ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.12.07 р.                                                                               Справа № 44/346

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою малого приватного підприємства „Науково-виробнича фірма „Богатир” (представник Браславський Р.Г., довіреність від 07.11.07 року), до товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” (представники Бегім Н.В., довіреність 6.01-94 від 15.05.07 року, та Кондратенко Г.П., довіреність 6.01.-074 від 09.01.07 року) про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції у загальному розмірі 747’327,61 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство „Науково-виробнича фірма „Богатир” (далі – Фірма) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” (далі – Компанія) про стягнення суми трьох процентів річних 112’766,60 грн. та інфляційних 584’500 грн., які утворилися з прострочення виконання з 27.09.06 року до 24.10.07 року Компанією грошового зобов’язання за договором позики № 1 від 17.08.01 року (далі – Договір) у розмірі 3’500’000 грн. Позовні вимоги Фірми ґрунтуються не тільки на умовах Договору, а й на рішенні господарського суду Донецької області від 25.06.07 року у справі № 40/198, згідно якого з Компанії стягнуто на користь Фірми 3’500’000 грн. боргу за Договором.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та в порядку статті 22 ГПК України 10.12.07 року збільшив ці вимоги до 125’999,46 грн. річних та 621’328,15 грн. інфляційних, враховуючи період нарахування 438 днів з 28.09.06 року до 10.12.07 року.

Відповідач заперечив проти позову в частині стягнення 80’024,22 грн., вважаючи цю суму нарахованою помилково через включення до розрахунку індексу інфляції за вересень 2006 року, а також навів власний контррозрахунок санкцій, за яким три проценти річних становлять 112’191,78 грн., а інфляційні – 505’050 грн. Відповідач також зазначив, що позивач не навів мотивів збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні 10.12.07 року з 1520 до 1540 години оголошувалась перерва для ознайомлення відповідача зі зміненим розрахунком позовних вимог.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Фірми слід задовольнити виходячи з наступного.

Господарським судом Донецької області на теперішній час вже встановлено низку фактів, які мають вирішальне значення для оцінки правовідносин у поточному спорі, зокрема, рішенням господарського суду Донецької області від 25.06.07 року у справі № 40/198 встановлено, що:

·          між Фірмою та Компанією укладено Договір, за яким остання позичила у Фірми 3’500’000 грн., причому першу частину цієї суми сплачено 17.09.01 року за платіжним дорученням № 283;

·          строк повернення позики 3’500’000 грн. становить п’ять років та десять днів з дати першого надходження коштів, тобто Компанія мала повернути 3’500’000 грн. протягом десяти днів з 17.09.06 року;

·          відповідачем Компанією порушено зобов’язання за Договором, через що позовні вимоги про стягнення 3’500’000 грн. є обґрунтованими.

Означене судове рішення, по якому брали участь сторони по справі № 44/346, набрало законної сили 03.09.07 року з прийняттям відповідної постанови Донецького апеляційного господарського суду у справі № 40/198, тому встановлені ним факти не повинні доводитися знову при вирішенні справи № 44/346 в порядку статті 35 ГПК України. Сторонами процесу № 44/346 факти, викладені у судових рішеннях у справі № 40/198 – в загальному порядку не спростовані, а норми статті 124 Конституції України визначають обов’язковість виконання усіма суб’єктами прав судових рішень у справі № 40/198.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг” проти України”, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії” встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є приоритетним джерелом права для національного суду, суд вважає безсумнівним той факт, що Компанія порушила грошове зобов’язання на суму 3’500’000 грн., які мали бути повернені протягом десяти днів з 17.09.06 року – причому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин та фактів.

Таким чином, керуючись правилами статті 253 ЦК України, суд вважає, що право грошової вимоги на загальну суму боргу 3’500’000 грн. виникло у позивача згідно норм частини 2 статті 530 ЦК України та умов пунктів 3.1 й 4.1 Договору – 28.09.06 року – наступного дня після закінчення п’яти років та десяти днів з моменту першого перерахування Фірмою коштів 17.09.01 року. З врахуванням вказаного, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що право грошової вимоги на суму 3’500’000 грн. виникло 29.09.06 року.

Доказів повної або часткової оплати боргу в сумі 3’500’000 грн. – станом на 10.12.07 року суду не надано.

З огляду на наведене, грошове зобов’язання Компанії перед Фірмою на суму 3’500’000 грн. на момент вирішення по суті спору у справі № 44/346 – виконане не було, на порушення статей 525 та 526 ЦК України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Прострочення відповідачем грошового зобов’язання тягне за собою обов’язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних з простроченої суми, на підставі статті 625 ЦК України.

Позивач вважає, що сума трьох процентів річних за 438 днів з 28.09.06 року до 10.12.07 року становить 125’999,46 грн., а відповідач вважає обґрунтованою суму трьох процентів річних за період 390 днів з 29.09.06 року до 27.10.07 року в розмірі 112’191,78 грн. Суд вважає правильним розрахунок позивача, оскільки право грошової вимог виникло саме 28.09.07 року, а рішення суду приймається 10.12.07 року, і на цю дату позивач вправі в силу статті 22 ГПК України вимагати оплати санкцій. До того ж, суд враховує й те, що фактично сума трьох процентів річних становить 126’000 грн. (3’500’000 грн. Х 3 / 100 Х 438 днів / 365 днів), втім право вимагати меншу суму стягнення, ніж належить – є невід’ємним правом позивача.

За розрахунком позивача, який арифметично перевірено судом у відповідності до методики листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексу інфляції при розгляді судових справ», індекс інфляції з простроченої суми за період з 28.09.06 року до 10.12.07 року становить 612’328,15 грн. або 117’752233%. Відповідач не згоден з цим розрахунком, вважаючи, що позивач безпідставно включив до розрахунку індекс інфляції за вересень 2006 року, тому індекс інфляції з простроченої суми за період з 29.09.06 року до 24.10.07 року становить 505’050 грн. або 114,43%.

Суд перевірив підготовлений позивачем розрахунок інфляційних і вважає його вірним тому що позивачем враховано існуючі індекси інфляції з жовтня 2006 року до жовтня 2007 року включно, у розмірі 117’752233% (102,6% Х 101,8% Х 100,9% Х 100,5% Х 100,6% Х 100,2% Х 100,0% Х 100,6% Х 102,2% Х 101,4% Х 100,6% Х 102,2% Х 102,9%), тобто у грошовому вираженні сума інфляційного зростання суми боргу 3’500’000 грн. за досліджуваний період становить саме 612’328,15 грн.

Таким чином, причиною виникнення спору є протиправне порушення Компанією умов Договору, а також норм ЦК України, які регулюють загальні умови виконання зобов’язань та правила виконання договорів позики.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідача. При поданні та збільшенні позовних вимог позивачем сплачено державне мито у розмірі 7’473 грн., що на 0,27 грн. менше, ніж передбачено нормами Декрету КМ України „Про державне мито”, через що суд вважає необхідним стягнути зазначену недоплачену суму з Компанії, як з особи, з вини якої виник спір.

На підставі ст.124 Конституції України, ст.ст.253, 525-526, 530, 625 ЦК України, керуючись ст.ст.22, 33, 35, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов малого приватного підприємства „Науково-виробнича фірма „Богатир” до товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції у загальному розмірі 747’327,61 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” на користь малого приватного підприємства „Науково-виробнича фірма „Богатир” три проценти річних та інфляційні у розмірі 747’327,61 грн., відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 7’473 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Азовська нафтова компанія” на користь Державного бюджету України недоплачене державне мито у розмірі 0,27 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області