ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 листопада 2007 р.

№ 19/69

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Дроботової Т.Б.-головуючого,
Волковицької Н.О.,  Рогач Л.І.,

за участю представників:

позивача

ОСОБА_1

відповідачів  третя особа без  самостійних вимог

не з'явились (про час та місце
судового засідання повідомлені належним чином)  ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_2

на постанову

Львівського апеляційного
господарського суду від 07.08.2007 р.

у справі
господарського суду

№ 19/69  Рівненської області

за позовом

Акціонера, члена спостережної ради
Відкритого акціонерного товариства "Рівнеагробудкомплект" ОСОБА_2

до      третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача

1) Відкритого акціонерного
товариства "Рівнеагробудкомплект"
2) Товариства з обмеженою відповідальністю ЛТД "АЕК"  ОСОБА_3

про

визнання договору недійсним та
повернення одержаного за цим договором майна

ВСТАНОВИВ:

Акціонер та член спостережної ради
Відкритого акціонерного товариства "Рівнеагробудкомплект" ОСОБА_2
звернувся до господарського суду з позовом, в якому просив визнати недійсним
бартерний договір продажу майна № 16, укладений відповідачами 04.05.1999р. з
моменту його укладення, та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю
ЛТД "АЕК" повернути отримане за договором майно Відкритому акціонерному
товариству "Рівнеагробудкомплект" на підставі статті 48 Цивільного
кодексу Української РСР.

Позовні вимоги вмотивовано
укладенням спірного договору директором ВАТ "Рівнеагробудкомплект" з
порушенням наданих йому законодавством та статутом повноважень, оскільки
позивач та третя особа, як члени спостережної ради, не голосували за погодження
такого договору.

Відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю ЛТД "АЕК" - відхилило позовні вимоги повністю,
пославшись на відсутність порушених суб'єктивних прав позивача, які підлягають
захисту обраним ним способом.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 13.03.2007р. (суддя Тимошенко О.М.) провадження у
справі припинено на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського
процесуального кодексу України  за
непідвідомчістю.

Ухвалу суду вмотивовано тим, що за
змінами, внесеними до статті 12 Господарського процесуального кодексу України,
господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин,
тобто такі, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Натомість предмет заявленого спору -визнання недійсним договору - не є
предметом корпоративних відносин, оскільки не стосується здійснення
корпоративних прав акціонера. Таким чином, за своїм суб'єктним складом спір не
може розглядатися в порядку господарського судочинства, а підлягає
розгляду  в судах загальної юрисдикції.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 07.08.2007р. (судді: головуючий Кузь В.Л., Городечна
М.І, Юркевич М.В.) ухвалу місцевого господарського суду залишено без змін за
відсутності підстав для її скасування.

Апеляційний господарський суд
зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права не
відповідає його повноваженням щодо відчуженого майна як акціонера товариства та
члена спостережної ради товариства; спір стосується порядку здійснення
господарської діяльності підприємства та наданих повноважень посадовим особам
органів управління даним підприємством, тобто, не є корпоративним та не
підвідомчий господарським судам України.

Не погоджуючись з висновками судів
попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову апеляційного та ухвалу місцевого господарського суду
Рівненської області, а справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції. Касаційну скаргу вмотивовано неповним з'ясуванням судами обставин
справи, невідповідністю судових висновків фактичним обставинам справи, що
спричинило порушення норм матеріального та процесуального права, наявністю у позивача
права на звернення до суду, як акціонера, за захистом своїх прав та повноважень
на участь в управлінні діяльністю товариства.

Відповідачі не подали відзиву на
касаційну скаргу, не скористались правом на участь своїх представників у
судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді
-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, присутніх в
судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності
юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні,
колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті
1117  Господарського
процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові
рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи
перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального
і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до Закону України № 483-V
від 15.12.2006р. внесено зміни до частини статті 12 Господарського
процесуального кодексу України, зокрема, її доповнено пунктом 4, згідно якого
віднесено до компетенції господарських судів України справи, що виникають з
корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником
(засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між
учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із
створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства,
крім трудових спорів.

Таким чином, до юрисдикції
господарських судів належать спори, предметом яких є вимоги учасників
корпоративних відносин, тобто відносин, пов'язаних із здійсненням управління
корпоративним утворенням або веденням його справ, про захист їх корпоративних
прав способами, передбаченими законом.

Звертаючись до господарського суду,
позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно
визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який
спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність
обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним
законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для
прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звернувся з
матеріально-правовою вимогою про захист його порушених прав на управління
майном підприємства, як акціонера та члена спостережної ради товариства, шляхом
визнання недійсною угоди, укладеної, на його думку, всупереч чинному
законодавству.

За статтею 167 Господарського
кодексу України корпоративні права -це права особи, частка якої визначається у
статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності
на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної
частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації
останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом
та статутними документами.

Згідно рішення Конституційного суду
України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 у справі №1-10/2004 акціонер може
захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом
звернення до  суду  у випадку їх порушення,  оспорювання чи невизнання самим акціонерним
товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього
товариства.

Відповідно до статті 10 Закону
України "Про господарські товариства" учасники товариства мають
право, зокрема, брати участь в управлінні справами товариства в порядку,
визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим
законом.

Згідно статей 12, 23 Закону України
"Про господарські товариства", статті 319 Цивільного кодексу, статті
4 Закону України "Про власність" (чинного на момент укладення
спірного правочину), товариство є власником майна, переданого йому засновниками
та учасниками у власність та самостійно володіє, користується та
розпоряджається цим майном через органи управління товариством.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що положеннями Статуту ВАТ "Рівнеагробудкомплект"
передбачено права акціонерів товариства, повноваження інших органів товариства
та порядок їх  реалізації відповідно до
чинного законодавства та установчих документів; таким чином, участь в управлінні
справами товариства акціонери та члени спостережної ради реалізують шляхом
прийняття участі у Загальних зборах товариства, засіданнях спостережної ради,
до компетенції яких входить вирішення питань, визначених статутом підприємства.

Порушення порядку прийняття рішень
зборами товариства чи спостережною радою стосується порушення прав їх членів
(учасників) на здійснення відповідних функцій; прийняті незаконно рішення
можуть бути предметом самостійного оскарження.

Таким чином, судами встановлено
зміст прав, які позивач суб'єктивно визначив порушеними, та за захистом яких
він звернувся у даній позовній заяві; також
судами попередніх інстанцій встановлено невідповідність обраного
позивачем способу захисту права, суб'єктивно визначеного у позовній заяві, як
порушеного, приписам чинного законодавства та положенням установчих документів.

Висновки судів першої та
апеляційної інстанцій в цій частині є правомірними та ґрунтуються на аналізі
положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, спеціального
законодавства про господарські товариства та установчих документів товариства.

Однак, правильно встановивши
вищевказані обставини, суди дійшли помилкового висновку, що право, суб'єктивно
вказане позивачем, як порушене, не є корпоративним, що суперечить статті 167
Господарського кодексу України та статті 10 Закону України "Про
господарські товариства". Визначення позивачем у даному позові
матеріально-правової вимоги про визнання недійсним договору, як способу захисту
своїх порушених прав на управління товариством, не змінює їх правову природу як
корпоративних.

Відповідно до частини 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права; за результатами розгляду касаційної
скарги касаційна інстанція має право на підставі встановлених судами попередніх
інстанцій фактичних обставин справи рішення першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти  нове рішення.

За таких обставин постановлені у
даній справі ухвала місцевого суду про припинення провадження у справі за
непідвідомчістю спору та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню
з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, пунктом 2                    частини 1 статті 1119,
11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 07.08.2007р. у справі № 19/69 господарського суду
Рівненської області та ухвалу господарського суду Рівненської області від
13.03.2007р. у даній справі скасувати.

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Головуючий
Т.Дроботова

Судді:                                                                                                              Н.Волковицька

Л.Рогач