ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 р.
№ 35/18

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Воліка І.М.,

Михайлюка М.В.,

Дунаєвської Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2005 року у справі № 35/18 за позовом Відкритого акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" в особі Дніпропетровських міських електричних мереж, м. Дніпропетровськ,  до Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Бабушкінського району, м. Дніпропетровськ, про стягнення 3 124 214,83 грн.,

за участю представників сторін:

скаржника –не з'явилися;

позивача –не з'явилися;

відповідача –не з'явилися;

встановив:

У грудні 2003 року позивач –Комунальне підприємство "Торгово-сервісний дім" пред’явив у господарському суді позов до відповідача –Дочірнього підприємства "Світанок" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центральний міський ринок" про визнання договору оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу комунального підприємства "Торгово-сервісний дім" дійсним.

Вказував, що 15 жовтня 1998 року між ДАЕК "Дніпрообленерго", правонаступником якого є ВАТ "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" (постачальником) та Виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Бабушкінського району (споживачем) укладено договір на постачання електроенергії № 1419, відповідно до умов якого постачальник здійснює постачання електроенергії споживачу, а споживач щомісячно 5-10 числа зобов'зується надавати постачальнику звіти показань приладів обліку електричної енергії, на підставі яких постачальник здійснює нарахування за спожиту електроенергію, яку споживач зобов'язаний оплатити за розрахунковий період, згідно з тарифами на електроенергію, які визначаються у порядку затвердженому НКРЕ.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині оплати за отриману електроенергію та порушення умов п. 2.1 договору та ст. 161 ЦК України, в наслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед ним в період з 1998 року по 1 жовтня 2003 року у розмірі 3 124 214,83 грн., позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за спожиту електроенергію.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2004 року (суддя Широкобокова Л.П.) позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 2 185 306,29 грн., в решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване наявністю підстав до стягнення з відповідача заборгованості за отриману електроенергію за період з липня 2000 року по вересень 2003 року в сумі 2 554 200,33 грн. на підставі ст.ст. 161,162 ЦК України.

В частині відмови у стягнені з відповідача заборгованості за послуги з електропостачання за період з січня 1999 року по червень 2000 року в сумі 570 014,50 грн., судове рішення мотивоване пропуском строку позовної давності.

9 березня 2004 року Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ у справі № 35/18 про примусове виконання рішення.

У липні 2005 року позивач подав скаргу на дії Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ в якій просить зобов'язати останнього здійснити заходи, щодо реалізації нерухомого майна, на яке було накладено арешт актом опису та арешту від 17 листопада 2004 року посилаючись на бездіяльність державної виконавчої служби.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2005 року (суддя –Широкобокова Л.П.) скаргу задоволено.

Постановлено зобов'язати Бабушкінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ здійснити виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 9 березня 2004 року у справі № 35/18  в тому числі і шляхом реалізації майна боржника, на яке накладено арешт згідно акту опису та арешту від 17 листопада 2004 року.

Ухвала мотивована посиланнями на ст.ст. 50-57 та 61-62, 64-66 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого порядок реалізації майна, на яке звернено стягнення здійснюється спеціалізованими організаціями, які залучаються на тендерній основі, на підставі договорів між Державною виконавчою службою та спеціалізованими організаціями шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах.

У касаційній скарзі Дніпропетровська міська рада –особа, що не була залучена до участі у справі, просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2005 року з підстав її невідповідності до вимог процесуального права.

Свої касаційні вимоги скаржник обгрунтовує тим, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням вимог ст. 11110 ГПК України, оскільки стосується прав та обов'язків власника майна –територіальної громади міста Дніпропетровська в інтересах якої діє Дніпропетровська міська рада.

Заслухавши доповідача, представників сторін, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, під час розгляду справи місцевим господарським судом встановлено, що згідно акту опису та арешту майна серії АА № 164928 від 17 листопада 2004 року було описано майно боржника: нежитлові приміщення по вул. Миронова, 2 –площею 110 кв.м., на ж/м Тополя-1, буд. 18 –площею 110,2 кв.м., по вул. Артема, 14 –площею 29 кв.м., по вул. Гагаріна, 102 –площею 39,3 кв.м. До цього часу арештоване майно не реалізоване та наказ господарського суду в повному обсязі не виконаний.

Задовольняючи вимоги позивача, викладених у скарзі на дії Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про бездіяльність державної виконавчої служби, оскільки доказів проведення дій, що передують реалізації арештованого майна боржника та задоволення вимог стягувача суду не надано, а тому вважав за доцільне зобов'язати Бабушкінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ здійснити виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 9 березня 2004 року у справі № 35/18  в тому числі і шляхом реалізації майна боржника, на яке накладено арешт згідно акту опису та арешту від 17 листопада 2004 року.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою скаржник зазначає, що нерухоме майно, на яке було накладено арешт актом опису та арешту від 17 листопада 2004 року, є власністю територіальної громади міста Дніпропетровська в інтересах якої діє Дніпропетровська міська рада.

На підтвердження своїх доводів скаржник посилається на свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 квітня 2007 року № САВ 497323, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 квітня 2007 року № 14345426, технічний паспорт (виготовлений станом на 27 січня 2007 року), виданий Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради та рішення Дніпропетровської міської ради від 27 листопада 1991 року № 46.

Проте посилання скаржника в касаційній скарзі на порушення його права, оскільки майно, на яке було накладено арешт актом опису та арешту від 17 листопада 2004 року, є власністю територіальної громади міста Дніпропетровська в інтересах якої діє Дніпропетровська міська рада, - не спростовують висновків місцевого суду та не є підставою для скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2005 року, оскільки особа яка вважає, що її право порушене вправі звернутися до місцевого суду з позовом про виключення майна з-під арешту та з необхідним пакетом документів.

Згідно до ст. 59 Закону України “Про виконавче провадження” особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник.

Враховуючи вищевикладене доводи касаційної скарги про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права та стосується прав та обов'язків власника майна не беруться до уваги Вищим господарським судом України.

За таких обставин, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2005 року у даній справі прийнята у відповідності з нормами матеріального та процесуального права і підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпропетровської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2005 року у справі № 35/18 залишити без змін.

Судді:                                                                              І.М. Волік

М.В. Михайлюк

Н.Г. Дунаєвська