ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"11" грудня 2007 р.

17:15

Справа №  7/728/07

м. Миколаїв

за позовом:
Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи -ОСОБА_1, АДРЕСА_1

До відповідача: Державної
податкової інспекції у Центральному районі міста Миколаєва, 54029, м.Миколаїв,
вул.Потьомкінська, 24

Про: скасування
податкових повідомлень-рішень №№ /0, /0, від
17.08.2007р.

Суддя
-Семенчук Н.О.

Секретар судового засідання Дзюба Ю.Ф.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача: ОСОБА_2, дов. № 4344
від 15.08.2007р.

Від відповідача: Чаричанський П.О.,
дов. № 39069/9/10-011 від 17.10.2007р.

Томашевський О.О., дов. №
37070/9/10-011 від 17.10.2007р.

Воронцова Л.В., дов. № 37176/9/10-011
від 08.10.2007р.

СУТЬ СПОРУ: Суб'єкт підприємницької
діяльності фізична особа -ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовною
заявою про скасування податкових повідомлень-рішень №№ /0,
/0, від 17.08.2007р.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на наступне:

-          перевірка проведена протиправно, а
відповідно її результати є неправомірними;

-          що рекламу від свого імені через
рекламні агентства не замовляв та не виставляв і не розміщував її ні
самостійно, ні опосередковано через третіх осіб. Відповідно, не може існувати
ніякої вартості послуг за розміщення реклами, а відтак і об'єкту оподаткування,
що унеможливлює донарахування податку з реклами та застосування штрафних
санкцій;

-           донарахування податку з реклами є
взагалі необґрунтованим, ще й з огляду на п.п. 2, 3 розділу ІІ Порядку
оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та
валютного  законодавства суб'єктами
підприємницької діяльності -фізичними особами № 326, оскільки в акті не
зазначено, на якій підставі встановлено факт розміщення реклами, адже сам факт
надання певного місця для її розміщення ще не свідчить про її розміщення, та на
підставі чого обрахована вартість послуг за розміщення реклами.

-          вказує на те, що він не є
рекламодавцем, а відтак  не є і платником
податку з реклами, у нього відсутній обов'язок подавати розрахунок, з огляду на
те, що у нього відсутнє порушення норм п.п. 4.1.4 п. 4.1. ст. 4 Закону України
“Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами”.

Відповідач проти позовних вимог
заперечує посилаючись на те, що перевірка проведена правомірно з підстав
ненадання позивачем пояснень  та їх
документального підтвердження з питань відображення в податковому обліку
спільної діяльності по організації та здійсненні комплексу робіт пов'язаних з
будівництвом багатоповерхового житлового будинку та у зв'язку з поданням заяви
Позивача з проханням провести таку перевірку. Вказує на те, що актом перевірки
встановлені порушення позивачем податкового законодавства тому донарахування
податку та застосування штрафних санкцій здійснено правомірно.

Заслухавши представників сторін,
вивчивши матеріали справи, суд

Встановив

Державна податкова інспекція у
Центральному районі  м. Миколаєва
здійснила позапланову  виїзну перевірку
СПД -фізичної особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.07.2004 року по 30.06.2007 року, за результатами
якої складено акт № 315/17-100/ від 10.08.2007 року.

На підставі акту перевірки ДПІ У
Центральному районі м. Миколаєва прийняла податкове повідомлення-рішення від
17.08.2007 року № /0 яким визначила позивачу суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з реклами у сумі 202,73 грн., з яких за
основним платежем 32,73 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 170 грн., та податкове повідомлення-рішення від
17.08.2007 р. № /0 яким визначила позивачу суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з реклами -за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 1 700 грн.

Оскаржувані повідомлення-рішення
підлягають скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 19 Конституції
України державні органи зобов'язані діяти в межах їх повноважень та у спосіб
передбачений Законом. Статтею 11 Закону України “Про державну податкову службу
в Україні” від 04.12.1990 р. № 509 (далі Закон України № 509)визначено, що
органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у
порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати зокрема
позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і
сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного
законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими
відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також
фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності  чи не мають такого статусу на яких згідно із
законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і
збори (обов'язкові платежі), крім НБУ та його установ.

Підстави та порядок проведення
органами державної податкової служби планових і позапланових виїзних перевірок
своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів
(обов'язкових платежів) визначені ст.. 11-1 Закону України № 509, відповідно до
якої податковий орган має право здійснювати позапланову виїзну перевірку за
наказом керівника податкового органу на підставі обставин викладених у цій
статті. При цьому частиною 13 статті 11-1 Закону України № 509 встановлено, що
обмеження у підставах проведення перевірок платників податків визначені цим
Законом, не поширюються на перевірки, що проводяться за зверненням такого
платника податків, або перевірки що проводяться після порушення
кримінальної справи проти платника податків (посадових осіб платника податків),
що перевіряється, відповідно до кримінально-процесуального законодавства.

Так, позивач звернувся 27.07.2007
року до відповідача з заявою про проведення позапланової перевірки його
фінансово-господарської діяльності за період з 01.07.2004 року по 30.06.2007
року.

Отже, здійснюючи позапланову виїзну
перевірку СПД ОСОБА_1 у серпні 2007 року відповідач діяв у межах своїх
повноважень та у спосіб визначений законом і дозвіл суду для проведення
перевірки непотрібний.

За таких обставин у цій частині
доводи позивача судом відхиляються.

Доводи позивача щодо неправомірного
донарахування відповідачем податку з реклами та застосування  штрафних санкцій суд вважає обґрунтованими
виходячи з наступного.

На сторінці 17 акту перевірки
зазначено, що на порушення ст.. 11 Декрету Кабінету Міністрів України “Про
місцеві податки і збори” від 17.06.1993 року за № 3293-ХІІ зі змінами та
доповненнями СПД -фізична особа  ОСОБА_1
з вартості послуг за розміщення реклами не сплачував податок  з реклами. Перевіркою донараховано податку з
реклами у розмірі 32,73 грн. На порушення Рішення Миколаївської міської Ради
від 21.11.02 № 7/3 “Про затвердження положень про місцеві податки та збори” та
п. б). Пп.. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” із змінами
та доповненнями СПД - фізичною особою ОСОБА_1 з ІІІ кварталу - 2004 р. по ІV
квартал 2006 року до ДПІ не надано звіти по податку з реклами.

Статтею 11 Декрету Кабінету Міністрів
«Про місцеві податки та збори»№ 56-93 від 20.05.1993 року встановлено, що
об'єктом податку з реклами є вартість послуг за встановлення та розміщення
реклами. Платниками податку з реклами є юридичні особи та громадяни.
Податок з реклами сплачується з усіх видів оголошень і повідомлень, які
передають інформацію з комерційною метою за допомогою засобів масової
інформації, преси, телебачення, афіш, плакатів, рекламних щитів, інших
технічних засобів, майна та одягу; на вулицях, магістралях, майданах. будинках,
транспорті та в інших місцях. Граничний розмір податку з реклами не повинен
перевищувати 0,1  відсотка вартості
послуг за розміщення одноразової реклами та 0,5 відсотка за розміщення реклами
на тривалий час. Податок з реклами сплачується під час оплати послуг за
встановлення та розміщення реклами.

Відповідно до п. 4 Положення про
податок з реклами, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від
21.11.02 р. № 7/3 (далі Положення № 7/3) об'єктом оподаткування є вартість
послуг по встановленню та розміщенню реклами. Податок з реклами сплачується
з усіх видів оголошень і повідомлень, які передають інформацію з комерційною
метою за допомогою засобів масової інформації, преси, телебачення, афіш,
плакатів, рекламних щитів, інших технічних засобів, майна та одягу; на вулицях,
магістралях, майданах, будинках, транспорті та в інших місцях. Податок з
реклами сплачується рекламодавцем одночасно зі сплатою рекламному агентству
послуг по встановленню і розміщенню реклами. Ставки податку з реклами
встановлюються в розмірі 0,1 відсотка вартості послуг за розміщення одноразової
реклами і 0,5 відсотка - за розміщення реклами на тривалий час.

Згідно Пункту  2
Положення № 7/3 рекламодавці - це юридичні та фізичні особи, які від
свого імені через рекламні агентства замовляють рекламу або самостійно
здійснюють встановлення та розміщення реклами на рекламних носіях.

Пунктом 3 Положення № 7/3  визначено особу, яка є платником податку з
реклами ним є рекламодавець.

Позивач вказує на те, що він ніякої
реклами від свого імені через рекламні агентства не замовляв та не виготовляв і
не розміщував її ні самостійно, ні опосередковано через третіх осіб, що не
існує ніякої вартості послуг за розміщення реклами, а відтак і об'єкту
оподаткування, що він не є рекламодавцем, а відтак не є і платником податку з
реклами, та що у нього відсутній обов'язок подавати розрахунок.

Відповідно до п. 1.7 розділу 1
Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання
податкового  та валютного законодавства
суб'єктами підприємницької діяльності -фізичними особами, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації України від 11.06.2004 р. № 326 та
зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.06.2004 року за № 803/9402
(далі Порядок № 326) факти виявлених порушень податкового  та валютного законодавства викладаються в
акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, з посиланням
на первинні документи, які зафіксовані за обліком та підтверджують наявність зазначених
фактів.

В розділі  3.8 акту перевірки відсутнє посилання на
документи на підставі яких перевіряючі встановили, що позивач розміщував
рекламу, на документи, підтверджуючі вартість цих послуг та період.

П. 2 ст. 71 КАС України визначено,
що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування  правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Посилання відповідача на те, що
перевіряючими встановлено факт розміщення реклами позивачем на підставі
договорів про надання місць для розміщення зовнішньої реклами за № 317/1 від
16.12.2005 року та № 328/1 від 16.12.2005 року є необґрунтованими,
оскільки зазначені договори свідчать про надання саме місця для
розміщення реклами, а не встановлюють факт розміщення реклами. Більш того, в
акті перевірки зазначений період щодо розміщення реклами, а саме ІІІ -IV кв.
2004 року та  І -IV кв. 2005, року тобто
до моменту укладання договорів № 317/1 та № 328/1 від 16.12.2005 року.

Враховуючи вищевикладене,
відповідач необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають
значення для прийняття рішень прийняв оскаржувані податкові
повідомлення-рішення №№ /0, /0, від 17.08.2007р.

За таких обставин позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 94, 98, 160-163,
167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позовні вимоги задовольнити.

2.          Скасувати податкове
повідомлення-рішення  Державної податкової
інспекції у Центральному районі міста Миколаєва від 17.08.2007р.  № /0.

3.          Скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі міста
Миколаєва від 17.08.2007р. № /0.

4.          Відшкодувати з Державного бюджету
України на користь Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи -ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Постанова у відповідності зі ст.
254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не
було подано.

Сторони, які беруть участь у
справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову повністю або
частково у порядку і строки встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя

Н.О.Семенчук