ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" вересня 2007 р.
Справа  № 6-22-25/251-04-4308

За позовом:            Міського комунального підприємства „Одеська теплоелектроцентраль №2”, м.Теплодар Одеської області

до відповідачів:          1. Спільного українсько-американського підприємства “Інтервіндоус”  товариства з обмеженою відповідальністю, м. Теплодар Одеської області

2.          Дочірнього підприємства „Джерело” Спільного українсько –

американського підприємства „Інтервіндоус”, м. Одеса

3. Відділу державних реєстраторів виконавчого комітету Одеської міської ради

Про визнання недійсним рішення загальних зборів засновників ТОВ і державної реєстрації дочірнього підприємства

Суддя                                                   Демешин О.А.

Представники сторін:

від позивача:                     Панасюк О.Ю. –довіреність №06/01-17 від 31.01.2006р.,

від відповідача-1:                      Курбанов Р.А. - довіреність №77 від 22.04.2004р.

від відповідача-2:                    не з’явився

від відповідача-3:                    не з’явився

Суть спору:  У жовтні 2004 року позивач –Міське комунальне підприємство „Одеська теплоелектроцентраль №2” звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання недійсним рішення загальних зборів засновників Спільного українсько-американського підприємства “Інтервіндоус” ТОВ, яке оформлене протоколом  від 17.06.2002р. №1 про створення Дочірнього підприємства „Джерело”  Спільного українсько-американського підприємства “Інтервіндоус” ТОВ та визнання недійсною державної реєстрації (свідоцтво від 19.06.2002р. №04056836Ю0021435) вказаного дочірнього підприємства.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.12.2004р. в задоволенні позову відмовлено повністю із посиланням на недоведення  позивачем наявності у нього корпоративних прав засновника чи учасника Спільного українсько-американського підприємства “Інтервіндоус” ТОВ.

Одеський апеляційний господарський суд постановою від 30.05.2005р., розглянувши апеляційну скаргу позивача, рішення місцевого господарського суду скасував, позов задовольнив, пославшись на порушення відповідачем порядку проведення загальних зборів.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.12.2005р. за наслідками розгляду касаційної скарги спільного підприємства, її частково задоволено, судові рішення судів обох попередніх інстанцій скасовані,  справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суддів.

В зазначеній постанові суду касаційної інстанції містяться вказівки, зокрема, про необхідність з’ясувати обставини справи, пов’язані з перебуванням позивача у складі учасників відповідача на час виникнення спірних правовідносин, дослідити статутні документи відповідача з урахуванням змін до них на предмет перебування позивача у складі учасників спільного підприємства та надати цим обставинам правову оцінку; з’ясувати обставини, пов’язані з правонаступництвом позивача, починаючи з часу його створення і до часу виникнення спірних правовідносин відповідно до його статутних та інших правовстановлюючих документів з урахуванням змін до них; встановити, чи порушені права та охоронювані законом інтереси позивача у зв’язку з ухваленням спірного рішення.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.03.2006р. до участі у справі у якості іншого відповідача залучене Дочірнє підприємство „Джерело” спільного підприємства.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.03.2006р. у позові відмовлено повністю через те, що позивач не довів існування правонаступництва між ним та ВЕО „Одесаенерго”, не мав корпоративних прав у спільному підприємстві і не надав суду жодних доказів своєї участі в управлінні спільним підприємством, починаючи з часу утворення позивача і до часу виникнення спірних правовідносин.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2006р. до участі в справі залучено у якості іншого відповідача Відділ державних реєстраторів виконкому Одеської міської ради.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.12.2006р. зазначене рішення суду першої інстанції від 21.03.2006р. скасовано та позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.04.2007р. касаційна скарга спільного підприємства задоволена частково, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.12.2006р. та рішення Господарського суду Одеської області від 21.03.2006р. скасовано, справа передана до суду першої інстанції в іншому складі.

В зазначеній постанові суду касаційної інстанції від 04.04.2007р. містяться вказівки про необхідність врахування вимог ст.37 ЦК УРСР, встановлення і наведення форми правонаступництва позивача за ДАЕК „Одесаобленерго”, якщо таке правонаступництво має місце, а також про необхідність врахування вимог ст.55 Закону України „Про господарські товариства” стосовно встановлення обставин щодо вступу правонаступника до товариства спільного підприємства, якщо такі обставини мали місце.

Крім того, суду першої інстанції треба з’ясувати та надати правову оцінку обставинам, пов’язаним з прийняттям рішення загальних зборів учасників спільного підприємства від 11.01.2005р. про виключення позивача з товариства та зазначенням позивача учасником товариства в протоколі №5 від 07.10.2004р.

За ст.11112 ГПК України вказівки, що містяться в постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Розгляд справи відкладався за неявкою представників інших відповідачів. Строк розгляду справи продовжено на два місяці на підставі п.4 ст.69 ГПК України за клопотанням представників позивача та спільного підприємства.

Ухвалою господарського суду від 10.05.2007р. сторони зобов’язано надати письмові пояснення з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 04.04.2007р.

Позивач позов підтримує у повному обсязі.

Відповідач 1 –Спільне українсько-американське підприємство “Інтервіндоус”  товариство з обмеженою відповідальністю  - проти позову заперечує з підстав, які викладені в його відзиві на уточнену позовну заяву та письмових поясненнях, наданих в судовому засіданні 01.03.2006р., в поясненнях від 29.05.2007р. з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 04.04.2007р. та додаткових поясненнях на позовну заяву від 07.06.2007р., стверджуючи, що позивач безпосередньо або його правопопередники з часу створення спільного підприємства і до часу виникнення спірних правовідносин прав учасника спільного підприємства у формі ТОВ в порядку, визначеному Законом України „Про господарські товариства”, не набували, а тому прийняттям спірного рішення від 17.06.2002р. його права не порушувалися.

У зв`язку з ненаданням відзивів на позов іншими відповідачами – Дочірнім підприємством “Джерело” та Відділом державних реєстраторів виконкому Одеської міськради, - справа розглядається в порядку ст.75ГПК України за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

09 серпня 1990 року Корпорація (фірма) „Semi-Zero, Inc.” (“Семі-Зеро, Інк.”) (США) разом з іншою американською фірмою “Pioneer Windows, Inc.”, які діяли з американської сторони, та п’ять радянських підприємств та організацій, серед яких були Виробниче енергетичне об’єднання “Одесаенерго”, Миколаївський глиноземний завод, уклали Угоду про створення та діяльність радянсько-американського спільного підприємства “Інтервіндоус” та затвердили Статут цього спільного підприємства.

19 вересня 1990 року спільне підприємство „Інтервіндоус” внесено до Реєстру спільних підприємств, створених в СРСР за участю радянських та іноземних організацій, фірм і органів управління, що підтверджується довідкою Зведеного валютно-економічного відділу Мінфіну СРСР №05-06-01 від 19.09.1990р.

04 січня 1995 року засновники СП “Інтервіндоус” затвердили нову редакцію статуту, що врахувала зміни у складі учасників СП “Інтервіндоус”, які відбулися до 1995 року. Зокрема, у статуті СП “Інтервіндоус” в редакції 1995 року вказані чотири підприємства - Фірма “Семі-Зеро, Інк.”, ВЕО “Одесаенерго”, Орендне підприємство “Миколаївський глиноземний завод”, а також Мале підприємство “Віндоус”, яке у подальшому рішенням зборів від 23.07.1996р. зі складу учасників СП було виключено, а його частка повернута власникові –Корпорації „Semi-Zero, Inc.”.

Згідно із статутом СП “Інтервіндоус” в редакції 1995 року загальний розмір статутного фонду товариства (100%) складав  31 158 000 карбованцям.

Внесок Корпорації „Semi-Zero, Inc.” до статутного фонду СП “Інтервіндоус” у грошовому вимірі до 04 січня 1995 року з врахуванням того, що було повернуто малим підприємством “Віндоус”, складав фактично 25 462 000 (20 286 000 + 5 176 000) карбованців. Цьому внеску відповідала частка у статутному фонді товариства, що дорівнювала 81,7%.

Виробниче енергетичне об’єднання “Одесаенерго” свій вклад внесла як радянська державна організація у вигляді об’єктів незавершеного будівництва недобудованої атомної станції у смт Теплодар Одеської області. Представник позивача з цим погоджувався, надаючи пояснення суду письмово та усно в судових засіданнях, а також у своїй апеляційній скарзі від 25.01.05р.

Внесок ВЕО “Одесаенерго” оцінений та прийнятий учасниками СП “Інтервіндоус” до статутного фонду СП у розмірі 3 956 000 карбованців. Цьому внеску відповідала частка розміром 12,7%  від загального розміру статутного фонду СП “Інтервіндоус”.

Внесок Орендного підприємства “Миколаївський глиноземний завод” у статутний фонд СП “Інтервіндоус” оцінений у сумі 1 740 000 карбованців, якому дорівнювала частка у розмірі 5,6%.

Таким чином, разом частки всіх учасників складали 100% від величини статутного фонду товариства.

Зазначені обставини підтверджуються дослідженими судом матеріалами справи –статутними документами відповідача (а.с.4-9, 10-19, 190-191 т.2), а також копією листа від 28.02.1997р. №28 директора Державного підприємства обласної комунальної власності „Одеська ТЕЦ-2”, яке було правопопередником позивача (а.с. 197 т.2), копією листа від 15.11.2005р. №02/12-3399 на адресу Фонду державного майна України першого заступника Міністра палива та енергетики України, яке є правонаступником Міністерства енергетики та електрифікації України і яке здійснювало управління ВЕО „Одесаенерго” та корпоратизацію останнього в ДАЕК „Одесаобленерго” (а.с.30 т.3).

Крім того, викладені факти перевірені та підтверджені Вищим господарським судом України у постанові від 01.03.2007р. у справі №32-15/230-05-6801, яку розглянуто за участю позивача та спільного підприємства (відповідача).

В 1995 році на базі ВЕО „Одесаенерго” в процесі корпоратизації була створена ДАЕК „Одесаобленерго”, що підтверджується копіями наказів Міністерства енергетики та електрифікації України від 31.08.1995р. №175, 176 (а.с.94-96 т.2).

Як випливає зі статутних та інших документів відповідача ДАЕК до складу спільного підприємства не входила і корпоративних прав учасника спільного підприємства в порядку, визначеному ст.55 Закону України „Про господарські товариства”, не набувала.

Позивач не надав суду належних доказів того, що ДАЕК „Одесаобленерго” в порядку, передбаченому ст.55 Закону України „Про господарські товариства” набула членства в господарському товаристві СП „Інтервіндоус”, а в подальшому передала державну частку з додержанням законних підстав та умов її відступлення правопопереднику позивача.

Крім того, жодний з наданих позивачем суду документів не доводить факт передачі  у комунальну власність Одеської області корпоративних прав у СП „Інтервіндоус”.

ДАЕК „Одесаобленерго” взагалі не одержувала державну частку розміром 12,7% у статутному фонді відповідача від Міністерства енергетики та електрифікації України, тобто від органу держави, яке здійснювало управління ВЕО та його корпоратизацію в ДАЕК.

Отже, ДАЕК не мала жодних підстав розпоряджатися вказаною державною часткою.

Додатково це підтверджується листом Одеської обласної державної адміністрації від 15.06.2005р. №01-22-2719 на адресу Міністерства палива та енергетики України (а.с.195-196 т.2) та вищезазначеним листом першого заступника Міністра палива та енергетики України від 15.11.2005р. №02/12-3399 на адресу Фонду державного майна України.

Господарським судом також врахований висновок постанови Вищого господарського суду України від 01.03.2007р. у справі №32-15/230-05-6801 щодо такого: „Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що у зв’язку з реорганізацією ВЕО „Одесаенерго” відповідно до вимог ст.55 Закону України „Про господарські товариства” в акціонерне товариство, частка ВЕО „Одесаенерго” в статутному фонді відповідача повинна була перейти до правонаступника, яким є Фонд державного майна України, оскільки в процесі корпоратизації ВЕО „Одесаенерго” до статутного фонду новоствореної ДАЕК „Одесаобленерго” ця частка не увійшла. Що стосується рішення ДАЕК „Одесаобленерго” про передачу своїх прав засновника Одеської ТЕЦ-2, то така передача відбутися не могла в зв’язку з тим, що ДАЕК „Одесаобленерго” ніколи учасником СП „Інтервіндоус” не була і відповідно не могла передавати свої права учасника іншим особам”.

Наведений висновок співпадає з наступним фактом, встановленим постановою Одеського апеляційного господарського суду від 26.06.2007р. у справі №25/241-04-4298, преюдиціальність якого господарським судом  враховано: „Під час реорганізації ВЕО „Одесаенерго” у 1995 році його правонаступником стала ДАЕК „Одесаобленерго”. Перелік нерухомого майна, що увійшло до статутного фонду ДАЕК „Одесаобленерго”, затверджено наказом Міністерства палива та енергетики України від 04.11.2003р. №635. Відповідно до цього наказу державна частка, яка належала ВЕО „Одесаенерго” у статутному фонді СП „Інтервіндоус”, до статутного фонду ДАЕК „Одесаобленерго” не входить”.

Наведеним фактам щодо неотримання ДАЕК корпоративних прав у підприємстві відповідача відповідає висновок Фонду державного майна України, який міститься у його листі від 04.05.2007р. №10-27-7142, який зроблений після вивчення Фондом цього питання на підставі його законної компетенції, визначеної ст.7 Закону України „Про управління об’єктами державної власності”. Зокрема, Фонд дійшов такого висновку: „Оскільки державна частка у статному фонді СП „Інтервіндоус” не була включена до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії „Одесаобленерго” (створеної в процесі корпоратизації ВЕО „Одесаенерго”) та не передавалась до комунальної власності Одеської області згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.95р. №514, вона залишилася у державній власності”.

Виходячи з дослідженого, господарський суд не бере до уваги надану позивачем копію наказу голови-правління-директора ДАЕК „Одесаобленерго”, датовану 14.08.1996р. за №91, оскільки цей акт суперечить встановленим судом обставинам і не ґрунтується на нормах законодавства України.

Текст досліджуваного наказу не містить відомостей, на підставі яких саме правових актів і якого саме уповноваженого органу держави, здійснюється розпорядження державною часткою (майном). Наказ підписаний лише однією особою і не ґрунтується на колегіальному рішенні правління.

Досліджуваний наказ №91 не може вважатися таким, що відповідає вимогам законодавства України, зокрема, ст.ст.4, 33, 55 Закону України „Про власність”, який в 1996р. діяв. Крім того, зміст наказу явно суперечить нормі-забороні ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про управління майном, що знаходиться у загальнодержавній власності”, яка діяла в 1996 році. Згідно з нею голова правління-директор ДАЕК не мав права безоплатно передавати своїм одноосібним рішенням майно (корпоративні права) ВЕО „Одесаенерго”, яке знаходилося в загальнодержавній власності, іншим підприємствам, організаціям, установам.

Господарський суд на підставі ч.2 ст.4 ГПК України не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Крім того, згідно з ч.2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач не надав суду докази допустимості цієї копії як засобу доказування, тобто не довів належне джерело її одержання. Досліджена судом копія не завірена печаткою організації, яка нібито цей наказ видала.

Позивач також не довів існування правонаступництва між ВЕО „Одесаенерго”, з одного боку, та позивачем (його правопопередниками) або Дирекцією споруджуваної Одеської ТЕЦ-2, з іншого боку. З наданих суду документів вбачається, що в 1995 році ВЕО „Одесаенерго” була перетворена в ДАЕК „Одесаобленерго”. Тобто єдиним правонаступником ВЕО була державна акціонерна компанія. Дирекція споруджуваної Одеської ТЕЦ-2 правонаступником ВЕО не була.

Керуючись нормою ч.2 ст.4 ГПК України, господарський суд не бере до уваги посилання позивача на установчі документи СП „Інтервіндоус” в редакції від 27.08.1996р. із змінами та доповненнями до них, оскільки рішенням Господарського суду Одеської області від 19.05.2006р. у справі №32-15/230-05-6801, яке набуло законної сили, зазначені документи визнані недійсними, тобто такими, що не відповідають законодавству.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2007р. це рішення місцевого господарського суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 17.05.2007р. відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 1 березня 2007 року у справі №32-15/230-05-6801.

Отже, з 01.03.2007р. судове рішення у справі №32-15/230-05-6801 набуло законної сили і за нормою ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов’язковими на всій території України, в тому числі для відповідача.

Господарський суд також не бере до уваги посилання позивача на виникнення у нього   правонаступництва за Дирекцією споруджуваної Одеської ТЕЦ-2, яке помилково ним зроблено на підставі листа Головного управління статистики в Одеській області від 16.02.2005р. №18-02/37 (а.с.136, т.2).

Таке посилання не має значення, оскільки сама Дирекція споруджуваної Одеської ТЕЦ-2 ніколи не входила до складу учасників СП „Інтервіндоус”, що випливає зі статутних документів відповідача.

Крім того, на виконання вказівок касаційного суду судом врахована норма ст.37 ЦК УРСР 1963р. в редакції, що діяла в 1996 році, відповідно до якої „юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). При злитті і поділі юридичних осіб майно (права та обов’язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов’язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію”.

Отже, законним засобом доказування виникнення відносин правонаступництва між позивачем та Дирекцією є не співпадіння ідентифікаційного коду, а наявність, по-перше, відповідного наказу чи іншого адміністративного акту Міністерства енергетики та електрифікації України, якому Дирекція підпорядковувалася; по-друге, передаточного акту (балансу) між позивачем та Дирекцією. Позивач таких документів суду не надав.

Надані позивачем довідка про правонаступництво від 24.09.04р. №07/24-2025 (а.с.26 т.1), лист державного реєстратора виконкому Теплодарської міської ради від 23.11.2004р. (а.с.2, 133 т.2), лист Головного управління статистики в Одеській області від 16.02.2005р. №18-02/37 (а.с.136 т.2) господарський суд до уваги не бере, оскільки вказані документи за нормою ч.2 ст.34 ГПК України не є допустимими засобами доказування виникнення правонаступництва позивача щодо державної частки розміром 12,7% у статутному фонді відповідача.

Положення вказаного листа органу статистики (а.с.136 т.2) про начебто наявність зв’язку між позивачем та Дирекцією споруджуваної Одеської ТЕЦ-2 через ідентифікаційний код суперечливі  і  не спираються на установчі документи позивача, що випливає зі змісту останнього абзацу цього листа. Факт збігу ідентифікаційних кодів зазначених підприємств не має правового значення при вирішенні цієї справи, оскільки позивач не надав суду належних та достовірних доказів законного набуття саме Дирекцією споруджуваної ТЕЦ-2 корпоративних прав в спільному підприємстві.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції суд дослідив обставини, пов’язані з правонаступництвом позивача, починаючи з часу його створення і до часу виникнення спірних правовідносин, відповідно до його статутних та інших документів з урахуванням змін до них, і дійшов до наступного.

Перший правопопередник позивача - Державне підприємство обласної комунальної власності “Одеська ТЕЦ-2” - створено (п.1) та зареєстровано (п.3) як нове за розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 04.04.1996р. №183/А-96. . Теж саме  випливає зі статуту цього державного підприємства, якого зареєстровано виконкомом Центральної районної ради народних депутатів м.Одеси 08.04.1996р., реєстраційний №27 (а.с.85-92 т.1). З вказаного статуту не вбачається, що воно має правовий зв’язок з Дирекцією споруджуваної Одеської ТЕЦ-2 або з організацією, яка вписана до статуту відповідача в редакції від 27.08.96р.

Другий правопопередник позивача –Обласне комунальне підприємство „Одеська теплоелектроцентраль №2” –діяло відповідно до статуту, перереєстрованого виконкомом Теплодарської міської ради від 17.11.1999р. (а.с.107-113 т.1), в якому підкреслено, що підприємство створено на підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 04.04.1996р. №183/А-96  та зареєстроване 08.04.1996р.

Останній статут позивача –Міського комунального підприємства (а.с.17-22 т.1), зареєстрований виконкомом Теплодарської міської ради 22.08.2002р., також не містить положень про правонаступництво між позивачем та Дирекцією споруджуваної Одеської ТЕЦ-2 чи  організацією, яка вписана до статуту відповідача в редакції від 27.08.96р.

Разом з тим, у матеріалах справи є копія наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 22.02.1996р. №36 (а.с.198 т.2), з якої вбачається, що Дирекція споруджуваної Одеської ТЕЦ-2 станом на 27.08.1996р. ліквідована не була і продовжувала утримуватися, тобто існувати і діяти окремо, за рахунок прибутку ДАЕК.

Крім того, з балансу позивача на 01.06.2002р. (а.с.59-60 т.3) вбачається, що на кінець звітного періоду довгострокові фінансові інвестиції, які обліковуються за методом участі в капіталі інших підприємств, були відсутніми. Це додатково свідчить, що станом на 01.06.2002р. позивач не мав жодних корпоративних прав. Відомості, про які йдеться в довідці в.о. директора комунального підприємства від 31.01.06р. №06/01-19 (а.с.8 т.2), стосуються 2006 року, але не відносяться до подій 17.06.2002р., які є предметом спору.

Суд вважає, що позивачем  взагалі не доведено у якій конкретно спосіб він (або його правопопередники) набув корпоративні права у відповідача, чи то через правонаступництво у спосіб, передбачений ст.55 Закону України „Про господарські товариства”, чи то через одержання ним відступленої на його користь державної частки у спосіб, передбачений ст.53 згаданого закону. Якщо набуття прав позивачем мало місце через відступлення ДАЕК (наказ голови правління-директора ДАЕК від 14.08.1996р. №91), то це суперечить іншим підставам на які посилається позивач,  обґрунтовуючи своє право на частку розміром 12,7% у статутному фонді відповідача, - через правонаступництво за Дирекцією споруджуваної ТЕЦ-2 в 1996р., використовуючи збіг ідентифікаційних кодів, або через відступлення, яке нібито здійснене обласною радою в 2002 році.

Отже, факт збігу ідентифікаційного коду (коду ЕДРПОУ) позивача (його правопопередника) та Дирекції споруджуваної Одеської ТЕЦ-2, господарський суд не може розглядати як належний доказ виникнення в позивача корпоративних прав в підприємстві відповідача.

Крім того, позивач не надав суду жодних належних доказів своєї участі в управлінні спільним підприємством, починаючи з часу його створення і до часу виникнення спірних правовідносин, тобто до подачі даного позову у жовтні 2004 року.

Ксерокопії листів, які надані суду представниками позивача, від 06.04.93р. №41 нібито за підписом віце-президента Р.Б. Сендеровича та від 23.06.99р. №136 нібито за підписом М. Джарокера відповідачем не визнаються, а позивач їх справжність та достовірність не довів. Згідно з поясненнями представника відповідача за чинним в 1993 році статутом спільного підприємства організація з назвою ОТЕЦ-2 не могла бути учасником спільного підприємства, а посада віце-президента взагалі не передбачалася.

Інші докази, на які посилається позивач, предмету спору не стосуються, оскільки вони відносяться до періоду після подій 17.06.2002р., які є предметом спору у цій справі.

Отже,  господарським судом не можуть бути враховані надані позивачем протоколи за від 07.10.2004р. №5 та від 11.01.2005р. №1, оскільки вони не стосуються періоду 17.06.2004р. (предмету спору), не містять даних про те, що позивач набув статусу учасника спільного підприємства станом на 17.06.2004р., суперечать іншим дослідженим судом доказам у цій справі.

Таким чином, станом на 17.06.2002р. позивач корпоративних прав засновника або учасника спільного підприємства жодним з передбачених законом способів не набував.

Відповідно до ч.5 ст.98 ЦК України „рішення загальних зборів може бути оскаржене  учасником товариства в суді”.

Згідно зі статтями 1 та 2 ГПК України право юридичних осіб на звернення до господарського суду виникає тільки у зв’язку з захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскільки позивач не був засновником або учасником спільного підприємства,  суд вважає, що  рішенням загальних зборів товариства від 17.06.2002р., недійсність якого є предметом спору,  права або законні інтереси позивача порушені не були.

За таких  обставин, суд вважає, що позовні вимоги Міського комунального підприємства „Одеська теплоелектроцентраль №2” в частині визнання недійсним рішення загальних зборів засновників Спільного українсько-американського підприємства “Інтервіндоус” ТОВ, яке оформлене протоколом  від 17.06.2002р. №1 про створення Дочірнього підприємства „Джерело”  Спільного українсько-американського підприємства “Інтервіндоус” ТОВ –задоволенню не підлягають.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги в частині  визнання недійсною державної реєстрації (свідоцтво від 19.06.2002р. №04056836Ю0021435)  Дочірнього підприємства «Джерело» позивач пов`язував з  недійсністю рішення загальних зборів від 17.06.2002р. –то підстав для задоволенні позову в цій частині,  судом  також  не вбачається.

Керуючись ст.ст. 44,49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку

з дня його прийняття.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя                                       (підпис)                                                  Демешин О.А.