донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем
України

05.12.2007 р.
справа №2/209

Донецький апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:

Івашура Н.М. (довіреність № 1904
від 21.11.2007р.),

від відповідача:

ОСОБА_1. (довіреність № 589825
від 28.07.2007р.) ОСОБА_2. - особисто
,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Приватного підприємця ОСОБА_2
м.Зугрес Донецької області

на рішення  господарського суду

Донецької області

від

26.09.2007 року

по справі

№2/209

за позовом

Комунального підприємства „Служба
Єдиного замовника” м.Зугрес Донецької області

до

Приватного підприємця ОСОБА_2
м.Зугрес Донецької області

про

Стягнення 3580,60грн.

В С Т А Н О В
И В:

Позивач, Комунальне підприємство
„Служба єдиного замовника” м.Зугрес Донецької області (далі КП „СЄЗ”) звернувся
до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного
підприємства  ОСОБА_2 м.Зугрес (далі ПП
ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості в сумі 3360,60грн. за послуги на
утримання дому та прибудинкової території.

Рішенням від 26 вересня 2007року
господарський суд Донецької області (суддя Мартюхіна Н.О.)  позовні вимоги задовольнив частково.
Стягнувши з відповідача, ПП ОСОБА_2.,
заборгованість за експлуатаційні витрати у розмірі 1425,80грн.. В решті
частині позовних вимог відмовив.

Не погодившись з прийнятим
рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення
суду скасувати частково в частині стягнення заборгованості у сумі
1425грн.80коп. Прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог
заявник скарги посилається на те, що
судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також
недоведеність обставин,  що мають
значення для справи.

Позивач вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Розпорядженням заступника голови
Донецького апеляційного господарського суду змінена судова колегія для розгляду
апеляційної скарги.

Відповідно до статті 101
Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи
апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів встановила таке:

Відповідно до вимог Закону України
„Про житлово-комунальні послуги” утримання будинків і прибудинкових територій є
господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих
приміщень, будинків, споруд, комплексів будинків і споруд, а також, утримання
прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів,
норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відносини між
учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються
виключно на договірних засадах.

Як встановлено господарським
судом,  спірні правовідносини виникли
саме з договору на спільне користування будинком та прибудинковою територією
№42, який був укладений 01.04.2003року між Комунальним підприємством „Служба
єдиного замовника м.Зугрес” (правонаступник Управління житлово-комунального
господарства м.Зугрес) та ПП ОСОБА_2
Строк дії договору встановлений з 01.04.2003р. до зміни власника (пункт
3.1 договору) (а.с.115). Даний договір підписаний між сторонами без заперечень,
будь-які зміни або доповнення сторонами не вносилися.

За
умовами вищевказаного договору, відповідач займає нежитлове приміщення
для торгівлі по АДРЕСА_1 загальною площею 100,9кв.м. та повинен сплачувати  експлуатаційні витрати пропорційно займаній
площі та вартість наданих послуг, управління житлово-комунального господарства
забезпечує надання експлуатаційних послуг з утримання приміщення, прибудинкової
території та комунальних послуг (розділ 1 договору).

Відповідно до пунктів 4.1,4.2,4.3
договору  позивач до 10 числа місяця,
слідуючого за звітним, надає суб'єкту підприємницької діяльності відповідний
рахунок до сплати експлуатаційних витрат та комунальних послуг. Сума витрат із
площі 100,9кв.м. складає 35,32грн., яка
корегується щокварталу, виходячи з фактичних витрат на утримання
прибудинкової території та затрат на експлуатацію житлового будинку.

Як вбачається із матеріалів справи,
за період з січня 2004року до березня 2007року відповідачу були надані послуги
на загальну суму 3360грн.60коп.

Оплата за надані послуги не
здійснювалась, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість в
розмірі 3360грн.60коп., яка не погашена.

Як вбачається із наданих до позову
рахунків, позивачем були нараховані експлуатаційні витрати за кожний
календарний місяць спірного періоду, виходячи із ціни послуги за 1 кв.м.
щомісяця. Із наданих рахунків вбачається, що сума експлуатаційних витрат
корегувалась позивачем щоквартально у відповідності до  п.4.3 договору №42 від 01.04.2003року (т.1
а.с.10-30).

Оскільки надання послуг
відбувається на договірній та платній основі, а строк для проведення
розрахунків не встановлений ані договором, ані законом, то це зумовлює застосування
ст.530 ЦК України.

Не визначення строку виконання
боржником зобов'язання, зумовлює право кредитора (позивача) вимагати його
виконати такий обов'язок в семиденний строк від дня пред'явлення вимоги (ч.2
ст.530 ЦК України). Вимога про сплату боргу у вигляді претензії №278 від
13.02.2007р. була направлена відповідачу 16.02.2007року (т.1 а.с.80), про що
свідчить поштова квитанція (т.2 а.с.3).

Враховуючи викладене, суд
першої  інстанції  правомірно дійшов висновку щодо наявності
заборгованості у відповідача за період з червня 2004року до січня 2006року у
сумі 1425грн.78коп. та стягнув з відповідача в межах строку позовної давності.

Господарським судом  обґрунтовано застосовано  позовну давність про стягнення заборгованості
за період з січня до травня 2004року, оскільки
відповідачем  на підставі статті
267 ЦК України до винесення рішення було заявлено про застосування строку
позовної давності, про що зазначено у відзивах на позов (т.1 а.с.84-85,
119-121). Отже, суд першої інстанції правомірно
відмовив  у позовних вимогах в
частині стягнення суми основного боргу у розмірі 287грн.47коп.

Щодо стягнення суми боргу у розмірі
1647,30грн. за період з січня 2006року до березня 2007року,  судова колегія погоджується з висновком
господарського суду, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог,
оскільки   з 1 січня 2005року набрав
чинності Закон України „Про житлово-комунальні послуги”, який визначає основні
засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та
споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та обов'язки. Прикінцевими положеннями цього
Закону визначено, що договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені
до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним
до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом
у зазначений строк, втрачають чинність.

В матеріалах справи відсутні
будь-які докази укладення з відповідачем до січня 2006року договору або
спонукання у судовому порядку до укладання договору на участь  суб'єктів підприємницької діяльності у
розрахунках за утримання будинку, прибудинкової території та оплат комунальних
послуг.

Отже, у позивача не було підстав
для нарахування експлуатаційних витрат за вищевказаний період, оскільки, як
встановлено судом, договір №42 від 01.04.2003року втратив чинність з 1 січня
2006року на підставі Закону України „Про житлово-комунальні послуги”.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив  у задоволені позовних
вимог в цій частині.

Предметом апеляційного оскарження є
стягнення заборгованості за експлуатаційні витрати на утримання нежилого
приміщення у сумі 1425грн.80коп. за період з червня 2004року по січень
2006року.

Дані вимоги є необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за результатами апеляційного
провадження, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов
вичерпних,  обґрунтованих висновків щодо
встановлених фактичних обставин справи. Підстав для скасування рішення суду від
26.09.2007року не має, так як відповідно до ст.43 ГПК України рішення  ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для
вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а
доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування даного  рішення.

Відповідно до ст.49 ГПК України
витрати по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги.

Керуючись
ст.ст.33,43,49,99,101,103,105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємця ОСОБА_2 м.Зугрес Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області від 26.09.2007року у
справі №2/209 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Донецької області від 26.09.2007року у справі №2/209 -залишити без змін.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС