимоги Позивача пов”язані із визнанням недійсними договорів
оренди -не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного відсутні у суду
підстави і для задоволення позовних вимог пов”язаних із стягненням з
Відповідача матеріальної шкоди в подвійному розмірі в загальній сумі 69 789
грн. 26 коп., виходячи з наступного.

Ст. 610 ЦК України передбачає, що
порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням   умов,
визначених  змістом  зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання,
відповідно до ст. 611 ЦК України настають
правові  наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 22 ЦК України,
особа,  якій завдано збитків  у
результаті  порушення  її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: 1) втрати,
яких  особа  зазнала
у  зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі,  а також витрати,  які особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи,  які
особа  могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Шкода,
заподіяна  майну юридичної
особи,  підлягає відшкодуванню в повному
обсязі  особою, яка її заподіяла,  за умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній  причинний
зв'язок  та  є  вина
зазначеної особи ( Постанова Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92
Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди )

Враховуючи наведене, господарський
суд вважає, що Позивачем не виконані вимоги ст. 33 ГПК України, яка передбачає,
що кожна сторона повинна  довести  ті
обставини,  на  які
вона посилається як на підставу своїх вимог -  не доведені обставини пов'язані із
зпричиненням Відповідачем шкоди майну Позивача, неправомірність дій Суб'єкта
підприємницької діяльності, безпосередній
причинний  зв'язок  та
вину Відповідача.

Згідно зазначеного, керуючись ст.
ст.  22, 33, 44, 49, 69, 82 - 85 ГПК  України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Позивача
-відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з
дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги
до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Суддя

І.М. Кощеєв