СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.07                                                                                 Справа № 4/596.

Суддя Батюк Г.М.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Державного підприємства «Ровенькиантрацит», м.Ровеньки Луганської області

до  Приватного підприємства «Арго», м. Вахрушеве, м.Красний Луч  Луганської області

про стягнення  23125 грн. 60 коп.

представники сторін:

від позивача-  Рибак О.О., паспорт ЕН 313107 від 17.02.04;

від відповідача - Баришева Н.В., паспорт ЕН 538271 від 05.10.06;

- Шатських Н.В., дов. № б/н від 20.10.07.

Суть справи: заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості несплаченої провізної плати у сумі 23125 грн. 60 коп.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, зданого до суду 12.11.07, позовні вимоги відхилив посилаючись на те, що:

-          позивачем пропущений строк позовної давності;

-          позивачем не надано специфікації, згідно якої відповідач повинен відвантажити вугілля;

-          квитанції про приймання вантажу та квитанції дорожньої відомості  не підтверджують факт відвантаження вугілля згідно договору № 99 від 10.04.02;

-          позивачем не надано доказів пролонгації  договору № 99 від 10.04.02, та строк його дії сплинув 31.12.02,  та з інших   підстав викладених у відзиві.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників судового процесу, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,

в с т а н о в и в :

Між ДВАТ «Шахта іиені М.В.Фрунзе»ДХК «Ровенькиантрацит»(ДП «Ровенькиантрацит»є правонаступником ДВАТ «Шахта іиені М.В.Фрунзе»ДХК «Ровенькиантрацит», та є юридичною особою) (позивачем у справі) та відповідачем був укладений договір № 99 від 10.04.02,  згідно якого «Продавець»(позивача у справі) зобов’язаний провести відвантаження енергетичного вугілля згідно специфікації по реквізитам «Покупця»( відповідача у справі).(п.1.1 договору).

Згідно п. 2.2. договору, форма оплати попередня оплата.

Згідно п. 4.3 договору, датою поставки ( відвантаження) товару вважається дата штампу залізничної станції відправлення на залізничній накладній.

Згідно п. 4.6. договору, залізничний тариф оплачує вантажоотримувач вугілля.

Згідно умов вищевказаного договору позивачем у червні - грудні 2002р. та у січні- лютому 2003р.  проведено відвантаження 28 вагонів вугілля загальною вагою 1943 тони, що підтверджено квитанціями про приймання вантажу (а.с.15-41).

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно умов п. 2.2. договору, зобов’язання по сплаті вартості  поставленої продукції та провізної плати відповідачем виконані не повному обсязі.

Також, ДП «Ровенькиантрацит»(позивач у справі) звернувся до господарського суду Луганської області з позовною заявою до ПП «Арго»(відповідача у справі) про стягнення заборгованості відвантажену вугільну продукцію у розмірі 51542 грн. 42 коп. Рішенням господарського суду Луганської області  від 11.10.05 по справі № 4/394 позов ДП «Ровенькиантрацит»(позивача у справі) задоволено повністю.

Позивач зазначив, що відповідно до умов договору № 99 від 10.04.02 відповідач має перед позивачем заборгованість за провізну плату, розмір якої визначено в квитанціях про приймання вантажу, яка складає 23125 грн. 60 коп.

Позивачем на адресу відповідача, відповідно до вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, направлена претензія № 41юр від 09.01.07  з вимогою про сплату суми боргу у розмірі 23125 грн. 60 коп., відповідач відповідь на претензію не надав, оплату  заборгованості за провізну плату не провів.

Відповідач згідно умов договору свої зобов’язання не виконав, заборгованість за провізну плату у сумі 23125 грн. 60 коп. не сплатив, тому позивач звернувся до господарського суду з вказаними позовними вимогами.

Відповідач позовні вимоги відхилив, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву  .

Оцінивши доводи сторін у їх сукупності, господарський суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 ГПК України,  кожна сторона повинна довести ті  обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач 21.09.07 звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості несплаченої провізної плати у сумі 23125 грн. 60 коп. ( згідно відмітки господарського суду).

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу  України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок.

Статтею 256 ЦК України, встановлено, поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність  встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. З ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК  України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як свідчать матеріали справи, згідно укладеного договору № 99 від 10.04.02 позивач зобов'язаний провести відвантаження енергетичного вугілля згідно специфікації по реквізитам відповідача.

Згідно п. 2.2. договору, форма оплати попередня оплата.

Згідно п. 4.3 договору, датою поставки ( відвантаження) товару вважається дата штампу залізничної станції відправлення на залізничній накладній.

Як вбачається, згідно умов вищевказаного договору позивачем у червні - грудні 2002р. та у січні- лютому 2003р.  проведено відвантаження 28 вагонів вугілля загальною вагою 1943 тони, що підтверджено квитанціями про приймання вантажу (а.с.15-41).

Відповідно до п. 4.6. договору, залізничний тариф оплачує вантажоотримувач вугілля, але відповідач оплату за провізну плату не провів.

Також слід зазначити, що пунктом 9.1 договору, встановлено строк його дії - до 31.12.02, але  доказів пролонгації договору позивачем не надано. Крім того, лист відповідача від 24.01.03, згідно якого відповідач просить відвантажити вугілля марки АМ в кількості 8 вагонів по зазначеним реквізитам, не можна вважати продовженням дії договору № 99 від 10.04.02, в зв'язку з чим зобов'язань стосовно сплати провізної плати за 2003 рік у відповідача не виникло і умови вищезазначеного договору не можуть бути застосовані до відповідача, оскільки, як зазначено вище, строк його дії сплинув 31.12.02.

Відповідно до п.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги.

Як свідчать матеріали справи, у зв’язку з тим, що у договорі № 99 від 10.04.02 сторонами не обумовлено строк оплати, позивачем на адресу відповідача, відповідно до вимог ч.2 ст. 530 ЦК України, була направлена претензія № 41юр від 09.01.07  з вимогою про сплату суми боргу у розмірі 23125 грн. 60 коп., відповідач відповідь на претензію не надав, оплату  заборгованості за провізну плату не провів.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність  встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, по зобов'язанням, строк виконання яких не визначено або визначено моментом вимоги, перебіг позовної давності починається з дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до п.5.2 договору, моментом передачі товару «Покупцю»( відповідач у справі) є дата поставки( відвантаження)товару вважається дата штампу залізничної станції відправлення на залізничній накладній.

Таким чином, перебіг позовної давності починається з наступного дня після отримання товару.

Згідно наданих документів датою останнього відвантаження вугілля по договору № 99 від 10.04.02 є 20.12.02. Тобто, право у позивача на стягнення з відповідача суми несплаченої провізної плати виникла з наступного дня.

З урахуванням вимог статті 257 ЦК України строк позовної давності сплинув  21.12.05.

Але, згідно п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовується до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Діючий Цивільний кодекс України вступив в дію 01.01.04. Тобто, з урахуванням наведеного, має місце переривання перебігу строку позовної давності, згідно якого він починає перебігати спочатку.

Таким чином, строк позовної давності, згідно ст. 257 ЦК України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, в межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, сплинув 01.01.07, то на момент подачі позовної заяви позивач втратив право на захист свого порушеного права.

Таким чином, на момент звернення позивача до суду з позовною заявою сплинув строк позовної давності на право вимоги  про зобов’язання відповідача виконати взяті на себе зобов’язання за договором  № 99 від 10.04.02 у сумі 23125 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачу було надано декілька можливостей використати своє право на звернення до суду з відповідним позовом, але у встановлений законом строк ним цього зроблено не було.

На підставі викладеного, позивач в порушення вимог ст. ст.256, 257 ЦК України, звернувся з даним позовом після спливу строку позовної давності, що згідно ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Таким чином, на момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою сплинув строк позовної давності на право вимоги  виконати відповідачем  взяті на себе зобов’язання за договором № 99 від 10.04.02 у сумі 23125 грн. 60 коп.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку.

За таких обставин, позивачем не надано належних доказів визнання відповідачем заборгованості перед позивачем за договором № 99 від 10.04.02 у сумі 23125 грн. 60 коп.  та належних доказів щодо переривання перебігу позовної даності відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 257, 261 ЦК України загальний строк для захисту порушеного права за позовом встановлено у три роки, а перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.

Таким чином, позивач без поважних причин не прийняв передбачені законом дії по виконанню відповідачем  взятих на себе зобов’язань за договором № 99 від 10.04.02, а також  не надав до суду належних доказів, що підтверджують обставини  та наявність поважних причин з яких був пропущений строк, встановлений для пред’явлення вимог про зобов’язання відповідачем виконати  взяті на себе зобов’язання за договором  у сумі 23125 грн. 60 коп., у зв’язку з чим  не надав доводів щодо поважності  причин пропуску строку  позовної давності для пред’явлення  позову до суду та захисту порушених прав.

Позивач звернувся з позовною заявою до господарського суду 21.09.07 /згідно відмітки господарського суду  на позовній заяві/, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого законодавством, без нормативного  та документального обґрунтування поважних причин щодо його пропуску.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

З огляду на викладене, заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності, викладеного у відзиві на позовну заяву, зданого до суду 12.11.07, слід задовольнити, та застосувати до зазначених правовідносин позовну давність, у зв’язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

У судовому засіданні 12.11.07 за згодою представників судового процесу була оголошена  вступна  та резолютивна частина рішення.

Відповідно до ст.ст.44,49 ГПК України витрати по держмиту та витрати на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33,43, 253, 256, 257, 261,267 ЦК України, керуючись ст. ст. 44,49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

в и р і ш и в :

1.У задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Дата підписання рішення :  19.11.07.

Суддя                                                                                                    Г.М.Батюк