ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.09.07
Справа № 5/389-07.

за позовом прокурора Сумської області в інтересах держави в особі Української державної інноваційної компанії, м. Київ

до відповідача – дочірнього підприємства госпрозрахункового складу-магазину «Товари повсякденного попиту» Сумської облспоживспілки, с. Пологи Охтирського району Сумської області

про стягнення 1359800 грн. 00 коп.

Суддя Гудим В.Д.

Від позивача –  предст. Тарасенко Ю.Г. (дов. № 928 від 18.06.07 р.);

предст. Мельник В.М. (дов. № 908 від. 18.06.07 р.)

Від відповідача –  директор Козурман І.О.; предст. Цимбал В.І. (довіреність від 10 жовтня 2006 року)

Прокурор – Дубова О.В.

Суть спору: Прокурор в інтересах позивача подав позовну заяву про стягнення з відповідача 1359800 грн. 00 коп. заборгованості за інноваційним договором № 39 від 12.08.07р.  укладеним між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю  виробничо – комерційним підприємством  «Еко – продукт» в рахунок заставленого майна на підставі договору застави від  30.05.2000р., укладеним між відповідачем та позивачем, третя особа - товариством з обмеженою відповідальністю  виробничо – комерційним підприємством  «Еко – продукт».

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує, зазначаючи, що договір застави від 30.05.2000р. не відповідає вимогам чинного законодавства і просить суд відмовити в задоволенні позову. Крім того відповідач наполягає на застосуванні строків позовної давності зазначаючи, що строк звернення позивача до суду закінчився 12 серпня 2003 року.

Позивач подав додаткові матеріали в обґрунтування своєї позиції по справі з урахуванням заперечень відповідача, а саме клопотання від 31.08.07р. № 11-360, в якому зазначив, що твердження відповідача щодо закінчення строків позовної давності не відповідають фактичним обставинам спору, посилаючись на те, що зобов’язання за договором застави на момент звернення до суду виконані не були, вказаний договір є дійсним та обов’язковим для виконання його, пунктом 7.3 зазначеного договору сторони обумовили, що дія спірного договору припиняється у випадку виконання забезпечених заявою вимог.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

12 серпня 1997 року Сумським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду України та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційним підприємством "Еко-продукт" був укладений інноваційний договір № 39 для здійснення інноваційного проекту "Впровадження технології розливу природної столової води "Іволжанська" та інших напоїв на базі сучасного високопродуктивного обладнання" строком впровадження до 12.08.2000 р. Згідно умов інноваційного договору Заставодержатель вклав у реалізацію проекту грошові кошти у розмірі 2 188 496, 00 грн. (два мільйони сто вісімдесят вісім тисяч чотириста дев'яносто шість грн. 00 коп.)

В забезпечення зобов'язання за вищевказаним інноваційним договором позивачем, ТОВ КВП «Еко – продукт» та Спільним підприємством (СП) Сумська обласна оптово-торгівельна база Сумської облспоживспілки 15.12.1997 р. було укладено трьохсторонній Договір застави.

З метою забезпечення повернення інноваційної позики, яка отримана ТОВ КВП «Еко – продукт» від позивача на підставі Додаткової угоди від 06.01.1998 р. № 1, позивачем, ТОВ КВП «Еко – продукт» і  Спільним підприємством Охтирська   міжрайбаза   Сумської   облспоживспілки 20.03.1998р. було укладено трьохсторонній Договір застави.

30.05.2000 р. договір застави було переукладено з особою, у якої юридично і фактично знаходився предмет застави, а саме з Дочірнім підприємством  госпрозрахунковий  склад-магазин  "Товари  повсякденного попиту" СП Охтирська міжрайбаза Сумської облспоживспілки. Дочірнє підприємство госпрозрахунковий склад-магазин "Товари повсякденного попиту" є дочірнім підприємством Сумської облспоживспілки та власником майна підприємства є Сумська облспоживспілка.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що станом на 20.04.2007 р. заборгованість ТОВ ВКП "Еко-продукт" перед позивачем у розмірі 3 613 979,14 грн., у т.ч. основного боргу - 2 975 606,00 грн.; збитків від інфляції та 3% річних - 638 373,14 грн. непогашена, а тому відповідно до п. 2. ст. 543 Цивільного кодексу України (ст.175 ЦК УРСР 1963 р.) позивач, як кредитор який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників, в тому числі від відповідача, який залишається зобов'язаним доти, доки його обов'язок перед позивачем не буде виконане у повному обсязі за основним зобов'язанням - Інноваційним договором.

Матеріалами справи підтверджується факт виникнення зобов’язань відповідача перед позивачем на підставі договору застави від  30.05.2000р., за яким останній зобов’язувався в разі неможливості повернення позики по інноваційному договору в повному обсязі або частково, по узгодженню з позивачем реалізувати майно предмету застави, за ціною не нижчою ніж передбачено зазначеним договором, на користь позивача самостійно або передати його для реалізації та задоволення вимог з повернення позики позивачу, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю  виробничо – комерційним підприємством  «Еко – продукт»  не повернуло позивачеві заборгованість в сумі 3 613 979,14 грн., у т.ч. основного боргу - 2 975 606,00 грн.; збитків від інфляції та 3% річних - 638 373,14 грн., тобто у позивача було право вимагати від відповідача відшкодування зазначених ним сум.

Відповідач в заперечення проти позову посилається на те, що рішенням господарського суду Сумської області від 20 лютого 2002 року у справі №1935-11/129 встановлено строк погашення в частині інноваційної позики, який настав у 1 кварталі 1999 року. Наміри сторін про продовження терміну дії інноваційного договору, передбачені Постановою №88 від 15.07.99р. та №274 ИТР ДІФ від 16.12.99р. не були виконані в зв'язку з реорганізацією Державного інноваційного фонду України в Українську державну інноваційну компанію згідно Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 13.04.00р. На даний момент змін до інноваційного договору №39 від 12.08.97р. внесено не було про що свідчить пояснення представників сторін.

Крім того відповідач зазначає про те, що позивач, відповідно до пункту 4.1.3. Договору застави від 30 травня 2000 року та приписів ст.20 Закону України „Про заставу" набув право звернути стягнення на предмет застави починаючи з дня остаточного строку перерахування всіх платежів за інноваційним договором, оскільки пунктом 4.9. інноваційного договору №39 від 12 серпня 1997 року встановлено кінцевий строк перерахування всіх платежів інвестору - 12 серпня 2000 року. Таким чином строк звернення позивача до суду закінчився 12 серпня 2003 року, в зв’язку з чим відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності.

Позивач проти тверджень відповідача заперечує, посилаючись на те, що відповідно до п. 7.3. дія договору застави від 30.05.2000 р. припиняється у випадку виконання забезпечених заставою вимог, крім того зазначає про те, що ним постійно проводилася позовна робота по стягненню заборгованості з  товариства з обмеженою відповідальністю  виробничо – комерційним підприємством  «Еко – продукт» та заставодавців.

Відповідно до ст.71 Цивільного кодексу УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.76 Цивільного кодексу УРСР зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності.

Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на п. 7.3. договору застави від 30.05.2000, оскільки  відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України обов'язок перед позивачем повинен бути виконаний у повному обсязі за основним зобов'язанням, тобто  Інноваційним договором. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пунктом 4.9. інноваційного договору №39 від 12 серпня 1997 року встановлено кінцевий строк перерахування всіх платежів інвестору - 12 серпня 2000 року, тобто позивач набув права звернення до суду з позовом починаючи з цієї дати.

Суд також не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що ним на протязі всього часу після настання терміну повернення інноваційної позики, вживалися заходи по її стягненню в судовому порядку, оскільки договір застави з відповідачем було укладено в 2000 році, зобов’язання  останнього також виникли в 2000 році, а факт звернення до судових органів з позовами до інших суб’єктів не є підставою для зупинення або перериву перебігу строку позовної давності.

Таким чином звернувшись до суду з позовною заявою у липні 2007 року позивач пропустив строк позовної давності, який закінчився у серпні 2003 року.

Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Враховуючи зазначені обставини, позов задоволенню не підлягає.

Господарські витрати відносяться на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського  процесуального  кодексу  України,

суд вирішив:

В позові відмовити.

Суддя                                                                                          В.Д.Гудим