ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.07                                                                                        Справа №  20/193/07

Суддя   Гандюкова  Л.П.

м.Запоріжжя

За позовом Запорізької обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок, м.Запоріжжя

до Запорізької міської ради, м.Запоріжжя

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орендне підприємство “Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації”, м.Запоріжжя

про визнання права власності

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   – не з’явився;

Від відповідача –Фоміна О.М. (довіреність №01-17/1861 від 21.12.2006р.);

Від третьої особи –Опанасенко В.Л.(довіреність №8 від 03.01.2007р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений  позов про визнання права власності позивача на об’єкти нерухомості –капітальні господарсько-побутові будівлі: будівлю побутових приміщень, площею 100,9 кв.м; будівлю холодильника., площею 50,2 кв.м; будівлю гаражу, площею 38,4 кв.м; будівлю магазину, площею 32,3 кв.м; будівлю майстерні, площею 170,2 кв.м; 29 будівель з боксами для зберігання двигунів та інших знарядь до плавальних засобів; 7 недобудованих будівель з боксами для зберігання двигунів та інших знарядь до плавальних засобів, які знаходяться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Оріхівська бухта, 10б.

Ухвалою господарського суду від 10.04.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі № 20/193/07,  судове засідання  призначено на 17.05.2007р. У судовому засіданні 17.05.2007р. на підставі ст.77 ГПК України оголошено перерву до 30.05.2007р.  Ухвалою суду від 30.05.2007р.  в порядку ст.69 ГПК України строк вирішення спору у справі №20/193/07 продовжений за клопотанням сторін, цією ж ухвалою розгляд справи відкладено на 11.07.2007р. Ухвалою суду від 11.07.2007р. на підставі ст.77 ГПК України до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача –Орендне підприємство “Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації”, розгляд справи відкладено на 09.08.2007р.

У судовому засіданні 09.08.2007р. за згодою представників відповідача та третьої особи  оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Позивачем надано доповнення і зміни до позовної заяви, які прийняті судом до розгляду в порядку ст.22 ГПК України, та просить визнати за ним право власності на об’єкти нерухомості –капітальні господарсько-побутові будівлі, а саме: будівлю побутових приміщень, літера  А, площею 100,9 кв.м; будівлю  холодильника, літера Б,  площею 50,2 кв.м; будівлю гаражу, літера В, площею 38,4 кв.м; будівлю магазину, літера Г,  площею 32,3 кв.м; будівлю майстерні, літера Д,  площею 170,2 кв.м; 29 будівель з боксами для зберігання двигунів та інших знарядь до плавальних засобів, літери Ж,З,И,К,К1,К2,К3,К4,К5,Л,Л1,Л2,Л4,Л5,Л6,М1,М4,М5,М6,М7,М8,М10,Н,Н1,Н2,Н3,Н4,Н5,Н6,Н7,Н8,Н10,О,О2; на використані матеріали в процесі будівництва 7 недобудованих будівель з боксами для зберігання двигунів та інших знарядь до плавальних засобів, літери К,К1,К2,М,М2,М3,Н, які знаходяться  за адресою: м.Запоріжжя, вул.Оріхівська бухта, 10-Б.  Позовні вимоги мотивовані наступним. Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради депутатів трудящих №140 від 05.04.1957р. Запорізькій обласній раді Українського товариства мисливців і рибалок, правонаступником якого є Запорізька обласна організація Українського товариства мисливців і рибалок, було виділено земельну ділянку за адресою: м.Запоріжжя, вул.Оріхівська бухта, №10б, для організації причалу човнів. На виконання зазначеного рішення, з метою організації причалу на виділеній земельній ділянці у 1964-1974 роках були побудовані капітальні господарсько-побутові будівлі і споруди. 31.10.2006р. позивач звернувся до Запорізької міської ради щодо оформлення права власності на побудовані об’єкти нерухомості. Запорізькою міською радою на підставі п.6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003р. №6/5,  відмовлено в оформленні права власності шляхом прийняття виконавчим комітетом відповідного рішення. У зв’язку з відмовою Запорізької міської ради та відсутністю правовстановлюючих документів позивач просить на підставі ст.ст. 328, 329, 331, 386, 392 ЦК України, ст.ст. 48, 49 Закону України “Про власність” визнати право власності на перелічені об’єкти.

У судове засідання 09.08.2007р. позивач не з’явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином. Суд визнав наявні матеріали достатніми для розгляду справи за відсутності позивача.

Позивач заявляв клопотання  про витребування письмових доказів, яке розглянуто судом і задоволено частково, про що винесено ухвалу 30.05.2007р.

Відповідач проти позову заперечив з наступних підстав. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Перелік документів, на підставі яких органами місцевого самоврядування здійснюється оформлення права власності на новозбудовані або реконструйовані об’єкти нерухомого майна встановлено п.6.1 Наказу Міністерства юстиції України від 28.01.2003р. №6/5 “Про внесення змін та доповнень до Тимчасового  положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно”, до них відносяться акт комісії про прийняття та введення в експлуатацію об’єкту та акт про право власності на земельну ділянку або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2004р. №1243 “Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів”, прийняття в експлуатацію об’єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об’єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.  Позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували законність будівництва об’єкту: дозвіл на будівництво, належно затверджений проект, доказ введення об’єкту в експлуатацію державною комісією, а тому в нього відсутні підстави для виникнення права власності. Таким чином, сам факт будівництва за свій рахунок та своїми силами не є достатньою підставою для виникнення права власності на нього у зв’язку з тим, що будівництво та використання об’єкту здійснювались з порушенням вимог законодавства. Позовні вимоги позивача про визнання права власності з підстав, які заявлено, задоволенню не підлягають, а право власності в даному випадку не може бути визнано таким, що набуто правомірно.

Третя особа –ОП “ЗМБТІ” надала пояснення, де, зокрема, зазначено, що реєстрації підлягають права власності тільки на об’єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації. Крім того, представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що позивач із заявою про реєстрацію права власності не звертався.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін та третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих №140 від 05.04.1957р.  Запорізькій обласній Раді Українського товариства мисливців та рибалок відведено земельну ділянку площею 0,2 га в бухті Оріхівці для організації причалу човнів. Доручено головному архітектуру передати по акту в натурі межі земельної ділянки.

Згідно з підпунктом  в, пункту 4 цього рішення зобов’язано будівництво будівель на дільниці  здійснювати тільки за згодою головного архітектора міста.

Також цим рішенням було визначено прохати виконавчий комітет обласної Ради народних депутатів затвердити дане рішення.

На час розгляду справи судом на земельній ділянці розташовані об’єкти нерухомості, які, як стверджує позивач, протягом 1964-1974 років на відведеній земельній ділянці були ним побудовані, а саме: будівля побутових приміщень, літера  А, площею 100,9 кв.м; будівлю  холодильника, літера Б,  площею 50,2 кв.м; будівлю гаражу, літера В, площею 38,4 кв.м; будівлю магазину, літера Г,  площею 32,3 кв.м; будівлю майстерні, літера Д,  площею 170,2 кв.м; 29 будівель з боксами для зберігання двигунів та інших знарядь до плавальних засобів, літери Ж,З,И,К,К1,К2,К3,К4,К5,Л,Л1,Л2,Л4,Л5,Л6,М1,М4,М5,М6,М7,М8,М10,Н,Н1,Н2,Н3,Н4,Н5,Н6,Н7,Н8,Н10,О,О2; 7 недобудованих будівель з боксами для зберігання двигунів та інших знарядь до плавальних засобів, літери К,К1,К2,М,М2,М3,Н

Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації №3688р від 26.12.2006р. об’єктам нерухомого майна причалу №7 присвоєно поштову адресу: м.Запоріжжя, вул.Оріхівська бухта, 10-Б.

Листом №170/01 від 31.10.2006р. позивач звернувся до голови Запорізької міської ради щодо оформлення права власності на  вищезазначені будівлі. Листом Управління комунальної власності Запорізької міської ради №221 від 27.01.2007р. йому було повідомлено, що надані документи не дають підстав для оформлення права власності на об’єкти по вул.Оріхівська бухта, 10-Б, шляхом прийняття виконавчим комітетом Запорізької міської ради відповідного рішення.

Позивач звернувся з позовом до господарського суду та просить визнати право власності на майно, оскільки вважає, що воно побудоване позивачем в установленому законом порядку, а також на використані матеріали в процесі будівництва.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, пояснення сторін, суд  прийшов до висновку, що позовні вимоги з підстав, які заявлено, задоволенню не підлягають у зв’язку з наступним.

Приписами ст.13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб’єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб’єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Приписами ч.2 ст.41 Конституції України  встановлено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позивач просить визнати право власності на нерухоме майно та матеріали на підставі ст.ст. 328,329, 331,386, 392 ЦК України, ст.ст. 48, 49 Закону України “Про власність”.

Відповідно до приписів п. 4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов’язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з даним позовом.

Згідно з ст. 32 ГПК України  доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі  яких господарський   суд   у  визначеному  законом  порядку  встановлює наявність  чи  відсутність  обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.328 цього Кодексу  право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст.331 ЦК України, яка встановлює набуття права власності на новостворене майно  та об'єкти незавершеного будівництва, право  власності  на нову річ,  яка виготовлена (створена) особою,  набувається нею,  якщо інше не встановлено договором  або законом.   Особа, яка  виготовила  (створила) річ зі своїх матеріалів на

підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене  нерухоме  майно  (житлові будинки,  будівлі,  споруди  тощо)  виникає  з  моменту завершення будівництва (створення майна).  Якщо договором або законом передбачено  прийняття  нерухомого майна  до  експлуатації,  право  власності  виникає з моменту його прийняття до експлуатації.  Якщо право власності на нерухоме майно відповідно  до  закону підлягає  державній реєстрації,  право власності виникає з моменту державної реєстрації. До  завершення   будівництва   (створення   майна)   особа вважається   власником   матеріалів,  обладнання  тощо,  які  були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У  разі  необхідності  особа, зазначена в абзаці першому цієї частини,   може   укласти   договір   щодо  об'єкта  незавершеного будівництва,  право  власності  на  який  реєструється органом, що здійснює  державну  реєстрацію  прав на нерухоме майно на підставі документів,  що  підтверджують  право  власності  або користування земельною   ділянкою   для  створення  об'єкта  нерухомого  майна,

проектно-кошторисної  документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Позивач пред’явив позов про визнання права власності у квітні 2007р. і просить визнати право власності на підставі  Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004р.

Для набуття права власності на новостворене нерухоме майно існує спеціальний порядок. Згідно з ст.22 Закону України “Про основи містобудування” забудова земельних ділянок, які надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому законом та отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ст. 18 цього Закону будівництво об’єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад. Закінчені  будівництвом об’єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому   законодавством порядку об’єктів забороняється.

Згідно з ст.29 Закону України “Про планування і забудову територій” здійснення будівельних робіт на об’єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законом. Крім того, відповідно до ст. 30-1 цього Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

Статтею 375 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки на забудову. Як слідує із цієї норми, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно  до ст. 376  ЦК України будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до п.1.6 “Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно” реєстрації підлягають права власності тільки на об’єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому  порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об’єкти.

Таким чином, для виникнення права власності на новостворене нерухоме майно законом встановлений спеціальний порядок, який позивачем не дотриманий.

Статтею 329 ЦК України, на яку посилається позивач обґрунтовуючи свої позовові вимоги, встановлено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно,  передане  їй  у  власність,  та  на  майно,  набуте  нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Позивач не надав належних доказів, що його право власності на спірні будівлі виникло з підстав, які заявлено, правомірно, в установленому законом порядку. Зокрема, ним не надано належних доказів, що майно збудовано з дотриманням всіх вимог законодавства щодо порядку створення нового майна, зокрема, наявності дозволу на виконання будівельних робіт,  доказів введення в експлуатацію об’єкта, тому відсутні встановлені законом підстави для виникнення права власності з підстав, які заявлено.

Із наведених вище норм законодавства слідує, що факт будівництва об’єкту нерухомості своїми силами, за власний рахунок, є недостатньою підставою для виникнення права власності на нього у випадку, якщо будівництво та використання об’єкту здійснювалось з порушенням вимог законодавства, тобто самочинно.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що статтею 16 Земельного кодексу Української РСР, який був чинний на момент будівництва, регулювалося надання земель у користування, і, зокрема, встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відводу. Відвід земельних ділянок проводиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Ради депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Право землекористування відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік, приписів ст.20 Земельного кодексу УРСР посвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Зазначені документи видавалися після відведення земельних ділянок у натурі.

Статтею 21 Земельного кодексу УРСР передбачався порядок видачі документів на право користування землею, і, зокрема, встановлювалось, що видача  цих документів проводилась виконавчими комітетами районних (міських) Рад незалежно від того, на підставі рішення якого виконавчо-розпорядчого органу державної влади надана земельна ділянка.

Приписами ст. 22 цього Кодексу  була встановлена недопустимість користування земельною ділянкою до оформлення землекористування, а саме: приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення  відповідними землевпорядними органами меж даної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документу, який посвідчує право користування землею, заборонялось.

Відповідно до листа Державного архіву Запорізької області №06-11/299 від 09.06.2007р. на запит суду (за клопотанням позивача) в документах фонду “Управління Головного архітектора міста виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих” за 1957 р. акт про передачу земельної ділянки Запорізькій обласній організації Українського товариства мисливців і рибалок та дозвіл головного архітектора Василевського С.Л. на будівництво будівель відсутні.

На наведених вище підставах суд не бере до уваги посилання позивача на інші докази та норми права. Закон України “Про власність”, на який посилається позивач, втратив чинність  згідно з Законом України №997-У від 27.04.2007р.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно, тому вимоги позивача про визнання права власності з підстав, які заявлено,  задоволенню не підлягають. Позивач не позбавлений права вибрати інші підстави для визнання права власності на майно та звернутися з відповідним позовом до суду.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати  покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя                                                      Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення оформлено і підписано у повному обсязі   08.11. 2007 р.