ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 листопада 2007 р.

№ 5/39(5/44)02/81-87

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. -головуючого,
Воліка І.М., Грека Б.М.,

розглянувши  матеріали касаційної скарги

Товариства з обмеженою
відповідальністю (ТОВ) "Аміко-Кераміка"

на постанову

Львівського апеляційного
господарського суду від 28.02.2007р.

у справі

№5/39-(5/44)/02/81-87
господарського суду Волинської області

за позовом

Приватного підприємця ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аміко-Кераміка"

про

спонукання до повернення майна
вартістю 238 237,29 грн. та стягнення штрафу в сумі 47 647,46 грн.

за участю представників:

від позивача -ОСОБА_2, ОСОБА_3;

від відповідача -Ємчик Р.І.;

В судовому засіданні оголошувалася
перерва до 15.11.2007р.

встановив:

15 березня 2004 року підприємець
ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Волинської області з позовною заявою
до ТОВ «Аміко-Кераміка»про спонукання до повернення майна вартістю 115 310, 16
грн.

Ухвалою господарського суду
Волинської області від 19.03.2004 року №5/39-87 порушено провадження у даній
справі та призначено її до розгляду.

24 березня 2004 року підприємець
ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Волинської області з позовною заявою
до ТОВ «Аміко-Кераміка»про спонукання до повернення майна вартістю 122 927, 13
грн.

Ухвалою господарського суду
Волинської області від 26.03.2004 року №5/44-87 порушено провадження у даній
справі та об'єднано в одну справу матеріали справ №5/39-87 і №5/44-87 та
призначено дану справу до розгляду.

Господарським судом Волинської
області також прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог від
02.04.2004 року в якій позивач просить стягнути з відповідача штраф в розмірі
47 647, 46 грн. за неповернення майна.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 08.04.2004 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 26.11.2004 року рішення місцевого суду залишено без
змін.

Не погоджуючись з вказаними
судовими рішеннями ТОВ «Аміко-Кераміка»подало до Вищого господарського суду
України касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані рішення і
постанову як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального
права.

Вищий господарський суд України в
своїй постанові від 09.02.2005 року зазначив, що господарськими судами
попередніх інстанцій не досліджено правової природи спірних правовідносин, не
досліджено правового статусу головного бухгалтера та підстави отримання
останнім матеріальних цінностей.

Крім того, згідно постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове рішення»від 29.12.76 №11 із змінами,
рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності
з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Мотивувальна частина рішення
повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів.

Визнаючи одні і відхиляючи інші
докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати
також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на
підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Однак, в порушення зазначених
вимог, господарськими судами не вказано норм матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, на підставі яких задоволено позовні вимоги.

Крім того, апеляційним
господарським судом не здійснено оцінку проміжного акту №16-13 від 22.11.2004
року Державної Контрольно-ревізійної служби України, не наведено мотивів, з
яких суд відхилив цей доказ».

За таких обставин Вищий
господарський суд України означеною постановою скасував рішення суду першої
інстанції та постанову суду апеляції, а справу передав на новий розгляд до
господарського суду Волинської області.

Не погоджуючись з постановою Вищого
господарського суду України позивач звернувся із касаційною скаргою до
Верховного Суду України.

21 квітня 2005 року Верховний Суд
України відмовив позивачу у порушенні провадження з перегляду в касаційному
порядку постанови Вищого господарського суду України.

На виконання означеної постанови
Вищого господарського суду України господарський суд Волинської області
приступив до нового розгляду справи №5/39(5/44)/02/81-87.

Під час нового розгляду представник
ТОВ «Аміко-Кераміка»заявив суду першої інстанції клопотання №1 від 25.05.2006
року про необхідність приєднання до матеріалів даної справи в якості доказів
постанови Вищого господарського суду України від 23.06.2005 року та ухвали
Верховного Суду України від 25.08.2005 року, якою залишено в силі постанову
Вищого господарського суду України від 23.06.2005 року, посилаючись на те, що
даними судовими рішеннями встановлено правову природу спірних правовідносин,
статус головного бухгалтера та підстави отримання нею матеріальних цінностей за
договорами відповідального зберігання, укладеними на основі довіреності №1 від
01.11.2000 року, виданої директором ТОВ «Аміко-Кераміка»ОСОБА_1
підпорядкованому йому в адміністративному порядку головному бухгалтеру ОСОБА_4
всупереч нормам чинного на момент виникнення спірних правовідносин
матеріального права -ч. 3 ст. 62, ч. 1 ст. 63, ч. 2 ст. 64, ч. 1 ст. 65, ч. 2
ст. 66, ч. 3 ст. 66, ч. 2 ст. 68, ч. 4 ст. 68 ЦК УРСР, а також ч. 5 ст. 41, ч.
1 ст. 59, ст. 62 Закону України «Про господарські товариства».

В ході нового розгляду справи
господарський суд Волинської області також взяв до уваги проміжний акт №16-13
від 22.11.2004 року Державної Контрольно-ревізійної служби України, довіреність
№1 від 01.11.2000 року, договори зберігання майна від 25.06.2003 року на суму
122 927, 13 грн. та від 11.09.2003 року на суму 115 310, 16 грн., накладні№32,
3, 4 від 25.06.2003 р., №№5. 6, 7 від 26.06.2003 р. та №№9, 10, 11 від
11.09.2003 р. на загальну суму 238 237, 29 грн., оборотно-сальдову відомість за
січень 2004 р., акт звіряння розрахунків станом на 30.12.2003 р. і  встановив суттєві розбіжності в доказах
позивача ОСОБА_1 -факт реалізації товару підприємця ОСОБА_1 на суму 315 646, 31
грн. й залишок товару підприємця ОСОБА_1 на суму 24 395, 45 грн., а також факти
непідтвердження операцій підприємця ОСОБА_1 даними складського і
бухгалтерського обліку.

В контексті сказаного 28.07.2006
року господарський суд Волинської області оцінив обумовлені фактичні дані,
констатував недоведеність доказами реальних обставин справи і позовних
вимог,  застосував положення ч. 1 ст. 32,
ст. 33 ГПК України і прийняв рішення про відмову підприємцю ОСОБА_1 в позові.

Не погоджуючись із рішенням
господарського суду Волинської області, позивач звернувся до Львівського
апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Покликаючись на те, що «вказівки
Вищого господарського суду України є незаконними», а «рішення господарського
суду Волинської області (на виконання цих вказівок) прийняте з порушенням норм
чинного матеріального і процесуального права», просив скасувати рішення суду
першої інстанції і прийняти нове рішення про задоволення позову.

30.10.2006 року ТОВ
«Амяко-Керіміка»подало суду апеляції заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 а
28.02.2007 року акцентувало увагу Львівського апеляційного господарського суду
на необхідність врахування при розгляді справи рішення Верховного Суду України
від 07.02.2007 року, яким ще раз дано правову оцінку право чинів між ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 й визнано факт порушення ОСОБА_1 і ОСОБА_4 положень чинного на момент
виникнення спірних правовідносин матеріального закону -ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР.

28 лютого 2007 року Львівський
апеляційний господарський суд виніс постанову, якою скасував рішення
господарського суду Волинської області від 28.07.2006 року, задовільнив
апеляційну скаргу та позовні вимоги ОСОБА_1

Не погоджуючись із постановою суду
апеляції ТОВ «Аміко-Кераміка»звернулося до Вищого господарського суду України
із касаційною скаргою на постанову суду апеляції.

Просить скасувати постанову
Львівського апеляційного господарського суду як таку, що не відповідає нормам
матеріального і процесуального права, а рішення господарського суду Волинської
області залишити в силі.

Ухвалою від 04.10.2007 року Вищий
господарський суд України прийняв касаційну скаргу ТОВ «Аміко-Кераміка» до касаційного
провадження.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін та обговоривши доводи касаційної
скарги судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для
суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням зазначеного згідно
ст.ст. 32, 33, 34, 36 ГПК України господарський суд Волинської області здійснив
оцінку проміжного акту №16-13 від 22.11.2004 року Державної
Контрольно-ревізійної служби України, врахував розбіжності у представлених
позивачем матеріалах, взяв до уваги інші докази по справі та прийшов до  висновку про те, що позивач не довів належним
чином обґрунтованість своїх позовних вимог й тому відмовив ОСОБА_1 у позові.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, Львівський апеляційний господарський суд виходив з того, що акт
Державної контрольно-ревізійної служби України №16-13 від 22.11.2004 року
спростовується довідкою Луцької ОДПІ №000110 від 05.05.05 р.

З такими висновками суду
апеляційної інстанції неможна погодитись, оскільки Законом України «Про
державну податкову службу в Україні», яким встановлено правовий статус
державних податкових інспекцій, не передбачено право скасовувати акти інших
органів виконавчої влади, оскільки це є прерогативою суду.

Суд апеляції також помилково,
всупереч ст.ст. 32, 34 ГПК України, оцінив як доказ правомірності договорів
зберігання відмову ТОВ «Аміко-Кераміка»від позову про визнання недійсними
договорів зберігання майна та ухвалу місцевого Луцького міськрайонного суду з
приводу цієї відмови.

Також суд апеляційної інстанції
неправильно інтерпретував ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР, не взявши до уваги в якості
доказів рішення Вищого господарського суду України від 23.06.2005 року, ухвалу
Верховного Суду України від 25.08.2006 року і ухвалу Верховного Суду України
від 07.02.2007 року щодо правової природи спірних правовідносин, не дослідив
правового статусу головного бухгалтера та підстави отримання нею матеріальних
цінностей.

Визнаючи одні і відхиляючи інші
докази, Львівський апеляційний господарський суд не застосував норми
матеріального права,я кі регулювали спірні правовідносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_4
та не обґрунтував відхилення судом апеляції тих фактів, що товариством не
схвалено договорів зберігання майна, як вимагалося ч. 1 ст. 63 ЦК УРСР, що
передоручаючи ОСОБА_4 повноваження діяти від імені товариства замість директора
ОСОБА_1 при укладанні договорів із ОСОБА_1 про зберігання майна підприємця
ОСОБА_1, останній передоручив ОСОБА_4 свої повноваження за виданою ним
довіреністю, яка не була нотаріально посвідчена, що обов'язкове при
передорученні згідно ч.2 ст.68 ЦК УРСР, що ОСОБА_1 при передорученні не
сповістив про це товариство, як того вимагала ч.4 ст.68 ЦК УРСР, оскільки
ОСОБА_1 сам був не генеральним директором, а просто директором і тому сам діяв
за довіреністю -згідно ст.62 Закону України «Про господарські товариства».

Судам першої та апеляційної
інстанцій, слід було визначитися чи відповідають вимогам ч.3 ст.62,  ЦК УРСР спірні договори зберігання майна,
укладені ОСОБА_4 від імені ТОВ «Аміко-Кераміка»із приватним підприємцем ОСОБА_1
на підставі довіреності, виданої директором ТОВ «Аміко-Кераміка»ОСОБА_1
головному бухгалтеру цього товариства ОСОБА_4, яка була одночасно
адміністративно підпорядкованою ОСОБА_1, чи можуть вони вважатися належними, та
чи не порушують публічний порядок, встановлений законом на момент укладання цих
правочинів.

Відповідно до ч.2 ст.228 ЦК України
правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним і згідно ч.2 ст.215 ЦК
України визнання судом такого правочину недійсним не вимагається матеріальним
законом.

Крім того, згідно ч.3 ст.66 ЦК УРСР
довіреність директора ТОВ «Аміко-Кераміка»ОСОБА_1 на ім'я головного бухгалтера
товариства ОСОБА_4 на одержання нею від підприємця ОСОБА_1 на зберігання майна,
повинна була містити ще й підпис головного бухгалтера цього ж товариства, на що
слід було судам попередніх інстанцій також звернути увагу та надати цій обставині
належну юридичну оцінку.

Враховуючи, що ОСОБА_4 в той момент
була головним бухгалтером цього товариства, при передачі їй майна за означеною
довіреністю-передорученням, де, крім іншого, немає підпису головного бухгалтера
ОСОБА_4, настали правові наслідки за ч.3 ст.62 ЦК УРСР, що Вищим господарським
судом України та Верховним Судом України на момент розгляду даної справи судом
апеляційної інстанції було визнано неправомірним, тому судам під час розгляду,
також слід було врахувати та зробити відповідні висновки згідно з чинним
законодавством.

З огляду на викладене вище, а також
те що судами попередніх інстанцій не було надано належної юридичної оцінки
наявним в матеріалах справи документам, а саме акту  Державної контрольно-ревізійної служби
України №16-13 від 22.11.2004р., рішення та постанова судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду, суду слід
врахувати зазначене в даній постанові, а також на підставі наявних в матеріалах
справи документів, встановити реальну заборгованість за спірним товаром
відповідача перед позивачем, якщо така має місце.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7,
111-9, 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

1.   Касаційну скаргу ТОВ «Аміко-Кераміка»
задовільнити частково.

2.
Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.02.2007р.
та рішення господарського суду Волинської області від 28.07.2006р. скасувати.

3.
Справу №5/39(5/44)/02/81-87 передати на новий розгляд до господарського
суду Волинської області.

Головуючий суддя
І. Плюшко

Суддя
І.
Волік

Суддя
Б. Грек