ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20.08.2007
м.Київ
справа № 15/338-А

10:00

За позовом             Відкритого акціонерного товариства "Державна енергогенеруюча компанія"Центренерго"

до                             Державного комітету України з державного матеріального резерву

Предмет
адміністративного
позову

визнаня нечинним рішення та спонукання до вчинення дій

Головуючий суддя Хоменко М.Г.

Судді: Паламар П.І.

Шабунін С.В.

Секретар судового засідання Сербін У.І.

Представники:

від позивача  -   Кроль М.Б.

від відповідача   -  Кириленко С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" (далі - позивач) до Державного комітету України з державного матеріального резерву (далі - відповідач) про про визнання нечинним рішення відповідача про продаж прав вимоги до позивача щодо вугілля в кількості 612 525,879 тонн вартістю 44 386 420,08 грн. згідно з договором про тимчасове позичання вугілля від 02.02.1998 № 5, укладеного між позивачем та відповідачем та щодо природного газу в кількості 310 392,00 м3 вартістю 87 011 754,81 грн. згідно з договором про тимчасове позичання від 24.12.1999 № юр-7/959-99, укладеного між позивачем та відповідачем, а також зобов’язання відповідача виключити з реєстру прав вимоги, які підлягають продажу, зазначені права вимоги до позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2007 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі № 15/338-А.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 травня 2007 року в газеті "Урядовий кур'єр" № 80 було опубліковано оголошення про прове дення Державним комітетом України з державного матеріального резерву відкритого конкур су з продажу прав вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву. Згідно з реєстром прав вимоги, що підлягають продажу на конкурсі, під лотом № 1 вистав лено права вимоги Держкомрезерву до ВАТ "Центренерго" щодо повернення або відшкодування вартості вугілля в кількості 612 525,879 тонн ва ртістю 44 386 420,08 грн. згідно з договором про тимчасове позичання вугілля від 02.02.1998 № 5, укладеного між ВАТ "Центренерго" та Держкомрезервом та щодо повернення або відшкодування вартості природного газу в кількості 310 392,00 м. куб. вартістю 87 011 754,81 грн. згідно з договором про тимчасове позичання природного газу від 24.12.1999 № юр-7/959-99, укладеного між ВАТ "Центренерго" та Держкомрезервом.

Позивач вважає, що рішення про продаж прав вимоги Держкомрезерву до ВАТ "Центренерго", які виникли із договору від 02.02.1998 № 5 та договору від 21.12.1999 № юр-7/959-99 прийнято Держкомрезервом всупереч чинного законодавства України та порушує права позивача у сфері публічно-правових відно син, які визначають порядок повернення запозичених із державного резерву матеріа льних цінностей.

Пунктами 1-3 По рядку продажу прав вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву щодо повернення самовільно відчужених або неповернених (непоставлених) вчасно матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2006 року № 677 визначено, що Держкомрезерв може прийняти рішення про продаж прав вимоги не раніше ніж через один рік після прострочення позичальником виконання зобов'язання щодо повернення матеріальних цінностей державного резерву, отриманих у порядку тимчасового позичання. Тому, на думку позивача, Держкомрезерв може прийняти рішення про реалізацію прав вимоги до позичальників якщо зі сторони позичальника, мало місце порушення зобов'язання щодо повернення мате ріальних цінностей держрезерву та з дати прострочення минуло більше одного року.

Договір від 02.02.1998 № 5 щодо позичання вугілля був укладений на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 №73-2, а договір від 21.12.1999  № юр-7/959-99 щодо позичання природного газу був укладе ний на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.12.1999 № 1432-р.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про погашення заборгованості та впорядку вання розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом України з держа вного матеріального резерву" від 28.12.2002 № 2045 строк повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасо вого позичання підприємствам електроенергетики згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 №73-2, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.12.1999 № 1432-р продовжено до 1 січня 2023 року і таким чином строк виконання зобов’язань за вказаними договорами у позивача не настав.

Крім того, на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 2045 між ВАТ "Центренерго" та Держкомрезервом 04.02.2003 укладено договір № Юр-2/190-2003 про встановлення порядку погашення забор гованості ВАТ "Центренерго" за договором від 02.02.1998 № 5. Відповідно до п. 2.1.1. договору від 04.02.2003 № Юр-2/190-2003 ВАТ "Центренерго" зобов'язане повернути Держкомрезерву вугілля в кількості 612 525,879 тонн або сплатити йо го вартість в строк до 1 січня 2023 року.

Позивач вказує, що відповідно до ст. 220 ЦК УРСР з укладенням договору від 04.02.03р. № Юр-2/190-2003 між ВАТ "Центренерго" та Держкомрезервом встановлено нові зобов'язання щодо строків та порядку повернення матеріальних цінностей, які були отримані в тимчасове позичання за Договором  від 02.02.1998 № 5.

Також, позивачем в підтвердження позовних вимог подано рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2005 у справі № 42/311, яке за лишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2005, постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2005, яким було встановлено, що строк повер нення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового пози чання ВАТ "Центренерго" за розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 21.12.1999  № 1432., враховуючи норми постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2002 № 2045, продовжено до 1 січня 2023 року.

Рішення Держкомрезерву про продаж прав вимог до ВАТ "Центренерго" та наступні дії, направлені на такий продаж, не відповідають і ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. 2 По ложення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, порушують права позивача на повернення матеріальних цінностей до державного резерву в порядку, передбаченому Законом України "Про державний матеріальний резерв" та постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2002  № 2045.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти позову та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, мотивуючи це тим, що відповідно до ст. 161 Цивільного Кодексу УРСР (який був чинним на момент виникнення вказаних правовідносин) зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 2.2. договору від 02.02.1998 № 5 позивач зобов’язувався повернути позичене вугілля до 01.10.1998 або здійснити оплату його вартості. Відповідач не повернув його у встановлений договором строк, у зв’язку з чим не виконав вчасно (прострочив виконання) зобов’язання, що підтверджується також п. 1.1. договору від 04.02.2003 № юр-2/190-2003, в якому зазначено, що позивач погашає заборгованість перед відповідачем, яка виникла на підставі та у зв’язку з невиконанням позивачем зобов’язань за договором від 02.02.1998  № 5.

Внесення до реєстру прав вимоги за договором від 21.12.1999 № юр-7/959-99 відповідач також вважає законним, оскільки позивач зобов’язувався повернути природний газ у травні-червні 2000 року і не виконав свої зобов’язання у встановлений строк,  а постанову Кабінету Міністрів України № 2045 прийнято 28.12.2002, тобто після прострочення позивачем виконання зобов’язань.

На думку відповідача, відповідно до ст. 220 Цивільного Кодексу УРСР з укладенням договору від 04.02.2003 № юр-2/190-2003 не припинено зобов’язання за Договором від 02.02.1998 № 5 за згодою сторін і не замінено одне зобов’язання іншим між тими ж особами, оскільки відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу УРСР заміна одного зобов’язання іншим тягне за собою припинення попереднього зобов’язання і створення нового.

Відповідач вважає, що прийняття рішення про продаж прав вимоги не може порушувати прав та інтересів позивача, бо відповідно до п. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов’язанні здійснюється без згоди боржника. Таким чином, продаж прав вимоги встановлює, змінює та припиняє зобов’язання кредитора (відповідача), а зобов’язання боржника (позивача) залишаються незмінними і тому не можуть бути порушені відповідачем.

Розглянувши подані сторонами матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позовних вимог, суд

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем та відповідачем на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 №73-2 укладено договір про тимчасове позичання вугілля від 02.02.1998 № 5 та на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.12.1999 № 1432-р договір про тимчасове позичання природного газу від 21.12.1999 № юр-7/959-99.

Відповідно до п. 2.1. договору від 02.02.1998 № 5 Держкомрезерв зобов’язався відпустити ВАТ "Центренерго" вугілля, а останнє зобов’язалося повернути вугілля у отриманій кількості або сплатити його вартість у строк до 01.10.1998 відповідно до п. 2.2. вказаного договору та додатково перераховувати на рахунок Держкомрезерву  щомісяця 0,1 % від вартості фактично використаного вугілля. Позивач не виконав своїх зобов’язань, передбачених п. 2.2. договору від 02.02.1998 № 5, вугілля в кількості 612525,879 тонн в строк до 01.10.1998 не повернув і вартість вугілля не сплатив.

Відповідно до п. 2.1. договору від 21.12.1999 № юр-7/959-99 Держкомрезерв зобов’язався відпустити ВАТ "Ценренерго" природний газ, який останнє зобов’язалося повернути у травні-червні 2000 року та сплачувати за користування 0,5 % від вартості фактично поставленого природного газу. Позивачем не виконано зобов’язання у встановлений договором строк, природний газ у кількості 310 392,00 м. куб. не повернуто і його вартість не сплачено.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про погашення заборгованості та впорядку вання розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом України з держа вного матеріального резерву" від 28.12.2002 № 2045 строк повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасо вого позичання підприємствам електроенергетики згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.01.1998 №73-2, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.12.1999 № 1432-р продовжено до 2023 року.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України  від 28.12.2002 № 2045 між Держкомрезервом та ВАТ "Центренерго" укладено договір від 04.02.2003 № юр-2/190-2003 про встановлення порядку погашення заборгованості, що виникла на підставі та у зв’язку з невиконанням позивачем зобов’язань за договором від 02.02.1998 № 5. Строк виконання зобов’язань відповідно до договору від 04.02.2003 № юр-2/190-2003 встановлено до 1 січня 2023 року.

Факт існування заборгованості за вказаними вище договорами позивачем не заперечується.

Відповідно до п. 3 Порядку продажу прав вимоги Державного комітету з державного матеріального резерву щодо повернення самовільно відчужених або неповернених (непоставлених) вчасно матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 № 677, Держкомрезервом прийнято наказ від 28.04.2007 № 154/2 "Про затвердження Реєстру прав вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву, що підлягають продажу". До вказаного реєстру включено права вимоги до ВАТ "Центренерго», що виникли на підставі договору про тимчасове позичання вугілля від 02.02.1998 № 5 та договору про тимчасове позичання природного газу від 21.12.1999 № юр-7/959-99.

Відповідно до протоколу від 04.05.2007 № 1 засідання конкурсної комісії з продажу прав вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву прийнято рішення про проведення конкурсу з продажу прав вимоги, до складу яких ключено зазначені права вимоги до ВАТ "Центренерго".

08 травня 2007 року в газеті "Урядовий кур'єр" № 80 було опубліковано оголошення про прове дення Державним комітетом України з державного матеріального резерву відкритого конкур су з продажу прав вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву. Відповідно до реєстру прав вимоги, що підлягають продажу на конкурсі під лотом № 1 вистав лено права вимоги Держрезерву до ВАТ „Центренерго" щодо повернення або відшкодування вартості вугілля в кількості 612 525,879 тонн ва ртістю 44 386 420,08 грн. за договором від 02.02.1998 № 5 та щодо повернення або відшкодування вартості природного газу в кількості 310 392,00 м. куб. вартістю 87 011 754,81 грн. за договором 21.12.1999 № юр-7/959-99, укладеними між ВАТ "Центренерго" та Держкомрезервом.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, рішення Держкомрезерву про продаж прав вимоги прийнято у формі наказу від 28.04.2007 № 154/2 "Про затвердження Реєстру прав вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву, що підлягають продажу".

Виходячи з матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що наказ Держкомрезерву від 28.04.2007 № 154/2 "Про затвердження Реєстру прав вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву, що підлягають продажу" виданий у відповідності з нормами чинного законодавства України з наступних підстав.

Державний комітет України з державного матеріального резерву є центральним органом виконавчої влади і діє відповідно до Положення про Державний комітет України з державного матеріального резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 8 червня 2006 року N 810. Також Держкомрезерв у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та наказами Мінекономіки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 № 677 затверджено Порядок продажу прав вимоги Державного комітету з державного матеріального резерву щодо повернення самовільно відчужених або неповернених (непоставлених) вчасно матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до п. 2 порядку продажу прав вимоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 № 677, дія порядку поширюється, зокрема, на права Держкомрезерву вимагати від позичальників повернення матеріальних цінностей державного резерву, отриманих у порядку тимчасового позичання, у разі прострочення зобов'язання позичальника щодо їх повернення у встановлені строки разом із стягненням плати за позичання матеріальних цінностей, пені та штрафу в розмірі, визначеному Законом України "Про державний матеріальний резерв" та правочином, на підставі якого було здійснено тимчасове позичання.

Відповідно до п. 3 Порядку Держкомрезерв може прийняти рішення про продаж прав вимоги не раніше, ніж через один рік після прострочення поставки матеріальних цінностей до державного резерву постачальником, встановлення факту самовільного відчуження матеріальних цінностей державного резерву відповідальним зберігачем або прострочення позичальником виконання зобов'язання щодо повернення матеріальних цінностей державного резерву, отриманих у порядку тимчасового позичання. Якщо відповідні права вимоги є предметом судового розгляду, Держкомрезерв також може прийняти рішення про їх продаж.

З огляду на викладене, Порядок продажу прав вимоги Державного комітету з державного матеріального резерву щодо повернення самовільно відчужених або неповернених (непоставлених) вчасно матеріальних цінностей державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 № 677, умовою для прийняття Держкомрезервом рішення про продаж прав вимоги встановлює наявність факту порушення боржником зобов’язання, зокрема, щодо своєчасного повернення матеріальних цінностей (прострочення зобов'язання позичальника щодо їх повернення у встановлені строки) та прострочення у такому поверненні більше ніж один рік.

Виходячи з матеріалів справи, спірний наказ Держкомрезерву відповідає вказаним вище критеріям, щодо продажу прав вимоги до ВАТ "Центренерго".

Відповідно до ст. 161 Цивільного Кодексу УРСР (який був чинним на момент виникнення вказаних правовідносин) зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2.2. договору від 02.02.1998 № 5 встановлено строк виконання зобов’язання позивача до 01.10.1998, п. 2.2. договору від 24.12.1999 № Юр-7/959-99 встановлено строк виконання зобов’язання позивача до кінця червня 2000 року і вказані зобов’язання не виконано, а постанову Кабінету Міністрів України № 2045 прийнято 28.12.2002, договір № юр-2/190-2003 про встановлення порядку погашення заборгованості укладено 04.02.2003.

Отже, суд дійшов висновку про наявність факту порушення (прострочення) зобов’язання позивачем щодо своєчасного повернення матеріальних цінностей до державного резерву і з моменту такого прострочення минуло більше ніж один рік.

Суд також дійшов висновку про необґрунтованість твердження позивача про те, що з укладенням договору від 04.02.2003 № юр-2/190-2003 припинено зобов’язання за договором від 02.02.1998  № 5 за згодою сторін, зокрема, замінено одне зобов’язання іншим між тими ж особами відповідно до ст. 220 Цивільного Кодексу УРСР.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу УРСР заміна одного зобов’язання іншим тягне за собою припинення попереднього зобов’язання і створення нового. Відповідно до ст. 151 Цивільного кодексу УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов’язанням позивача за договором від 02.02.1998 № 5 є повернення вугілля або сплата його вартості в строк до 01.10.1998 та оплата за користування вугіллям, а предметом договору від 04.02.2003 № юр-2/190-2003 є погашення заборгованості, що виникла на підставі та у зв’язку з невиконанням позивачем зобов’язань за договором від 02.02.1998  № 5. Таким чином, предмет зобов’язання залишається той самий, але продовжено строк виконання зобов’язання. При цьому попереднє зобов’язання не припинено, договір від 04.02.2003 № юр-2/190-2003 не створює нового зобов’язання, а лише продовжує строк виконання зобов’язання, яке виникло на підставі договору від 02.02.1998 № 5.

Посилання позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2005 у справі № 42/311, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2005 та постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2005, не може бути взято судом до уваги, оскільки в рішенні вказано про те, що позивачу продовжено строк на повернення до державного резерву матеріальних цінностей, а не про відсутність факту порушення зобов’язання, що виникло на підставі  договору від 02.02.1998 № 5.

Відповідно до п. 3 Порядку продажу прав вимоги Державного комітету з державного матеріального резерву щодо повернення самовільно відчужених або неповернених (непоставлених) вчасно матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 № 677, якщо відповідні права вимоги є предметом судового розгляду, Держкомрезерв також може прийняти рішення про їх продаж.

Права вимоги до ВАТ "Центренерго" є предметом судового розгляду у справі № 15/76-6. На підтвердження зазначеного, відповідачем надано заяву про визнання кредитором з відміткою Господарського суду міста Києва про її прийняття від 06.05.2006 та ухвалу про порушення провадження у справі про банкрутство від 09.02.2004. Зазначені документи додатково підтверджують правомірність рішення Держкомрезерву про продаж прав вимоги до ВАТ "Центренерго", оскільки якщо відповідні права вимоги є предметом судового розгляду, то сплив річного строку для прийняття рішення про їх продаж не вимагається.

Відповідно до ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України до  адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, а позивачем не надано доказів, що свідчать про порушення його прав чи інтересів.

Відповідно до Порядку продажу прав вимоги Державного комітету з державного матеріального резерву щодо повернення самовільно відчужених або неповернених (непоставлених) вчасно матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 № 677, за результатами конкурсу відповідач укладає договір купівлі-продажу прав вимоги з переможцем конкурсу. У разі укладення договору купівлі-продажу прав вимоги виникають правовідносини щодо заміни кредитора у зобов’язанні, що регулюються ст.ст. 512–519 Цивільного кодексу України, а відповідно до п. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов’язанні здійснюється без згоди боржника, тому права позивача у сфері публічно-правових відносин спірний наказ не порушує.

Відповідно до частини першої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень надав достатньо доказів правомірності свого наказу від 28.04.2007 № 154/2 "Про затвердження Реєстру прав вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву, що підлягають продажу".

Враховуючи викладене, позовні вимоги визнаються такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 17, 158, 161, 162, 163 та п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                      М.Г.Хоменко

Суддя                                                                                                             П.І.Паламар

Суддя                                                                                                             С.В.Шабунін