ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

03.12.2007
Справа №2-23/13076-2007А

за адміністративним позовом Державного підприємства «Алушта», (98500,АР Крим, м. Алушта, пр. Іванова, 3),

до відповідача Державної податкової інспекції у м. Алушті АР Крим, (98500, АР Крим, м. Алушта , вул. Леніна, 22 а),

про визнання нечинним рішення,

Суддя Г.М. Іщенко

при секретарі Лауман Ю.С.,

представники:

Від позивача – Люблінська О.В. - начальник юридичного відділу, дов. від  06.07.2006р. №10-650,

Від відповідача – Патраш В.І. - головний державний податковий інспектор юридичного відділу, дов. від 31.05.2007р. №3232/10,

Суть спору: Державне підприємство «Алушта» звернулось до господарського суду АР Крим із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Алушті АР Крим про визнання нечинним рішення № від 25.07.2007р. про застосування штрафних санкцій в сумі 43950,00грн.

Відповідач проти позову заперечує з мотивів, викладених у запереченні  на позов.

Згідно з пунктом 6 Закону України «Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України» до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального  кодексу України 1991року, вирішують  у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу  адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України  судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього  Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянув матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, суд

встановив :

16.07.2007р. Державною податковою інспекцією у м. Алушті АР Крим проведено перевірку господарського об’єкту – магазину, розташованого за адресою: м. Алушта, вул. Горького, 54,  який належить позивачу, про що складений акт.

На підставі неіснуючого акту перевірки №03/000484 від 16.07.2007р. Державною податковою інспекцією у м. Алушті АР Крим 25.07.2007р. прийнято рішення № про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій в сумі 43950,00грн. за порушення  пункту 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: за невідповідність суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка відображена у денному звіті реєстратора розрахункових операцій, (аркуш справи 11).

Суд вважає, що позовні вимоги Державного підприємства «Алушта» є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії її реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не  забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб’єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право  на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб’єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з  метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення(дія); з урахуванням права особи на участь  у процесі прийняття рішення.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею.72 цього Кодексу.

Спірним рішенням № від 25.07.2007р. до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 43950,00грн. - за невідповідність суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка відображена у денному звіті  реєстратора розрахункових операцій.

Згідно пункту 13 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти підприємницької діяльності при продажу товарів у сфері торгівлі зобов’язані забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці  проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена  в денному звіті реєстратора розрахункових операцій.

За порушення вказаного обов’язку статтею 22 того ж Закону передбачена відповідальність у вигляді фінансових санкцій в 5-кратному розмірі суми, на яку виявлена невідповідність.

Як вбачається із акту перевірки на місці проведення розрахунків знаходилися готівкові гроші у сумі 6333,15грн., сума готівкових коштів, яка вказана у денному звіті реєстратора розрахункових операцій - 15123,15грн., тобто, невідповідність становить 8790,00грн. (аркуш справи 7).

Державною податковою інспекцією у м. Алушті АР Крим поза увагою залишився той факт, що  сума в розмірі 8790,00грн. знаходилася у сейфі на місці проведення розрахункових операцій, оскільки 15.07.2007р. у 16 годин 20 хвилин інкасаторами банка «Аваль» проведено інкасацію готівкових коштів в сумі 19900,00грн. Час роботи магазину з 8 годин 00 хвилин до 22 годин 00 хвилин. Після інкасації до 22 годин 00 хвилин торгівельна виручка склала 9902,95грн., в 22 годині 00 хвилин продавець обнулів касу та зробив Z-звіт.

16.07.2007р. у 8 годині 00 хвилин продавцем проведено операцію «службове внесення» в сумі 9902,95грн., що підтверджується Х- звітом. З 8 години 00 хвилин до 14 годин 31 хвилини, зокрема, на момент перевірки, сума виручки з урахуванням «службового внесення» склала згідно Х- звіту склала 15123,15грн. Касові апарати не пристосовані для великих сум виручки, а оскільки інкасація  банком проводиться один раз на день -  з 16 годин 00 хвилин до 16 годин 30 хвилин, то продавець змушений готівкові кошти тримати у сейфі до моменту інкасації. Перевіряючими не була врахована сума готівкових коштів, яка знаходилася на місці проведення розрахункових операцій, тобто, у сейфі.

Під місцем проведення розрахунків Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» законрдавець розуміє місце, де здійснюються розрахунки із покупцем за продані товари та зберігаються отримані за реалізовані  товари готівкові кошти.

Суд вважає, що місцем розрахунків у даному випадку є торговий зал магазина, у якому знаходиться сейф. Закон не обмежує поняття місця проведення розрахунків яким-небудь предметом (прилавок, ящик, коробка, сейф і так далі), а встановлює ознаки такого місця проведення розрахунків – це місце де: здійснюються розрахунки із покупцем за продані товари, зберігаються  отримані за реалізовані товари готівкові кошти. Цим поняттям відповідає торговий зал магазина позивача, в якому здійснювалися розрахунки і в якому зберігалися кошти - у сейфі.

Більш того, відповідачем не прийнято до уваги, що згідно листу Державної податкової адміністрації України від 03.04.2002р. №5568/7/23-2117-20 при застосуванні фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону, невідповідністю коштів слід вважати розбіжність між сумою наявних коштів на місці проведення розрахунків і сумою коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій, з вирахуванням суми готівкових коштів, яка не була проведена через реєстратор розрахункових операцій і  в свою чергу склала невідповідність коштів.

Ці роз’яснення Державної податкової адміністрація України розцінюються судом відповідно до вимог підпункту 4.4.2 пункту 4.4 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» як податкове  роз’яснення. В силу вимог підпункту «д» підпункту 4.4.2 пункту 4.4 статті 4 Закону не може бути притягнутий до відповідальності платник податків, який діяв відповідно до наданого йому податкового роз’яснення.

При таких обставинах, суд прийшов до висновку, що оскільки у позивача не була  виявлена сума готівкових коштів, яка не була проведена через реєстратор розрахункових операцій, яка в свою чергу склала би невідповідність коштів, то відповідачем необґрунтовано застосовані штрафні санкції у розмірі  43950,00грн.

Крім того, як вбачається із акту перевірка проведена у присутні продавця Чуєш Євгена Віталійовича, але документи, які підтверджують його особистість в акті перевірки не вказані, (аркуш справи 7).

Такі дії контролюючого органу суперечать вимогам пункту1 статті 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», відповідно до якого органи податкової служби здійснюють перевірку грошових документів, бухгалтерських книг, звітів, а також наявність свідоцтв про державну реєстрацію суб’єкта підприємницької діяльності, спеціальних дозволів (патентів, ліцензій), а також перевіряють у посадових осіб, громадян документи, що засвідчують особистість, під  час перевірок за питаннями оподаткування.

При таких обставинах справи, господарський суд АР Крим вважає, що факт знаходження продавця Чуєш Є.В. з позивачем у трудових відносинах не доведений і можливість встановлення такого факту втрачена.

Суд приходить до висновку, що застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 43950,00грн. згідно спірному рішенню № від 25.07.2007р. є неправомірним і висновки акту перевірки від 16.07.2007р. згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

У зв’язку з чим суд дійшов висновку, що акт перевірки від 16.07.2007р. №000484, як доказ у справі, одержано з порушенням закону.

Відповідно до частини 3 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 69,70,86 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 16.07.2007р. №000484, як доказ встановлення факту порушення позивачем пункту 13 статті 3  Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Згідно зі статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушення. Інші докази, окрім акту перевірки, що підтверджували б факт вчинення позивачем зазначеного порушення, відповідачем суду не надані через їх відсутність.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, доказів правомірності і законності обґрунтованості спірного рішення про застосування штрафних санкцій відповідачем суду не надано. Висновки перевіряючих, що викладені у акті перевірки, не підкріплені жодними доказами і носять характер суб’єктивних припущень.

За таких умов факт вказаного порушення слід вважати неналежно встановленим, отже, застосування Державного підприємства «Алушта» штрафних санкцій в сумі  43950,00грн. згідно спірному рішенню неправомірно.

Таким чином, відповідач не надав докази, що підтверджують заперечення та факти, викладені в акті перевірки відносно невідповідності суми готівки на місці проведення розрахунків сумі, яка відображена у денному звіті  реєстратора розрахункових операцій, що послужили підставою до винесення спірного рішення від  25.07.2007р.ю № про застосування штрафних санкцій в сумі 43950,00грн., документально не спростував надані позивачем вимоги.

Згідно з частиною 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на  обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Такі міжнародні договори підлягають переважному застосуванню перед актами національного законодавства (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Таким міжнародним договором у даному випадку є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до названої Конвенції ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства. Встановлено також виняток, відповідно до якого позбавлення майна держава може передбачити, якщо це необхідно для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Це означає, що статтю 1 Першого протоколу слід розуміти так, як вона розуміється в практиці Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у багатьох рішеннях Європейського Суду з прав людини під майном розуміється будь-який економічний актив. Наприклад, у справі «Шмалько проти України» Європейський Суд з прав людини кваліфікував тривале невиконання судового рішення на користь заявника як втручання у його право на мірне володіння майном у розумінні статті Першого протоколу. У даному випадку застосування фінансових санкцій у сумі 43950,00грн. передбачає вилучення у Державного підприємства «Алушта» грошових коштів у зазначеній сумі. Це дає підстави для кваліфікації спірного рішення відповідача, як його втручання у право власності позивача.

У даному випадку дії позивача не завдають будь-якої шкоди інтересам держави, суспільства або споживачів. За відсутності такої шкоди чи загрози її завдання до позивача були застосовані неправомірно фінансові санкції. Слід також враховувати, що актом перевірки не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про намагання позивача приховати доходи.

Викладене дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини спірне рішення підлягає визнанню нечинним.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  Законами України.

За таких обставин справи, позовні вимоги Державного підприємства «Алушта» підлягають задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені  у судовому засіданні 03 грудня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 07 грудня 2007 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати нечинним рішення Державної податкової інспекції у м. Алушті АР Крим № від 25.07.2007р. про застосування штрафних санкцій в сумі 43950,00грн.

3.          Стягнути з Державного бюджету України на користь Державного підприємства «Алушта», (98500, АР Крим, м. Алушта, пр. Іванова, 3, рахунок в ВАТ «Райффайзен банк» Аваль», м. Київ м. Алушти, МФО 380805, ідентифікаційний код у ЄДРПО України 00412694) 3,40грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.