ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"11" квітня 2007 р.                                                                              Справа № 136/14-06/13

За позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроспілка-Нова", с. Яцьки, Васильківський р-н

До
Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області, с. Соколівка, Васильківський р-н

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача :

Сільськогосподарський виробничий кооператив "Україна", с. Соколівка, Васильківський р-н

Про
визнання права власності на майно

Суддя                 С.Ю. Наріжний

за участю представників:

від позивача Колєснік Т.В. - довіреність;

від відповідача Безпрозваний Л.Є. - голова;

Метейко М.А. - довіреність;

від третьої особи: Салюк А.П. - голова;

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області з позовною заявою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Агроспілка-Нова", с. Яцьки, Васильківський р-н (далі - Позивач) до Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області, с. Соколівка, Васильківський р-н (далі –Відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Україна", с. Соколівка, Васильківський р-н про визнання права власності на нерухоме майно –цегляне нежитлове приміщення будинок контори двоповерховий (1А), яке знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Соколівка, вулиця Леніна, будинок 1 та у зв’язку з цим виключити із рішення Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2005 року абз. 1 п. 1 щодо взяття на баланс контори початковою вартістю 279 579,00 грн., залишковою вартістю 58 906,00 грн.

При первісному розгляді справи представником позивача в порядку ст. 22 ГПК України уточнено позовні вимоги згідно яких останній просить суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Агроспілка-Нова" право власності на нерухоме майно –цегляне нежитлове приміщення будинок контори двоповерховий (1А), яке знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Соколівка, вулиця Леніна, будинок 1 та визнати рішення Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2005 року незаконним в частині абз. 1 п. 1 щодо взяття на баланс контори початковою вартістю 279 579,00 грн., залишковою вартістю 58 906,00 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.06.2006 р., залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 14.09.2006 р. позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2006 р. рішення господарського суду Київської області від 05.06.2006 р. та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду  від 14.09.2006 р. у справі №136/14-06/13 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Ухвалою від 01.03.2007 р. справа №136/14-06 прийнята суддею Наріжним С.Ю. до свого провадження та присвоєно їй номер №136/14-06/13.

В матеріалах справи знаходиться відзив відповідач згідно якого останній просить суд у позові відмовити з мотивів, викладених  у відзиві, вважає свідоцтво на право власності, видане Васильківським МБТІ в тому числі і на приміщення контори (реєстровий № 130436 від 14.07.2005 р.), єдиним законним документом щодо оспорюваного об’єкту (рішенням № 4 Соколівської сільської ради від 12.05.2006 р.).

СВК "Україна", який був залучений до справи як  третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, у своєму клопотанні, поданому 30.05.2006 р. просить суд слухати справу без його участі та повідомив, що виступає третьою особою на стороні відповідача, оскільки вважає дійсним власником оспорюваного приміщення відповідача в зв’язку з тим, що спірне приміщення було передано відповідачу як об’єкт соціальної інфраструктури згідно рішення комісії по розпаюванню майна СВК „Україна” та акту приймання-передачі від 08.04.2003 р., що було затверджено згальними зборами пайовиків СВК „Україна” 18.05.2003 р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні у справі докази  судом встановлено наступне:

10 квітня 2003 року відбулись загальні збори СВК "Україна", на яких було прийнято рішення про продаж приміщення контори у с. Соколівка, вул. Леніна, 1, за  його експертною вартістю після отримання дозволу на продаж контори від Васильківської об`єднаної державної податкової інспекції. Таке рішення було оформлено в протоколі загальних зборів СВК "Україна" від 10 квітня 2003 року № 4.

17 квітня 2003 року СВК „Україна” уклав із ТОВ „Самсон” договір № 119/ео щодо здійснення незалежної оцінки вартості приміщення контори, за результатами чого було оформлено Звіт про оцінку майна, а вартість приміщення Контори було визначено в 20300,00 грн.

Крім того, 17 квітня 2003 року Васильківською об`єднаною державною податковою інспекцією було надано згоду на реалізацію активів № 2185/24-0 та дозвіл на реалізацію активів, які перебувають в податковій заставі, з умовою цільового спрямування коштів від продажу до державного бюджету.

24 квітня 2003 року на загальних зборах підприємства Позивача було прийнято рішення про купівлю у СВК "Україна" контори, що було оформлено протоколом № 5 від 24 квітня 2003 року.

25 квітня 2003 року між СВК "Україна" та Позивачем був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з п. 1.1. якого СВК "Україна" продав, а Позивач купив нерухоме майно –цегляне нежитлове приміщення будинок контори, що розташоване за адресою: 08666, Київська область, Васильківський район, село Соколівка, вулиця Леніна, будинок 1.

На виконання умов п. 2.3., 3.1. договору купівлі-продажу від 25 квітня 2003 року Позивач 29 квітня 2003 року платіжним дорученням № 150 оплатив вартість контори в повному обсязі, а 30 квітня 2003 року між СВК "Україна" та Позивачем було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна. Крім того, 30 квітня 2003 року СВК "Україна" погасила борг з оплати прибуткового податку платіжним дорученням № 19.

Оскільки у Позивача були відсутні документи, які йому необхідні були для реєстрації права власності на приміщення контори, перший звернувся до Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області (лист № 120 від 04.07.2005 р.) з проханням визнати право власності на придбане ним приміщення Контори і видати Позивачу як законному покупцю свідоцтво про право власності на Контору.

Однак Відповідач повідомив Позивача листом № 250 від 18.07.2005 року про те, що відповідно рішення комісії по розпаюванню майна СВК "Україна" від 26.02.2003 року, рішення загальних зборів та рішення сесії Соколівської сільської ради від 23 травня 2005 року приміщення контори передане на баланс Соколівської сільської ради в комунальну власність і право власності на приміщення контори належить Соколівській сільській раді.

Таким чином, причиною виникнення спору є те, що відповідачем –Соколівською сільською радою, оспорюється право власності позивача на спірне нерухоме майно.

Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та неправомірними виходячи з наступного.

Як зазначає позивач право власності на спірне нерухоме майно виникло у нього з 30 квітня 2003 року, виходячи із факту складання акту приймання-передачі. Крім того, право власності у позивача виникло до винесення рішення загальних зборів СВК “Україна” від 18.05.2003 року про передачу приміщення контори в комунальну власність, та до прийняття Соколівською сільською радою Рішення №145-ХУ-ІУ від 23.05.2005 року про прийняття контори на баланс. Законодавством, яким позивач обґрунтовує позовні вимоги, ним зазначено ст.ст.15, 16, 321, 387 ЦК України, ст.128 ЦК УРСР.

Згідно ст.392 ЦК України метою використання позову про визнання права власності є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально визначеного майна. Такий позов є речово-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. Цивільний кодекс України, визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, водночас не визначає конкретних доказів, якими останній повинен підтверджувати своє суб’єктивне право.

Такими доказами згідно з нормами процесуального законодавства України (ст.32 ГПК України) є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Підтверджувати наявність у позивача права власності на майно в суді можуть правовстановлювальні документи. Перелік таких документів щодо нерухомого майна наведено у додатку 1 до п.2.1 “Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно”.

Так, відповідно до діючої в 2003 році редакції наведеного Тимчасового положення, у реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо, зокрема, не проведено первинної реєстрації прав власності (п.3.3). Наведеному частково кореспондує редакція від 19.05.2005 року цього положення, згідно якої у реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо, зокрема, при укладенні угод між юридичними особами, які нотаріально не посвідчені, не надано правовстановлювальний документ попереднього власника.

Звідси висновок, що за будь-яких умов, на момент укладення угоди щодо відчуження нерухомого майна, до Реєстру прав власності на нерухоме майно має бути внесений запис про його власника.

Судом встановлено, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.04.2003 р. позивач не набув повний необхідний перелік правовстановлювальних документів на спірний об’єкт нерухомості оскільки на момент відчуження майна третя особа не була його власником та не мала необхідного обсягу правоздатності щодо його відчуження.

Крім того, суд вважає помилковим твердження позивача про те, що він не мав змоги зареєструвати право власності на спірний об’єкт нерухомості у зв’язку з ненаданням відповідачем технічної документації, оскільки така документація не може являти собою правовстановлювального документу.

Перевіривши заперечення відповідача та встановивши у чиїй власності перебувало спірне майно на момент укладення угоди купівлі-продажу судом встановлено наступне .

Згідно протоколу №2 засідання комісії СВК „Україна” про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки від 26.02.2003 р. за участю голови комісії Салюк А.П. було прийнято рішення про передачу об’єктів соціальної сфери, зокрема контори, до комунальної власності Соколівській сільській раді по завершенню процесу ліквідації СВК „України”.

Згідно акту передачі-приймання основних фондів від 08.04.2003 р.  третя особа, що діяла на підставі рішення комісії по розпаюванню майна від 26.02.2003 р. СВК „Україна”  передала, а відповідач прийняв, зокрема спірне майно –контору балансовою вартістю 58906 грн.

18.05.2003 р. зазначене вище рішення комісії СВК „Україна” було затверджено загальними зборами членів СВК „Україна” на яких були присутні 203 члена кооперативу.

Відповідно до ст. 29 ЦК УРСР, який діяв на моменту укладання спірного договору купівлі продажу, юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Згідно ст. 10.3.5 Статуту СВК „України” зареєстрованого Васильківською РДА від 06.03.2000 р. виключно до компетенції загальних зборів членів СВК належить надання дозволу на продаж або інше розпорядження будь-яким нерухомим майном кооперативу.

Правомочність таких зборів встановлюється в ст. 11.6 Статуту, в якій зазначено, що загальні збори правомочні приймати рішення, якщо на них присутні більше половини членів кооперативу. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало 2/3 частини від кількості присутніх на загальних зборах членів кооперативу.

Судом встановлено, що незважаючи на положення Статуту, будучи усвідомленим про рішення комісії про розпаювання майна від 26.02.2003 р. голова СВК „Україна” Твардовський М.К. в порушення вимог статей статуту діючи на підставі рішення загальних зборів членів СВК „Україна” (протокол №4 від 10.04.2003 р.) на яких було присутнє лише 5 членів СВК без наявності у нього належних повноважень реалізував спірне майно (контору) на користь позивача шляхом підписання від імені третьої особи договору купівлі-продажу майна від 25.04.2003 р.

Крім того суд також враховує, що рішення загальних зборів СВК “Україна”, оформленого протоколом №4 від 10 квітня 2003 року, про продаж приміщення контори є нелегітимним в силу кількості членів кооперативу, що його прийняли (5 осіб), що є порушенням п. 11.6 Статуту.

Твердження позивача про те, що у зв’язку з виходом зі складу кооперативу-продавця більшості його членів, в складі кооперативу на момент продажу контори налічувалось саме 5 спростовуються матеріалами справи, а саме книгою протоколів СВК „України” оригінал якої міститься в матеріалах справи, з якої вбачається, що кількість членів кооперативу cтаном на 25.04.2003 р. та після цієї дати була більшою ніж 5 осіб як зазначає позивач.

В матеріалах справи також містять заяви осіб колишніх членів СВК „Україна” в яких члени кооперативу зазначають, що  як одні з тих осіб 5 осіб, що зазначені в протоколі №4 від 10.04.2003 р. на даних зборах вони участь не приймали та не голосували. Крім того, про факт неправомірності складання протоколу свідчить також і те, що рішення загальних зборів, оформлене протоколом №4 від 10 квітня 2003 року хоча і передує рішенню загальних зборів, оформленому протоколом №3 від 18 травня 2003 року, про те містить порядковий номер, який не відповідає хронологічному порядку прийняття рішень, що може свідчити про те, що протокол №4 від 10.03.2003 р. належним чином не заносився до книги протоколів СВК „Україна”.

Крім того, суд вважає, що позивач вводить суд в оману зазначаючи, що протокол загальних зборів СВК „Україна” від 18.05.2003 р. на підставі якого право власності на оспорюване приміщення контори було передано від третьої особи до відповідача був сфальсифікований, а голова СВК „Україна” Салюк А.П. перевищила свої повноваження про що свідчать матеріали перевірки Васильківської міжрайпрокуратури, оскільки як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 24.03.2006 р. помічником Васильківського міжрайонного прокурора було відмолено в порушенні кримінальної справи щодо голови СВК „Україна” Салюк А.П. у зв’язку з відсутністю в її діях складу злочину.

У зв’язку із зазначеним судом також дано оцінку і тому факту, що протокол №4 від 10.04.2003 р. не має юридичної сили з підстав наведених вище та не може підтверджувати фактичні обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи СВК “Україна” створено у процесі реорганізації і є правонаступником агрофірми „Україна” пропорційно до розміру переданих йому до статуного фонду майна та коштів. Спірне нерухоме майно третьої особи було таким, що не підлягало паюванню оскільки належало до соціальної сфери.

Передаючи спірне нерухоме майно відповідачу згідно акту приймання передачі від 08.04.2003 р. та від 14.04.2005 р. згідно протоколу №2 засідання комісії СВК „Україна” від 26.02.2003 р. третя особа керувалась постановою Кабінету Міністрів України №222 від 19.02.1996 р. „Про поетапну передачу до комунальної власності об’єктів соціальної інфраструктури, які належать суб’єктам підприємницької діяльності” та Указом Президента України від 09.03.2000 р. „Про деякі заходи щодо поліпшення умов господарювання недержавних сільськогосподарських підприємств”, що був виданий на підставі Закону України „Про передачу об’єктів права держаної та комунальної власності”

Враховуючи те, що спірне Рішення відповідача №145-ХУ-ІУ від 23.05.2005 року було прийнято відповідно до п.8 ст.31 Закону України “Про колективне сільськогосподарське підприємство”, відповідно до якого об’єкти соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарські меліоративні системи підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України та той факт, що прийняття такого рішення стало наслідком прийняття комісією про розпаюванню майна СВК “Україна” від 26.02.2003 року, на яке є посилання в спірному рішенні і яке судом досліджене суд вважає, що воно не суперечить чинному законодавству.

Таким чином станом на день розгляду справи відповідач правомірно володіє конторою, яка належить йому на праві власності згідно свідоцтва про права власності на нерухоме майно  від 14.07.2005 р.

Стосовно реєстрації права власності СВК “Україна” на будівлю спірної контори, що підтверджується свідоцтвом  від 10.11.2003 року (а.с.115), виданим на підставі рішення Соколівської сільської ради №48-УІІ-ХХІУ від 25.09.2003 року то суд враховую, що  рішення органу місцевого самоврядування не може бути у данному випадку правовстановлюючим документом для реєстрації права власності оскільки  органу місцевого самоврядування згідно Закону України "Про місцеве самоврядування в України»не надано повноважень щодо передачі об’єктів нерухомості у власність юридичних осіб шляхом прийняття рішень (крім введення в експлуатацію новозбудованих).

Таким чином відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України суд не застосовує при розгляді справи зазначене рішення ради.

Стосовно висновку позивача про набуття ним права власності на спірний об’єкт нерухомості по факту складання акта приймання-передачі від 30.04.2003 року, то зазначає таке.

В силу ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту фактичної передачі речі, а не з моменту складання акту-приймання-передачі. Позивачем не наведено доказів фактичної передачі третьою особою позивачу спірного об’єкту нерухомості у володіння, що могло б бути доведене його використанням, зокрема виникненням у позивача тягаря власності. Матеріали справи не містять доказів укладення позивачем з особами, які постійно знаходились і знаходяться (за ствердженнями відповідача) в будівлі контори, договорів про користування її приміщеннями, доказів того, що позивач ніс витрати по утриманню контори, сплачував податок на землю під конторою тощо.

Таким чином суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання права власності на нерухоме майно –цегляне нежитлове приміщення будинок контори двоповерховий (1А), яке знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Соколівка, вулиця Леніна, будинок 1 є неправомірною, а тому задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивача про визнання рішення Соколівської сільської ради Васильківського району від 23.05.2005 р. незаконним в частині абз. 1. п. 1, то суд припиняє провадження в цій частині, оскільки зазначена вимога не підлягає розгляду в господарських судах згідно правил Господарського процесуального кодексу України оскільки ст. 12 ГПК не передбачає підвідомчості справ про визнання незаконним рішень органів місцевого самоврядування.

Зазначена вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, врахувуючи пункт перший частини першої статті 17 КАС України згідно якого спори фізичних чи  юридичних  осіб  із  суб'єктом  владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності підвідомчі адміністративним судам.

Витрати за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України та витрати за інформаційно –технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст.44 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1.          В позові відмовити частково.

2.          В задоволенні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно –цегляне нежитлове приміщення будинку контори, яке знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, село Соколівка, вулиця Леніна, будинок 1позову відмовити повністю.

3.          В частині розгляду вимоги про визнання незаконним абз. 1 п. 1 рішення Соколівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2005 року   провадження припинити.

Суддя                                                                                Наріжний С.Ю.