ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2007 р.
№ 15/580

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді          Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищака І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши    касаційну скаргу Малого приватного підприємства "Трансмет"

на                          рішення господарського суду Луганської області від 13.02.2007р. та

постанову Луганського апеляційного господарського суду

від 03.04.2007р.

у справі              №15/580

за позовом         Малого приватного підприємства "Трансмет"

до                           Відкритого акціонерного товариства "Краснодонвугілля"

про                           стягнення 61 210,27 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: Бузовський І.М. (довіреність від 20.10.07),

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство "Трансмет" звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Краснодонвугілля" і просило суд застосувати до правочину поставки лісоматеріалів, що відбулася у серпні 2001р., наслідки нікчемного правочину та стягнути з відповідача  33 067,20 грн. вартості одержаного товару, 12 769,0 грн. доходів, які позивач міг би отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушено відповідачем, 5 681,42 грн. збитків від інфляції за упущену вигоду, 6 708,0 грн. в рахунок сплаченого на виконання домовленості у 2001 році залізничного тарифу з урахуванням ПДВ, а також 2 984,65 грн. збитків від інфляції на сплачений залізничний тариф з урахуванням ПДВ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з моменту фактичного виникнення господарських відносин між сторонами, дії відповідача були охоплені умислом, на неправомірне заволодіння майном позивача, а тому відповідно до ст.228 ЦК України правочин поставки лісоматеріалів, яка відбулася у серпні 2001 року, є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок через те, що він був спрямований на незаконне заволодіння майном позивача.

Відповідач, заперечуючи заявлений позов, посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, у зв'язку з чим кредиторська заборгованість за поставку лісоматеріалів була списана. Відхиляє відповідач й доводи позивача про зловживання посадовими особами відповідача посадовим становищем, посилаючись при цьому на постанову від 26.07.2005р. оперуповноваженого ГУ УМВС в Луганській області про відмову у порушенні кримінальної справи по факту шахрайських дій з боку посадових осіб ВАТ "Краснодонвугілля", а саме директора ОП "Краснодонвуглепоставка" ВАТ "Краснодонвугілля" Бонько А.В., у зв'язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ст.190 КК України.

Також, відповідач зазначив, що ухвалою господарського суду Луганської області від 30.05.2006р. порушена справа №21/52-б про банкротство ВАТ "Краснодонвугілля" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Оголошення про порушення справи про банкрутство опубліковано в газеті "Урядовий кур'єр" №125 від 08.07.2006р. Відповідно до ст.14 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом", позивач зобов'язаний був подати до господарського суду свої грошові вимоги до боржника для включення їх до реєстру кредиторів.

Рішенням господарського суду Луганської області від 13.02.2007р. (суддя Пономаренко Є.Ю.), залишеним без змін постановою Луганського апеляційного господарського суду від 03.04.2007р. (головуючий, суддя Семендяєва І.В., судді Єжова С.С., Парамонова Т.Ф.). у задоволенні позову відмовлено.

Вказані рішення та постанова мотивовані тим, що позивачем не доведено укладання між сторонами нікчемного правочину за законодавством, що діяло на час виникнення такого правочину (2001 рік), а саме за Цивільним кодексом УРСР. Доводи позивача, які мотивуються нормами ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004р., щодо нікчемності правочину, не є обґрунтованими, оскільки позивач не довів належними засобами доказування наявність при вчиненні правочину умислу відповідача (посадових осіб відповідача) на незаконне заволодіння майном позивача. Позивачем взагалі не доведено правову природу правочину, який він вважає нікчемним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому просить оскаржувані рішення та постанову залишити без змін, а скаргу без задоволення з мотивів, викладених у відзиві.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає  задоволенню з таких підстав.

Судами двох інстанцій встановлено, що позивачем, як продавцем, та ДВАТ "Краснодонвуглепоставка", правонаступником якого є відповідач, як покупцем, 28.09.2001р. укладено договір №120/09-КУП купівлі-продажу лісу пиловочного хвойних порід.

До укладання вказаного договору ДВАТ "Краснодонвуглепоставка" одержало лісоматеріали хвойних порід у п'яти залізничних вагонах, про що складено квитанції про прийняття вантажу та акт приймання-передачі від 10.09.2002р.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач посилається на те, що  при укладанні правочину з поставки лісоматеріалів за вказаними 5 вагонами відповідач мав умисел на неправомірне заволодіння майном позивача. У зв'язку з чим просить суд визнати цей правочин нікчемним на підставі ст.228 ЦК України, тобто таким, що порушує публічний порядок через те, що він був спрямований на незаконне заволодіння майном позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком судів двох інстанцій про те, що відповідність чи не відповідність угоди (правочину) вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладання спірної угоди, тобто яке діяло у 2001 році.

У зв'язку з чим, судами підставно відхилені посилання скаржника на ст.228 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004р., тобто після вчинення оспорюваної угоди.

Відповідно до ст.49 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою,  завідомо  суперечною  інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при  наявності  умислу  у обох сторін - в разі виконання угоди обома  сторонами  -  в  доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход  держави все  одержане  нею  і  все  належне  з  неї  першій  стороні    на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у  однієї  з сторін все одержане нею за угодою повинно  бути  повернуто  другій стороні, а одержане останньою  або  належне  їй  на  відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Угоди, передбачені вказаною статтею, відносяться до нікчемних.

Дія  цієї  норми  поширюється  на  угоди,  які укладені  з  метою,  завідомо  суперечною  інтересам   держави   і суспільства,   тобто   порушують   основні   принципи    існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди,  спрямовані  на використання  всупереч закону колективної,  державної  або  чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними  та юридичними особами від оподаткування доходів, використання  майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на  шкоду  правам, свободам і гідності громадян, інтересам суспільства,  на  незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження  чи придбання всупереч встановленим правилам  предметів,  вилучених  з обігу або обмежених у обігу.

Так, вирішуючи спір про визнання спірного правочину щодо поставки у 2001 році лісоматеріалів недійсним на підставі ст.49 ЦК УРСР, господарський суд повинен  встановити у чому конкретно полягала  завідомо  суперечна  інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто  з  її  учасників мав прямий  умисел  на  досягнення  цієї  мети (додатково див. постанову пленуму ВСУ №3 від 28.04.78р."Про судову практику в справах про визнання угод недійсними").

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов’язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує  заперечення проти позову. В силу ч.2 ст.22 ГПК України сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання тощо. Обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ч.2 ст.43 ГПК України), якими в силу ст.32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. При цьому, згідно ч.2 ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, як вірно встановлено судами, і підтверджується матеріалами справи, позивач не довів належними засобами доказування наявності при вчиненні правочину умислу відповідача (його посадових осіб) на незаконне заволодіння майном (лісоматеріалів) позивача.

Відповідно до ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Такими доказами, зокрема, можуть бути матеріали кримінальної справи, а саме постанова від 26.07.2005р. оперуповноваженого ГУ УМВС в Луганській області про відмову у порушенні кримінальної справи по факту шахрайських дій (а.с.100). У вказаній постанові досліджувалися обставини поставки лісоматеріалів у 2001 році, і встановлено відсутність в діях посадових осіб ВАТ "Краснодонвугілля", а саме директора ОП "Краснодонвуглепоставка" ВАТ "Краснодонвугілля" Бонько А.В. складу злочину, передбаченого ст.190 КК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів двох інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову у зв’язку з його юридичною та фактичною необґрунтованістю і відсутністю фактів,  що підтверджують нікчемність оспорюваного правочину.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач не був позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів в інший встановлений законом спосіб, виходячи з правовідносин, що виникли між сторонами щодо поставки лісоматеріалів.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи у касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судами на підставі всебічного, повного і об’єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для зміни або скасування  оскаржуваних рішення та постанови немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Малого приватного підприємства "Трансмет" залишити без задоволення, а постанову Луганського апеляційного господарського суду від 03.04.2007р. у справі №15/580 –без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій