ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 листопада 2007 р.

№ 7/394-06

Вищий господарський суд України у
складі колегії: головуючого, судді
Васищака І.М., суддів Грека Б.М., Палій В.М., за участю представників
сторін ОСОБА_2(дов. від 16.11.07), ОСОБА_3(дов. від 16.11.07), ОСОБА_4(дов. від
28.02.07), розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства
з обмеженою відповідальністю “Леон-Моком” на постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 19 липня 2007 року у справі № 7/394-06 за
позовом приватного підприємця ОСОБА_1до товариства з обмеженою відповідальністю
“Леон-Моком” про визнання права власності та за зустрічним позовом про
розірвання договору та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року приватний
підприємець ОСОБА_1звернулася до господарського суду Дніпропетровської області
з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю “Леон-Моком” про визнання
права власності на нежитлове приміщення загальною площею 187, 8 м2
на вул. Висоцького у м. Дніпропетровську

В свою чергу, товариство подало
зустрічний позов про розірвання договору від 3 червня 2003 року № 3/06
купівлі-продажу нерухомого майна з підстав прострочення покупцем.

Приватний підприємець ОСОБА_1
зустрічний позов не визнала.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 23 травня 2007 року в первісному і зустрічному
позові відмовлено з мотивів безпідставності.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 19 липня 2007 року (судді Л. Лотоцька, Р.
Бахмат, О. Євстигнєєв) рішення змінено: первісний позов задоволено і в
задоволені зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою від 27 вересня 2007 року
господарський суд апеляційної інстанції виправив описку в резолютивній частині
постанови.

Товариство з обмеженою
відповідальністю “Леон-Моком” просить постанову скасувати з підстав
неправильного застосування господарським судом статті 43 Господарського
процесуального кодексу України і залишити в силі рішення.

Приватний підприємець ОСОБА_1 проти
доводів касаційної скарги заперечує і в її задоволенні просить відмовити.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає.

Господарськими судами встановлено,
що 3 червня 2003 року сторони уклали договір за № 3/06 оренди нерухомого майна
з правом викупу. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 7
вересня 2006 року у справі № 39/252-06, яке набрало законної сили, цей договір
визнано удаваним, який вчинено сторонами з метою приховання договору
купівлі-продажу нежитлового приміщення з розстроченням платежу (далі-Договір).

В силу вимог статті 35
Господарського процесуального кодексу України зазначене рішення господарського
суду має преюдиціальне значення для даної справи.

За умовами Договору позивач
зобов'язався щомісячно сплачувати відповідачеві орендні платежі в розмірі 912
гривень; у вартість майна зараховується вартість капітального ремонту, який
власним коштом має провести приватний підприємець; майно переходить у власність
покупця, якщо він сплатить відповідачу платежі за 10 років; переоформлення
права власності має бути здійснено сторонами протягом місяця з моменту
отримання відповідачем документів, необхідних для юридичного оформлення
правочину.

Виконання зобов'язання контрагенти
забезпечили завдатком і у рахунок належних платежів позивачу було сплачено 26
200 гривень.

Всього приватним підприємцем були
сплачені грошові кошти в сумі 53 525 грн. 57 коп., а також витрачено на
капітальний ремонт приміщення 55 914 грн. 43 коп.

Відмовляючи в задоволенні
первісного позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що вимога
зарахувати до ціни приміщення вартість проведеного приватним підприємцем
ремонту не узгоджується з приписами законодавства, яке регулює відносини
купівлі-продажу нерухомого майна.

Колегія суддів вважає цей висновок
помилковим.

За змістом статті 228 Цивільного
кодексу Української РСР, який був чинним на час виникнення спірних
правовідносин, ціна товару встановлюється за погодженням сторін.

Обов'язок провести капітальний
ремонт приміщення, використовуючи власні кошти, сторони поклали на орендаря і
ці кошти мають враховуватися при виплаті орендної плати (пункт 7.1. Договору).

Порівняльний аналіз положень
пунктів 7.1. і 8.1. Договору свідчить про те, що висновок господарського суду
апеляційної інстанції про зарахування до ціни нерухомого майна суми, яка була
витрачена приватним підприємцем на капітальний ремонт, є правомірним.

Господарські суди не встановили
підстав для розірвання Договору і висновок судів про відмову в задоволенні
зустрічного позову є обґрунтованим.

Керуючись статтями 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 19 липня 2007 року у справі № 7/394-06
залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю
“Леон-Моком” без задоволення.

Головуючий, суддя

І. М. Васищак

Суддя

Б.М. Грек

Суддя

В. М. Палій