ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2007 р.
№ 11/251-07

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів :
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу
Дочірнього підприємства “Дніпропетровський облавтодор” ВАТ “ДАК “Автомобільні дороги України”

на  постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від  13.09.2007 року

у справі
№ 11/251-07 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом
Дочірнього підприємства “Дніпропетровський облавтодор” ВАТ “ДАК “Автомобільні дороги України”

до
Відкритого акціонерного товариства “Павлоградвугілля”

про
стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача: Фрейдун О.М. –за довіреністю від 14.11.2007р.

відповідача: Мележик О.О. –за довіреністю від 01.03.2007р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2007р. (суддя Мельниченко І.Ф.) стягнуто з ВАТ “Павлоградвугілля” на користь Дочірнього підприємства “Дніпропетровський облавтодор” ВАТ “ДАК “Автомобільні дороги України” 1450грн. основного боргу, 102грн. держаного мита та 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2007р. (судді Куліш Р.Ф. –головуючий, Прудніков В.В., Джихур О.В.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2007р.  скасовано; у задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційної інстанції, залишивши без змін рішення місцевого господарського суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить постанову залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що господарським судом Дніпропетровської області 28.11.2006р. прийнято рішення у справі №11/314-06, яким встановлено факт існування між сторонами відносин за договором купівлі-продажу та перерахування позивачем на адресу відповідача попередньої оплати в розмірі 1450грн. Цим же рішенням встановлено відсутність встановлених сторонами за договором строків поставки товару.

У відповідності до ст.35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Звертаючись до суду з позовною вимогою у даній справі, позивач обґрунтував її тим, що  25.01.2007р. на адресу відповідача надіслав вимогу №01-14/43 про поставку товару –вугілля в кількості 10 тон на протязі 10 днів з моменту отримання цієї вимоги. Однак, відповідач зобов’язання щодо поставки товару не виконав і суму попередньої оплати не повернув.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст.175 ГК України.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо  строк  (термін)  виконання  боржником  обов'язку  не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши обставини неналежного виконання відповідачем зобов'язань з поставки товару, та з урахуванням вищенаведених норм законодавства, дійшов законного і обґрунтованого висновку, що сума боргу в розмірі 1450грн. доведена позивачем.

Відповідач, заперечуючи проти позову, виходив з того, що позивач є конкурсним кредитором і спірна сума є списаною, оскільки вона існувала на день порушення провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства “Павлоградвугілля” (11.01.2005р.). При цьому місцевий господарський суд цілком обґрунтовано відхилив доводи відповідача в цій частині, оскільки право вимоги  повернення грошових коштів у останнього виникло, як було встановлено вище, в 2007р., а не в 2003р., як про це зазначає відповідач.

Згідно приписів частини  2  статті  111-7 Господарського  процесуального  кодексу  України  до  юрисдикції  касаційної  інстанції  не  відноситься  повторна  оцінка доказів та  встановлення  обставин  відхилених  господарським  судом  при  розгляді  спору.

Вищевикладене не було враховано апеляційним господарським судом, що призвело про безпідставного скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання апеляційного суду на п.2 ст.14 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” є помилковим, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” кредитор –це юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

За приписом частини другої статті 14 цього Закону не розглядаються і вважаються погашеними саме вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі. Вимоги поточних кредиторів на підставі зазначеної норми не можуть вважатися погашеними.

Суд першої інстанції підтвердив виникнення у позивача вимоги щодо повернення спірної суми у розмірі 1450грн. у 2007р., після того, як відповідач не виконав вимогу позивача від 25.01.2007р. №01-14/43 про поставку товару –вугілля в кількості 10 тон на протязі 10 днів з моменту отримання цієї вимоги.

Апеляційний суд не спростував дану обставину.

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Проте, скасовуючи рішення господарського суду Дніпропетровської області, суд апеляційної інстанції не спростував висновків суду першої інстанції та встановлених ним обставин справи.

У оскаржуваній постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду фактично не наведено обґрунтування порушення або неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, рішення якого оскаржувалось в апеляційному порядку.

За таких обставин постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.6 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,  –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2007 року у справі №11/251-07 скасувати, залишивши без змін рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2007 року у даній справі.

Стягнути з відповідача на користь позивача 51грн. судових витрат по сплаті державного мита при подачі касаційної скарги.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати наказ.

Головуючий  суддя                                                                 Д.Кривда

Судді                                                                                     Г.Жаботина

А.Уліцький