ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2007 р.
№ 26/78-07-1433

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
Одеської залізниці (далі Залізниця)

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду

від
17.07.07

у справі
№ 26/78-07-1433

господарського суду
Одеської області

за позовом
Залізниці

до
відкритого акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" в особі Одеської філії відкритого акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (далі Підприємство)

про
стягнення  13 578,60 грн.

В засіданнях взяли участь представники:

- позивача:

Гамарець О.С. (за дов. № 440 від 20.12.06);

- відповідача:
Крижановський В.Б. (за дов. № 205 від 03.10.07);
Тітарева С.В. (за дов. № 209 від 30.10.07);
Норець Н.О. (за дов. № 132 від 26.12.06).

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.11.07 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 23.05.07 господарського суду Одеської області (суддя Никифорчук М.І.) позовні вимоги Залізниці задоволено.

З Підприємства на користь Залізниці стягнуто 13 578,60 грн. збитків за подачу та забирання навантажених та порожніх вагонів, 135,79 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що залізнична під'їзна колія, що належить Підприємству (ділянка № 3) і примикає до станції Одеса-Вантажна Залізниці, яка експлуатується сторонами, належить Залізниці та перебуває на її балансі, а тому у даному випадку щодо встановлення ставки за подачу та забирання навантажених та порожніх вагонів локомотивом Залізниці слід керуватись Таблицею № 2 Тарифного керівництва № 1.

Постановою від 17.07.07 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Журавльова О.О., суддів –

Тофана В.М., Михайлова М.В.) апеляційну скаргу Підприємства задоволено.

Рішення від 23.05.07 господарського суду Одеської області скасовано.

У задоволенні позовних вимог Залізниці відмовлено.

З Залізниці на користь Підприємства стягнуто 51,00 грн. витрат по сплаті державного мита за розгляд апеляційної скарги.

При винесенні постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що Залізниця безпідставно нарахувала Товариству збір за подачу та забирання вагонів локомотивом Залізниці за період з 31.03.06 по 28.04.06 за ставками, передбаченими у Таблиці № 2 розділу  2 Тарифного керівництва № 1, оскільки нарахування Залізницею збору саме за такими ставками не було погоджено в укладеному між сторонами договорі, а відповідні зміни в такий договір були внесені лише на підставі рішення від 10.11.06 господарського суду Одеської області у справі № 22/343-06-8868.

Не погодившись з постановою апеляційного суду Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову від 17.07.07 Одеського апеляційного господарського суду скасувати, та залишити в силі рішення від 23.05.07 господарського суду Одеської області.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 188, 193 Господарського кодексу України, п. 1.1 розділу 2 Тарифного керівництва № 1, ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Підприємство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу Залізниці залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи 18.01.02 між Залізницею та Підприємством укладено договір на експлуатацію залізничної під'їзної колії, що належить Підприємству (ділянка

№ 3) та примикає до станції Одеса-Вантажна (далі Договір). Цей договір прийнятий до обліку 18.02.02 за № 4444.

Судовими інстанціями встановлено, що термін дії Договору сторонами визначено до 18.01.07 включно.

При вирішенні спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що умовами Договору передбачена експлуатація під'їзної колії, яка належить Підприємству, що примикає до станції Одеса-Застава-2 Залізниці через стрілочні переводи №№ 12, 14 (подача вагонів робиться від вихідної стрілки № 23 станції Одеса-Вантажна).

Також, встановлено, що у п. 2 Договору визначено, що розгорнута довжина під'їзної колії складає 5,5 км, а у п. 6 Договору сторони зазначили, що вагони подаються локомотивом Залізниці на колію № 1 ділянки № 3 Підприємства, що має довжину 954 км., та подальший рух вагонів провадиться локомотивом Підприємства.

Відповідно до умов п. 16 Договору, Підприємство сплачує Залізницю плату за користування вагонами, а також інші збори і плати згідно з Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України Тарифного керівництва № 1, при цьому, збори і плати вносяться централізовано через ТехПД з урахуванням діючого коефіцієнту.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що положеннями розділу 2 Тарифного керівництва № 1 передбачено справляння збору за подачу й забирання вагонів локомотивом залізниці як за ставками Таблиці № 1 "Ставки зборів за подачу й забирання вагонів локомотивом залізниці на (з) під'їзні(их) колії(й) незагального користування", так і за ставками Таблиці № 2 "Ставки зборів за подачу й забирання вагонів локомотивом залізниці на (з) під'їзні(их) колії(й) незагального користування, що перебувають на балансі залізниць". За змістом вимог п. 1.1. розділу 2 Тарифного керівництва № 1 збір за ставками Таблиці № 1 справляється якщо під'їзна колія перебуває на балансі власників, що не відносяться до залізниць України, а збір за ставками Таблиці № 2 справляється, якщо під'їзна колія перебуває на балансі залізниць України.

Разом з тим, як встановлено попередніми судовими інстанціями, в укладеному між сторонами Договорі не встановлено за якими саме ставками (Таблиця № 1 або Таблиця № 2 розділу 2 Тарифного керівництва № 1) Підприємство має сплачувати Залізниці збір за подачу й забирання вагонів локомотивом Залізниці. Також, встановлено, що у цьому Договорі не визначено умов щодо особи (Підприємство або Залізниця) на балансі якої перебуває під'їзна колія, що в свою чергу є вирішальним при визначенні тарифів, по яким справляється збір за подачу й забирання вагонів локомотивом Залізниці.

На підставі наданих сторонами доказів по справі апеляційним судом встановлено, що 29.12.05 Залізниця направила на адресу Підприємства додаткову угоду до Договору, в якій п. 16 Договору доповнений підпунктом наступного змісту: "за подачу та забирання вагонів по Таблиці № 2 Тарифного керівництва № 1".

Також, встановлено, що рішенням від 10.11.06 господарського суду Одеської області по справі № 22/343-06-8868 Підприємство зобов'язано укласти з Залізницею додаткову угоду "Про визначення тарифів" до Договору щодо права Залізниці збирати плату за подачу та прибирання вагонів на коліях залізниці відповідно до Тарифного керівництва № 1 за Таблицею № 2.

Отже, попередніми судовими інстанціями встановлено, що станом на березень-квітень 2006 року між сторонами питання щодо сплати Підприємством збору за подачу й забирання вагонів за ставками, передбаченими у Таблиці № 2 врегульовано не було.

На підставі наданих сторонами доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що на виконання умов Договору Залізниця власним локомотивом у період з 31.03.06 по 28.04.06 надала Підприємству послуги з подачі та забирання вагонів, та згідно накопичувальних карток збір за надані Залізницею зазначені послуги становить 36 721,70 грн.

Вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд встановили, що цей збір нараховано Залізницею на підставі Таблиці № 2 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Мінтрансу № 551 від 15.11.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.99 за № 828/4121.

Разом з тим, встановлено, що Підприємство вважає, що збір за надані послуги з подачі та забирання вагонів необхідно нараховувати на підставі Таблиці № 1 розділу 2 Тарифного керівництва № 1, оскільки це передбачено умовами укладеного між сторонами Договору та здійснювалось Підприємством протягом всього періоду дії Договору. На думку Підприємства, збір за надані Залізницею послуги з подачі та забирання вагонів нарахований по Таблиці № 1 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 становить 25 406,10 грн. і щодо цієї суми Підприємство не заперечує.

У зв'язку з наведеним, попередніми судовими інстанціями встановлено, що різниця між збором, що нарахований Залізницею на підставі Таблиці № 2 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 та збором, який за доводами Підприємства необхідно нараховувати на підставі Таблиці № 1 розділу 2 Тарифного керівництва № 1, становить 13 578,60 грн., в т.ч. ПДВ.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що

ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що оскільки спірні правовідносини склалися щодо порядку виконання договірних зобов'язань, тобто щодо господарської діяльності суб'єктів підприємництва, то у даному випадку підлягають до застосування положення Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Водночас, згідно ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи Залізниці, викладені в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Одеської залізниці № 151/ДН-1 від 03.08.07 залишити без задоволення.

Постанову від 17.07.07 Одеського апеляційного господарського суду у справі № 26/78-07-1433 господарського суду Одеської області залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська