ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"05" лютого 2007 р.
Справа № 20/001-07

За позовом

Товариства з обмеженою
відповідальністю „Фірма „Вена”, м. Чернігів

до

Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1, м. Славутич

про

стягнення 7569,96грн.

Суддя  Іваненко Я.Л.

В засіданні приймали участь:

від позивача

Семенюк І.М., довіреність №14 від
20.11.2006р.

від відповідача

не з'явився

суть спору:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма
„Вена”, м. Чернігів (надалі - позивач) до Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1,
м. Славутич (надалі - відповідач) про стягнення 7569,96грн

Ухвалою господарського суду
Київської області від 09.01.2007р. розгляд справи було призначено на 24.01.2007р.
Розгляд справи відкладався у зв'язку з неявкою представника відповідача в
судове засідання.

Позивач позовні вимоги підтримав,
вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з
підстав, зазначених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання відповідачем свого обов'язку  щодо проведення розрахунку за отриманий ним
за видатковими накладними товар.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час і місце проведення судових засідань відповідно до п.
3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої
наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за № 75, що
підтверджується журналом вихідної кореспонденції канцелярії господарського суду
Київської області та відповідною відміткою на перших примірниках ухвал суду від
09.01.07р., 24.01.07р., в судові засідання 24.01.07р. та 05.02.07р. свого
представника не направив, відзиву та витребуваних ухвалами суду документів без
поважних причин не надав. Тому справа відповідно до ст. 75 ГПК України
розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній
матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Фірма „Вена” передало товар Фізичній особі
-підприємцюОСОБА_1, що підтверджується довіреністю ЯКП №891362 від 24.05.2006р.
та видатковими накладними  від
24.05.2006р. №01017343 на суму 4570,96грн. та від 19.05.2006р. №01016629 на
суму 2999,00грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи. Всього на
загальну суму 7569,96грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач за поставлений товар не розрахувався, у зв'язку з чим за останнім
рахується заборгованість в розмірі 7569,96грн., що підтверджується також
підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків від 26.01.2007р.

Як і будь-які інші цивільні та
господарські правовідносини, зобов'язання виникають при наявності певних
юридичних фактів. Ці факти або певні їх сукупності називаються підставами
виникнення зобов'язання. Відповідно до ст. 174 Господарського Кодексу України
господарські зобов'язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору,
інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує
настання правових наслідків у сфері господарювання. В силу п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК
України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, підставами ж
виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202
Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 181 ГК
України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб.

Частина 2 статі 205 ЦК України
передбачає, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їх волю до настання
відповідних правових наслідків.

Враховуючи наведене вище, суд
дійшов висновку, що вищезазначені дії позивача та відповідача свідчать про
виникнення між сторонами правовідносин щодо купівлі-продажу товару.

Тобто, як вбачається з матеріалів
справи, своїми діями відповідач прийняв на себе обов'язок прийняти та оплатити
товар, а позивач в свою чергу -передати товар.

У зв'язку із зазначеним після
належного виконання позивачем своїх зобов'язань щодо передачі відповідачеві
товару, у відповідача виникло зобов'язання розрахуватись за нього.

В силу ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 175 ГК України,
майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених
ГК України.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено господарським судом,
сторонами по справі не було визначено строк виконання відповідачем зобов'язання
щодо розрахунку за отриманий товар.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач 11.12.06р. направив на адресу відповідача претензію №37 з пропозицією
сплатити суму боргу в розмірі 7569,96грн., що підтверджується описом вкладення
у цінний лист. Таким чином строк виконання відповідачем своїх зобов'язань по
оплаті отриманого товару, з урахуванням терміну поштового обігу, закінчився
21.12.2006р.

Відповідач відповіді на претензію
не направив, кошти не перерахував.

Відповідно до ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання
та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,
передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у
тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, утому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом частини першої та  частини сьомої статті 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До
виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з
мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано
належним чином.

Крім того, стаття 526 Цивільного
кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 525
Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не
допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач своїми процесуальними
правами, наданими йому ГПК України, не скористався, в судові засідання без
поважних причин не з'явився, заперечень щодо суми заборгованості перед
позивачем і доказів її відсутності (повного (часткового) погашення) не надав.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги про стягнення з відповідача 7569,96грн. заборгованості
за отриманий товар є обґрунтованими, документально підтверджуються, тому
підлягають задоволенню.

На підставі ст.49 ГПК України
судові (господарські) витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 44, 49, 75, 82-84 ГПК
України, господарський суд,-

вирішив:

1.
Позовні вимоги  задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 (07000, Київська область, м. Славутич, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю „Фірма „Вена” (14000, м. Чернігів, проспект Перемоги, буд. 67,
кв. 2-3, ) 7569,96грн. (сім тисяч п'ятсот шістдесят
дев'ять грн. 96коп.) основної заборгованості та судові витрати: 118 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 102,00 грн. державного
мита.

Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Суддя

Іваненко Я.Л.

Суддя
Іваненко Я.Л.