ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2007 р.
№ 31/249 (17/47-40/67)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Кравчука Г.А.,

суддів:
Швеця В.О., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю
“Інбор –Оснастка”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р.

у справі
№ 31/249(17/47-40/67)

господарського суду
м. Києва

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Інбор –Оснастка”

до
Закритого акціонерного товариства “Компанія Росток”

про
стягнення 103 655,48 грн.

в судовому засіданні взяли участь  представники :

позивача:
Москаленко О.А., дов. № 16 від 25.05.2007 р.;

відповідача:
Єдинак С.В, дов. № 453-06 від 16.07.2007 р.;

В С Т А Н О В И В:

У січні 2006 р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Інбор –Оснастка” (далі –Товариство) звернулось до господарського суду м. Києва з позовною заявою, у якій просило зобов’язати Закрите акціонерне товариство “Компанія Росток” (далі –Компанія) прийняти виконану за договором № 18 від 30.05.2005 р. роботу шляхом підписання двостороннього акту приймання-передачі комплекту інструментальної оснастки, сплатити суму у розмірі 101 444,00 грн. за виконану роботу, а також стягнути з Компанії штрафні санкції у вигляді неустойки у розмірі 2 211,48 грн.

Позовні вимоги Товариство обґрунтовувало тим, що воно виконало свої зобов’язання за договором  № 18 від 30.05.2005 р., проте Компанія ухиляється від прийняття виконаної за вказаним договором роботи та не оплачує її, що є порушенням норм Цивільного кодексу України та Господарського суду України.

Заявою № 12 від 13.02.2006 р. (т. 1, а. с. 33 –34) Товариство, не змінюючи правового обґрунтування, уточнило позовні вимоги та просило господарський суд м. Києва зобов’язати Компанію виконати п. 2.2 договору № 18 від 30.05.2005 р. і перерахувати на його розрахунковий рахунок авансовий платіж у розмірі 57 317,00 грн., прийняти виконану за договором № 18 від 30.05.2005 р. роботу шляхом підписання двостороннього акту приймання-передачі комплекту інструментальної оснастки, сплатити 44 127,00 грн. за виконану роботу та стягнути з Компанії санкції у вигляді неустойки у розмірі 2 211,48 грн.

Заявою № 18 від 16.03.2006 р. (т. 1, а. с. 54 –55) Товариство повторно уточнило позовні вимоги та просило господарський суд м. Києва стягнути з Компанії суму у розмірі 57 317,00 грн. (авансовий платіж в якості попередньої оплати, яка визначена у п. 2 договору № 18 від 30.05.2005 р.). Уточнені позовні вимоги Товариство обґрунтовувало тим, що відповідно до п. 2 договору № 18 від 30.05.2005 р. Компанія мала сплатити йому аванс у розмірі 67 317,00 грн., проте, в порушення цього пункту та ст. ст. 526 і 854 Цивільного кодексу України, сплатила лише 10 000,00 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.04.2006 р. у задоволенні позовних вимог Товариства відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2006 р. рішення господарського суду м. Києва від 17.04.2006 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2006 р. скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2006 р. та рішення господарського суду м. Києва від 17.04.2006 р., а справу передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Рішенням господарського суду м. Києва від 07.05.2007 р. (суддя Качан Н.І.) в задоволенні позовних вимог Товариства відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. (колегія суддів: Григорович О.М., Гольцова Л.А., Рябуха В.І.) рішення господарського суду м. Києва залишено без змін.

Вказані судові акти мотивовані тим, що:

– Товариство прострочило виконання робіт за договором № 18 від 30.05.2005 р., а тому Компанія на підставі ст. ст. 612 та 849 Цивільного кодексу України правомірно відмовилась від виконання зобов’язань за вказаним договором;

– Товариство, розпочинаючи роботи за договором № 18 від 30.05.2005 р. до моменту отримання авансу від Компанії, діяло на свій ризик, а обов’язок Компанії прийняти та оплатити відповідні роботи настає у разі їх виконання належним чином та у встановлений договором строк.

Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. і рішення господарського суду м. Києва від 07.05.2007 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Вимоги, викладені у касаційній скарзі, Товариство обґрунтовує тим, що господарські суди попередніх інстанцій при вирішенні спору неправильно застосували ст. 837 Цивільного кодексу України, порушили ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, не дотримались вимог ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України.

Компанія скористалась правом, наданим ст. 1112 Господарського процесуального кодексу України, та надіслала відзив на касаційну скаргу Товариства, у якому просить залишити її без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. –без змін. Вимоги, викладені у касаційній скарзі, Компанія обґрунтовує тим, що при прийнятті рішення та постанови, які оскаржуються, господарськими судами першої та другої інстанції були враховані усі обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

За розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 24.10.2007 р. розгляд касаційної скарги здійснюється Вищим  господарським судом України у складі колегії суддів Кравчука Г.А. –головуючого, суддів Швеця В.О. та Шаргала В.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Товариства не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується, що:

– між Товариством та Компанією укладено договір № 18 від 30.05.2005 р., згідно з умовами якого Товариство зобов’язувалось спроектувати, виготовити, провести випробування та передати Компанії зі всіма супровідними документами комплект інструментальної оснастки згідно Додатку № 1 до вказаного договору, а Компанія зобов’язувалась оплатити вартість цієї оснастки;

– п. 2.2 договору № 18 від 30.05.2005 р. встановлює, що Компанія для початку виконання робіт зобов’язана перерахувати Товариству аванс в розмірі 50 % від загальної вартості робіт за цим договором (67 317,00 грн.);

– Компанія платіжним дорученням № 2812 від 21.06.2005 р. перерахувала на рахунок Товариства авансовий платіж у розмірі 10 000,00 грн., проте Товариство розпочало виконувати роботи за договором № 18 від 30.05.2005 р.

Відповідно до частини першої ст. 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 525 та 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, Товариство, розпочинаючи роботи за договором № 18 від 30.05.2005 р., за відсутністю перерахування Компанією авансу у розмірі 50 % від вартості робіт, діяло всупереч п. 2.2 зазначеного договору та в порушення ст. 193 Господарського кодексу України і ст. ст. 525 та 526 Цивільного кодексу України.

Крім того, місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що:

– у Додатку № 1 до договору № 18 від 30.05.2005 р. Компанія та Товариство погодили строки виготовлення оснастки (конкретні терміни для кожного виробу): з 20.07.2006 р. по 15.09.2006 р.;

– Компанія листом від 11.11.2005 р. повідомила Товариство про призупинення виконання робіт за договором № 18 від 30.05.2005 р.;

– станом на 14.11.2005 р. Товариство лише частково виготовило інструментальну оснастку за договором № 18 від 30.05.2005 р.

– звернення Товариства до Компанії з приводу прийняття інструментальної оснастку за договором № 18 від 30.05.2005 р. міститься лише у листі Товариства № 7 від 13.02.2007 р.

Частина перша ст. 837 та частина перша ст. 846 Цивільного кодексу України передбачають, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов’язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов’язується прийняти та оплатити виконану роботу. Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Частини перша та третя ст. 612 Цивільного кодексу України встановлюють, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.  Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов’язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

За таких обставин, виходячи з вказаних норм Цивільного кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки господарських судів першої та другої інстанції про недоведеність позовних вимог Товариства обґрунтованими.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України постанова Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Товариства не спростовують висновків апеляційного господарського суду, у зв’язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Інбор-Оснастка” залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007 р. у справі № 31/249(31/249(17/47-40/67)-40/67) господарського суду м. Києва –без змін.

Головуючий суддя                                                       Г.А. Кравчук

Суддя                                                                          В.О. Швець

Суддя                                                                          В.І. Шаргало