ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"18" вересня 2007 р.
Справа № 10/50/07

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:   Мирошниченко М. А.,

Суддів:    Ліпчанської Н. В. та  Шевченко В. В.,

(склад судової колегії змінено згідно розпорядження голови Одеського апеляційного господарського суду №101 від 06.09.2007р.),

при секретарі   -   Волощук О. О.,

за участю представників:

від позивача –Соболь Т.Я.,

від відповідача –ПП „Бриз-Юг” –Єрьоменко Г.В.,

від відповідача - ТОВ „Перлина Чорномор”я” –не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу   ПП „Бриз-Юг”, м. Миколаїв

на  рішення господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007 р.

у справі № 10/50/07

за позовом Українсько-молдавського спільного підприємства ТОВ „Жемчужина”, м. Миколаїв

до ПП „Бриз-Юг”, м. Миколаїв

про розірвання договору купівлі - продажу за визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

08.02.2007 р. (вх. №1189) Українсько-молдавським спільним підприємством ТОВ „Жемчужина” (далі –Позивач) у господарському суді Миколаївської області пред’явлено позов до ПП „Бриз-Юг” (далі –Відповідач-1) про розірвання договору купівлі-продажу від 23.10.2006р. (далі - Договір) цілісного майнового комплексу –бази відпочинку „Жемчужина” (яка складається: з двох спальних корпусів, позначених на технічному паспорті літерами „А” і „А1”; столової –літера „Б”; овочевого сховища –складів –літери „В” і „Г”; кафе „Ветерок” - відеозал - літера „Д”; вбиральні - літера „Ж”; душових - літера „Е”; електричного котла), розташованого в зоні відпочинку „Коблево” Березанського району Миколаївської області по вул. Морська,155,155-а, укладеного між Позивачем та Відповідачем-1, та визнання за позивачем права власності на зазначену базу. Свою позовну вимогу щодо розірвання договору позивач обґрунтував тим, що Відповідач-1, у порушення умов договору та встановлених ним строків, не сплатив йому вартість об’єкту. В обґрунтування цієї вимоги позивач послався на ст.ст. 334,691,692,651 та 697 ЦК України. Іншу позовну вимогу (визнання права власності) позивач нічим не обґрунтував (а.с. 2-3).

В процесі розгляду справи, а саме 17.04.2007р., позивач звернувся до суду з заявою про уточнення  позовних вимог, в якій просив визнати Договір недійсним та зобов’язати  Відповідача-1 повернути отримане за Договором майно (а.с. 41).

Однак, ухвалою місцевого суду від 18.04.2007р. (ухвала була винесена протокольно, а не окремим документом, що вбачається зі змісту судового рішення та  технічного запису судового засідання) зазначену заяву не прийнято до розгляду, оскільки позивач не надав  до неї необхідних документів.

З викладеного вбачається, що місцевий суд, хоча і не зазначив норми процесуального права, фактично повернув цю заяву без розгляду, на підставі ст. 63 ГПК України.

Слід зазначити, що позивач не оскаржив цю ухвалу, тобто погодився з нею, і при подальшому розгляді справи підтримував лише свої первісні позовні вимоги, що підтверджується як технічним записом судового процесу, так і фактом не оскарження ним в апеляційному порядку вищезазначеної ухвали та рішення місцевого суду.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007р. (підписаним суддею Горобченко Д.М. 25.04.2007р.) позовні (первісні) вимоги задоволено повністю. Суд розірвав вищезазначений Договір, з тих підстав, що Відповідач-1 у встановлені строки не оплатив вартість придбаного ним за Договором майна, пославшись, при цьому, на умови договору та ст. 526 (зобов’язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору), ст. 530 (зобов’язання підлягає виконанню у встановлений договором строк (термін)), ст. 651 (договір може бути розірвано за рішення суду на вимогу однієї сторони, у разі істотного порушення договору другою стороною), ст. 653 (у разі розірвання договору, зобов’язання сторін припиняються). Суд також задовольнив іншу вимогу позивача –визнав за ним право власності на базу відпочинку „Жемчужина” (а.с. 61,62).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Відповідач-1 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Свої вимоги він обґрунтував тим, що суд порушив його процесуальні права, а саме: йому не було надано можливості ознайомитись з матеріалами справи та надати відзив; суд не врахував уточнення до позову, не прийнявши їх до розгляду, хоча позивач, уточнивши позов, фактично відмовився від первісних вимог, а суд розглянув саме їх; суд не залучив, не зважаючи на клопотання сторін, до участі в розгляді справи ТОВ „Перлина Чорномор”я”, хоча вирішення цього спору стосується цієї особи, оскільки вона має свідоцтво про право власності на спірний об’єкт - базу відпочинку. Суд, у порушення норм матеріального права, визнав за позивачем право власності на спірний об’єкт - базу відпочинку, хоча матеріали справи свідчать, що власником цього об’єкту є ТОВ „Перлина Чорномор”я”, тобто позбавив ТОВ „Перлина Чорномор”я” права власності на цей об’єкт.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 01.08.2007р. зазначена скарга прийнята до провадження і призначена до розгляду на 28.08.2007р. о 10:30, про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

27.08.2007р. до суду від ТОВ „Перлина Чорномор”я” надійшло клопотання про залучення його до участі у розгляді справи на стадії апеляційного провадження в якості іншого відповідача.

Фіксування розгляду справи здійснювалось технічними засобами, а саме програмно - апаратним комплексом “Діловодство суду” на диск CD-R №5270114RС36246.

В судовому засіданні 28.08.2007р. відповідач (скаржник) підтримав зазначене клопотання та заявив аналогічне.

Представник позивача не заперечував проти задоволення цих клопотань.

Ухвалою суду від 28.08.2007р. зазначені клопотання були задоволені, ТОВ „Перлина Чорномор”я” було залучено до участі у розгляді справи на стадії апеляційного провадження в якості іншого відповідача (далі –Відповідач-2), а розгляд справи відкладено на 18.09.2007р. об 11:00, про що всі учасники процесу були повідомлені належним чином.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Відповідач-2 просив суд задовольнити скаргу частково, скасувати рішення місцевого суду в частині визнання за позивачем права власності та відмовити в задоволенні позову в цій частині. До  відзиву Відповідач-2 додав додаткові докази, які, на його думку, обґрунтовують його відзив.

Приймаючи до уваги, що Відповідач-2 не приймав участі у розгляді справи у суді першої інстанції (не був залучений до участі),  тобто не мав можливості надати ці докази суду першої інстанції, судова колегія, відповідно до приписів ст. 101 ГПК України, залучила  ці документи до матеріалів справи.

Представник Відповідача-2 (ТОВ „Перлина Чорномор”я”) в судове засідання 18.09.2007р. не з’явився.

Судова колегія відхилила клопотання Відповідача-1 про відкладення справи на одну годину для надання можливості представнику Відповідача-2 прийняти участь у судовому засіданні, оскільки через годину судова колегія розглядає інші справи, та прийняла рішення про розгляд справи за відсутністю Відповідача-2, оскільки його було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи він не заявив, про причини свого не з’явлення суд не повідомив, а з наданого ним відзиву на скаргу вбачається його позиція щодо спору.

Судова колегія відхилила клопотання представника Позивача про зупинення розгляду справи до розгляду Вищим господарським судом України касаційної скарги Позивача на рішення господарського суду Миколаївської області від 13.12.2006р. у справі №5/50/07 та прийняття з цієї справи остаточного рішення, з огляду на те, що Позивач не надав доказів, що вказана касаційна скарга прийнята до розгляду Вищим господарським судом України, а наміри подання скарги не є підставою, у розумінні ст. 79 ГПК України, для зупинення провадження у справі.

Судова колегія також відхилила клопотання представника Відповідача-1 про залучення до матеріалів справи акту звірки розрахунків між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, оскільки цей акт не має відношення до предмету спору.

Представник скаржника (Відповідача-1) в усних поясненнях, наданих апеляційному суду, підтримав скаргу і просив її задовольнити на  викладених у ній підставах.

Представник позивача  просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

За згодою представників сторін, згідно ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення  представників сторін, ознайомившись з доводами апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши обставини  і матеріали  справи,  в т.ч. наявні у ній докази,  відповідність викладеним  в рішенні висновкам  цим обставинам і доказам, а також перевіривши додержання та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, і ці обставини дослідив місцевий суд, Позивач і Відповідач-1 уклали 23.10.2006р. договір купівлі - продажу (далі –Договір) цілісного майнового комплексу –бази відпочинку „Жемчужина” (далі –майно - об’єкт), яка складається:  з двох спальних корпусів, позначених на технічному паспорті літерами „А” і „А1”; столової –літера „Б”; овочевого сховища –складів –літери „В” і „Г”; кафе „Ветерок” - відеозал - літера „Д”; вбиральні - літера „Ж”; душових - літера „Е”; електричного котла, і розташована в зоні відпочинку „Коблево” Березанського району Миколаївської області по вул. Морська,155,155-а. У договорі сторони узгодили ціну об’єкту купівлі-продажу та порядок здійснення Відповідачем-1 розрахунків за нього. Так, відповідач зобов’язувався сплатити: 4900,00 грн. протягом 2-х банківських днів з часу підписання договору; 595100,00 грн. протягом 10-и банківських днів з часу виникнення в нього права власності на цей  об’єкт.

Приймаючи до уваги, що у Договорі сторони не визначили момент виникнення у Відповідача-1 права власності на цей об’єкт, то цей момент необхідно розраховувати, згідно чинного законодавства. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що Договір було нотаріально посвідчено та відносно нього здійснено державну реєстрацію 29.11.2006р., тобто саме з цього моменту, враховуючи приписи вищезазначеної статті ЦК України, у Відповідача-1 виникло право власності на цей об’єкт.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідач-1 сплатив передбачений умовами Договору  перший платіж (4900,00 грн.) 23.10.2006р., тобто у встановлені строки.

Позивач посилається на те, що інший платіж у розмірі 595100,00 грн., який повинен був відбутись через десять банківських днів, починаючи з 29.11.2006р., Відповідач-1  не здійснив.

Відповідач-1 не надав суду будь-яких доказів виконання ним умов договору в частині сплати зазначеного платежу, хоча, згідно ст. 33 ГПК України, такий обов’язок лежить на ньому.

З викладеного вбачається, що місцевий суд повністю та всебічно дослідив   фактичні обставини та наявні у матеріалах справи докази в частині невиконання  Відповідачем-1 умов Договору по оплаті об’єкту.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що місцевий суд, правильно застосувавши зазначені ним у рішенні норми ЦК України (ст. 526  (зобов’язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору); ст. 530 (зобов’язання підлягає виконанню у встановлений договором строк (термін)); ст. 651 (договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї сторони, у разі істотного порушення договору другою стороною); ст. 653 (у разі розірвання договору, зобов’язання сторін припиняються)), вмотивовано задовольнив вимогу Позивача про розірвання цього Договору.

Проте, посилання місцевого суду в рішенні  на ст. 697 ЦК України, без будь-якого обґрунтування та зазначення конкретної частини цієї статті, на думку судової колегії, не вмотивоване та помилкове, з огляду на таке. Так, ч.1 зазначеної статті встановлює, що договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Однак,  умовами спірного Договору, як зазначалось вище,  було  обумовлено  конкретний момент переходу права власності від Позивача до Відповідача-2 і застережень про те, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин, не встановлено, тобто застосування зазначеної частини до цих правовідносин неможливе. Частина 2 зазначеної статті регламентує права продавця та  підстави пред’явлення вимог до покупця про повернення товару, однак, такі позовні вимоги продавцем (позивачем) не заявлялись і судом не розглядались, а тому посилання і на цю частину цієї статті теж є безпідставним.

Доводи скаржника, що Позивач, змінивши позовні вимоги, фактично відмовився від вимог про розірвання Договору, а тому місцевий суд необґрунтовано задовольнив ці вимоги, не можуть прийматись до уваги та бути підставою для скасування рішення в цій частині, з огляду на таке.

Місцевий суд відмовив Позивачу в прийнятті та повернув без розгляду уточнення (зміни) до позову і ці дії суду Позивач не оскаржив, тобто погодився з ними. При подальшому розгляді справи позивач підтримував саме свої первісні вимоги,  в тому числі вимогу про розірвання Договору, тобто не відмовився від них, і, відповідно, місцевий суд повинен був розглянути по суті та ухвалити рішення саме за цими вимогами.

Доводи скаржника про те, що Договором не передбачено його розірвання, у разі не оплати об’єкту, і тому суд не мав права розривати його, на думку судової колегії, є хибними та не можуть прийматись до уваги, з огляду на таке.

Дійсно, умовами Договору не передбачено його розірвання, у разі невиконання стороною своїх зобов’язань. Проте,  ст. 651  ЦК України, яка, поряд зі  ст. 526  та  ст. 530 цього Кодексу, застосовується  до  всіх договірних відносин, передбачає таку можливість, і, відповідно, місцевий суд обґрунтовано з посиланням на зазначену норму матеріального права задовольнив вимоги Позивача про розірвання Договору.

Судова колегія також критично оцінює доводи скаржника в частині порушення місцевим судом норм процесуального права та вважає їх необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що Відповідач-1 своєчасно повідомлявся про розгляд справи, його представник приймав в її розгляді участь та давав пояснення і, відповідно, мав можливість надати відзив на позов.

Водночас, судова колегія встановила, що, задовольняючи вимоги Позивача в частині визнання за ним права власності на цей об’єкт, місцевий суд взагалі не дав у рішенні оцінки цій вимозі та нічим не обґрунтував своєї позиції. Більш того, місцевий суд припустився неповноти при вирішенні цього питання  та не дослідив наявні у матеріалах докази і не дав їм оцінку.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що Відповідач-1, будучи  законним власником об’єкту, здійснив  07.12.2006р. його відчуження за договором купівлі - продажу Відповідачу-2 (а.с. 48-49). Факт передачі об’єкту Відповідачем-1 Відповідачу-2 підтверджується актом приймання - передачі від 07.12.2006р. (а.с. 52). Умовами цього договору не було встановлено моменту виникнення у Відповідача-2 права власності на об’єкт. Однак, з наявного у матеріалах справи рішення господарського суду Миколаївської області від 13.12.2006р. у справі №5/536/06 вбачається, що зазначений договір, враховуючи те, що Відповідач-1 ухилявся від нотаріального посвідчення,  визнано дійсним (а.с. 50-51), а тому,  відповідно до приписів ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності у Відповідача-2 на цей об’єкт виникло з моменту набрання зазначеним судовим рішенням законної сили, тобто з 26.12.2006р.. Матеріали справи також свідчать, що на підставі зазначеного договору за Відповідачем –2 зареєстровано право власності на цей об’єкт (а.с. 53,54).

Слід зазначити, що на момент розгляду цієї справи у суді першої інстанції вищезазначені правовстановлюючі документи не визнані недійсними  в судовому порядку, а зазначене судове рішення набуло законної сили і не скасоване.

Місцевий суд, у порушення приписів ст. 43 ГПК України, не дав оцінки цим доказам, хоча вони мають важливе значення для вирішення спору в частині позовних вимог про визнання права власності, що, відповідно до ст. 104 ГПК України, є підставою для скасування судового рішення в цій частині.

З викладеного вбачається, що на момент ухвалення судового рішення з цієї справи законним власником спірного об’єкту був Відповідач-2.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Такі ж положення містяться в Законі України „Про власність” та  у ст. 321 ЦК України.

Визнавши за Позивачем право власності на цей об’єкт, місцевий суд фактично позбавив Відповідача-2 права власності на нього, чим грубо порушив вищезазначені норми права та права Відповідача-2, як власника об’єкту.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду в частині визнання за Позивачем права власності на цей об’єкт грубо порушує права Відповідача-2 та зазначені норми матеріального права, а тому, відповідно до приписів ст.ст. 104 та 103 ГПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст.  99,101-105  ГПК  України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

1.  Апеляційну скаргу   ПП „Бриз-Юг”, м. Миколаїв –задовольнити частково.

2. Рішення  господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007 р. у справі № 10/50/07 в частині задоволення позову про визнання за ТОВ „Жемчужина”, м. Миколаїв, права власності на цілісний майновий комплекс –базу відпочинку „Жемчужина”, розташований в зоні відпочинку „Коблево” Березанського району Миколаївської області по вул. Морська,155,155-а (п.3 резолютивної частини рішення) –скасувати.

В задоволенні позову  ТОВ „Жемчужина”, м. Миколаїв,  в частинні  визнання за ним права власності на цілісний майновий комплекс –базу відпочинку „Жемчужина”, розташований в зоні відпочинку „Коблево” Березанського району Миколаївської області по вул. Морська,155,155-а - відмовити.

3. Пункт 1 резолютивної частини змінити, виклавши його в наступній редакції: „Позов задовольнити частково”.

4.  В решті частині рішення господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007 р.  у справі № 10/50/07 (пункти 2 та 4 резолютивної частини) - залишити без змін.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий:                                                                                   Мирошниченко М. А.

Судді:                                                                                                  Ліпчанська  Н. В.

Шевченко В. В.

Повний текст постанови виготовлено 19.09.2007р.