ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2007 р.
№ 9/155

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого –судді
Дерепи В.І.

суддів :
Грека Б.М. –(доповідача у справі)
Жаботиної Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного комітету України з державного матеріального резерву

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 12.09.07

у справі
№ 9/155

господарського суду
м. Києва

за позовом
Державного комітету України з державного матеріального резерву

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Вик Ойл”

про
стягнення 34628500,00 грн.

за участю представників від:

позивача
Брега Т.М. (дов. від 05.12.07)

відповідача
Ляшенко М.Є. (дов. від 11.09.07),
Вітко В.К. (дов. від 14.06.07)

В С Т А Н О В И В :

Приватне експериментально-виробничо-комерційне підприємство “Промтехсервіс” звернулося до господарського суду м. Києва з позовом про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Вик Ойл” закласти до державного резерву автомобільний бензин марки А-76 (А-80) в кількості 16300, 00 тон та про стягнення з відповідача 34628500,00 грн. штрафу на підставі договору про закладення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.07.07 (суддя Жирнов С.М.) позов Державного комітету України з державного матеріального резерву задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Вик Оил” на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву 34628500 грн. основного боргу, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Вик Оил” в доход Державного бюджету України 25500 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.08.07 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю „Вик Оил” до Державного комітету України з державного матеріального резерву для спільного розгляду з первісним позовом по справі № 9/155, оскільки первісний позов розглянутий Господарським судом міста Києва з прийняттям рішення по ньому 27.07.07, а відповідач звернувся із зустрічним позовом 31.07.07, тобто після прийняття рішення зі спору за первісним позовом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідач не виконав договірні зобов’язання, а тому, відповідно до пункту 6.1 договору, пункту 3 статті 14 Закону України „Про державний матеріальний резерв” з відповідача стягнуто неустойку в розмірі 50 відсотків вартості недопоставлених (незакладених) матеріальних цінностей. Судом першої інстанції відмовлено в позові в частині зобов’язання відповідача поставити до державного резерву автомобільного бензину в кількості 16300 тонн, оскільки термін дії договору та виконання зобов’язання за ним скінчився 30.04.07, а тому у позивача відсутні правові підстави для вимоги про зобов’язання судом відповідача поставити та закласти до державного бюджету автомобільний бензин.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.07 (колегія суддів у складі: головуючого-судді Капацин Н.В., суддів: Калатай Н.Ф., Смірнова Л.Г.) скасовані рішення господарського суду міста Києва від 27.07.07 та ухвала господарського суду міста Києва від 03.08.07 про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви; відмовлено в первісному позові Державного комітету України з державного матеріального резерву до Товариства з обмеженою відповідальністю „Вик Оил”; зустрічний позов задоволено: визнано недійсним договір № юр-2/858 нп-2007 від 22.02.07, укладений між Державним комітетом України з державного матеріального резерву і Товариством з обмеженою відповідальністю „Вик Оил”.

Постанова мотивована тим, що договір № юр-2/858 нп-2007 від 22.02.07 з боку ТОВ “Вик Оил” укладено директором з перевищенням повноважень, та він підлягає визнанню недійсним. Первісний позов про стягнення штрафу не підлягає задоволенню з підстав недійсності договору на поставку, а відтак, відсутності договірних зобов'язань між сторонами.

Не погоджуючись з постановою у справі, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, рішення та ухвалу господарського суду м. Києва залишити без змін. Касаційна скарга мотивована порушенням судом апеляційної інстанції ст.ст. 60, 105 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши  суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши  доводи  касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм  матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

22 лютого 2007 року між Державним комітетом України з державного матеріального резерву та Товариством з обмеженою відповідальністю „Вик Оил”  укладений договір № юр-2/858 нп-2007 про закладення до державного матеріального резерву бензину автомобільного А-76 (А-80) в кількості 16300 тонн за ціною 4250 грн. за тонну на загальну суму 69257000 грн. Вказаний бензин Товариство з обмеженою відповідальністю „Вик Оил” мало поставити комбінатам „Естафета” (м. Славута Хмельницької області) та „Зірка”

(м. Запоріжжя) до 31 березня 2007 року. Додатковою угодою № 1 від 30.03.07 сторони продовжили термін поставки бензину до 30.04.07. Відповідач не виконав умови договору, до 30.04.07 бензин не поставив.

Відповідно до частини 3 статті 14 Закону України „Про державний матеріальний резерв” за прострочення поставки, недопоставку (неповне закладення) матеріальних цінностей до державного бюджету постачальник (виготовлювач) сплачує неустойку в розмірі 50 відсотків вартості недопоставлених (незакладених) матеріальних цінностей. З цих підстав Державний комітет з державного матеріального резерву 26.06.07 звернувся з позовом до ТОВ „Вик Оил”  про стягнення з нього 34628500 грн. штрафу та зобов’язання останнього поставити та  закласти до державного резерву автомобільний бензин марки А-76 (А-80) в кількості 16300 тонн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.07 розгляд справи № 9/155 призначено на 27.07.07. Як зазначено в протоколі судового засідання від 27.07.07 оголошена перерва до 03.08.07 для складання та оголошення повного  тексту рішення. 31.07.07 Товариством з обмеженою відповідальністю „Вик Оил” до канцелярії господарського суду міста Києва подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору про закладення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей

№ юр-2/858 нп-2007 від 22.02.07, укладеного між позивачем і відповідачем. Судове засідання 03.08.07 не проводилося, оскільки в 27.07.07 судом першої інстанції прийнято рішення.  Зустрічна позовна заява судом першої інстанції ухвалою від 03.08.07 не прийнята до розгляду у зв’язку з пред’явленням зустрічного позову після прийняття рішення по даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що апеляційний господарський суд дійшов правомірно висновку, що ухвала господарського суду міста Києва № 02-4-9/554 від 03.08.07 про повернення без розгляду зустрічного позову по справі № 9/155 прийнята з порушенням норм чинного законодавства (ст. 60 Господарського процесуального кодексу України) і не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

Тому апеляційний суд, правомірно використовуючи надані йому ст.ст. 99, 101, 104, 83 Господарського процесуального кодексу України, розглянув вимогу відповідача про визнання недійсним договору про закладення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей.

Так, пунктом 1 статті 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству. Згідно статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у Розділі XII Кодексу. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Положення частини 3 статті 101 ГПК України про те, що в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не можна розуміти так, що апеляційний суд позбавлений права реалізувати право суду, передбачене пунктом 1 статті 83 ГПК України при скасуванні рішення ухваленого судом першої інстанції.

Отже, апеляційний суд мав повноваження для визнання спірного договору недійсним, вимоги про що заявлялись позивачем в суді першої інстанції, однак, були залишені судом без розгляду. Дана позиція також узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеній в постанові від 03.02.04 у справі №17-5-20/02-4791.

Щодо підстав визнання договору недійсним, то апеляційний суд послався на те, що пунктом 9.8.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю „Вик Оил” встановлено, що до компетенції Дирекції, яка в силу пункту 9.1 Статуту є колегіальним виконавчим органом Товариства, належить укладення, зміна і припинення від імені Товариства будь-яких угод, угоди підписуються від імені Товариства генеральним директором на підставі попереднього рішення Дирекції і візи фінансового директора на відповідних документах, а пункт 10.4.1 Статуту передбачає, що до компетенції Спостережної ради Товариства належить, розгляд питань і прийняття рішень щодо укладення, зміни і/або припинення від імені Товариства будь-яких угод і/або вчинення інших юридичних дій та/або операцій з урахуванням обмежень встановлених зборами учасників. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що генеральний директор не мав права на укладення такого договору.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає з необхідне підтримати правову позицію апеляційного суду з огляду на наступне. Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Установчими документами, зокрема Статутом, ТОВ „Вик Оил” обмежені повноваження генерального директора, оскільки для підписання будь-якої угоди генеральний директор Товариства мав отримати на це згоду (рішення) колегіального виконавчого органу Товариства –Дирекції та Спостережної ради Товариства.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повноважень генерального директора ТОВ „Вик Оил” Крамаренка Р.М. на укладення договору з Державним комітетом України з державного матеріального резерву № юр-2/858 нп-2007, сума договору майже у сім разів перевищує статутний фонд Товариства.

Частина 2 статті 203 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а у разі недотримання цих вимог настають наслідки, встановлені частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу щодо визнання правочину недійсним. Дані висновки узгоджуються також із правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 06.11.07 у справі № 28/437-05-9763.

Частина 3 статті 92 Цивільного кодексу передбачає, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Вимоги статті 15 Закону України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” зобов’язують учасника конкурсу надати Статут, суб’єкта господарювання, представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив надання позивачеві Статут ТОВ „Вик Оил” і підтвердив дослідження позивачем норм цього Статуту, а тому позивач не міг не знати про обмеження компетенції директора ТОВ „Вик Оил” на укладення договору № юр-2/858 нп-2007.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про необхідність визнання спірного договору недійсним. Відмова у задоволенні первісного позову Державного комітету України  з державного матеріального резерву про стягнення з ТОВ „Вик Оил” 34628500 грн. штрафу є також правомірною, оскільки  відповідно до частини 1 статті 216, частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення і недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

А питання про штрафні санкції за невиконання договірних зобов'язань може виникати лише у разі існування таких зобов'язань. За умови визнання недійсним договору про закладення до державного матеріального резерву матеріальних цінностей судом правомірно відмовленні у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за порушення зобов'язання, при відсутності цивільного зобов'язання відповідача перед позивачем, як такого.

Судові акти в частині відмови в позові про зобов’язання відповідача поставити до державного резерву автомобільного бензину в кількості 16300 тонн не оскаржуються сторонами, а тому не перевіряються господарським судом касаційної інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, а тому, постанову апеляційного господарського суду слід залишити без змін, так як вона ухвалена при повному з'ясуванні судами всіх обставин справи та при вірному правозастосуванні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського  процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного комітету України з державного матеріального резерву залишити без задоволення,  постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.09.07 у справі № 9/155 залишити без змін.

Головуючий - суддя                                                                      В. Дерепа

Судді                                                                                                    Б. Грек

Г. Жаботина