ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2007 р.
Справа № 46/284-А

За позовом
Державної податкової інспекції у Голосіївському районі м. Києва

До
Страхового товариства з додатковою відповідальністю “Авіва”,
Українсько-американського страхового товариства з додатковою відповідальністю “РСТ”,
Благодійної установи “РСТД”

Про
визнання угоди недійсною

Суддя Шабунін С.В.

Секретар судового засідання Бушеленко О.В.

Представники:

Від позивача
Мишковець О.В. —представник за довіреністю від 24.02.2007 р. № 789/9/10-017

Від відповідача-1
Баланчук С.О. —представник за довіреністю від 12.03.2007 р.

Від відповідача-2
Луговий Д.А. —представник за довіреністю від 12.01.2007 р.

Від відповідача-3
Луговий Д.А. —представник за довіреністю від 12.03.2007 р.

15.06.2007 р. у судовому засіданні відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі м. Києва звернулась до господарського суду в порядку адміністративного судочинства з позовом №2251/9/10-012 від 20.04.2007 р. , яким просить визнати недійсним договір №11, укладений відповідачем-1 та відповідачем-2 04.01.2005 р., а також додаток №1 до нього від 28.07.2005 р. та стягнути з відповідача-3 кошти, одержані від відповідача-1 та відповідача-2 на підставі оскаржуваних угод.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2007 р. відкрито провадження у адміністративній справі № 46/284-А, розгляд справи призначено на 04.06.2007 р.

У судове засідання 04.06.2007 р. представник позивача та відповідача-3 не прибули, у зв’язку з чим ухвалою від 04.06.2007 р. розгляд справи № 46/284-А відкладено на 15.06.2007 р.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача позовні вимоги мотивовані тим, що спірні угоди укладені з метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства при наявності наміру у сторін, а тому повинні бути визнані недійсними у відповідності до ст. ст. 215, 216, 236 ЦК України та ст. ст. 207, 208 ГК України. Умисел сторін при укладанні спірних угод, на думку позивача, полягає в ухиленні від сплати податків.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, наведених у письмових запереченнях, посилаючись, при цьому, на їх необґрунтованість.

Представник відповідача-2 надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких, зокрема, зазначає, що спірні угоди не суперечать вимогам чинного законодавства України чи моральним засадам суспільства, та їх було укладено внаслідок вільного волевиявлення сторін та у передбачений законодавством формі.

Представник відповідача-3 підтримав позицію відповідача-2.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд —

ВСТАНОВИВ:

04.01.2005 року між відповідачем-2 (страховик-1) та відповідачем-1 (страховик-2) укладено договір № 11 про надання фінансових послуг у галузі страхування, співстрахування та перестрахування, предметом якого є спільна діяльність сторін, спрямована на покриття своїх короткотермінових та довготермінових фінансових ризиків (або їх частини) в сфері страхування, співстрахування та перестрахування.

За погодженням сторін, в рамках цього договору реалізується окрема благодійна програма страховика-1 і страховика-2 з третіми (юридичними або фізичними) особами, а також можливе облігаційне перестрахування (пункт 1.2 договору).

Права та обов’язки сторін по договорах перестрахування залишаються чинними відповідно до умов договору №03-RE від 09.07.2001 року (пункт 2.1. договору).

28.07.2005 року до договору про надання фінансових послуг у галузі страхування, співстрахування та перестрахування №11 було складено додаток №1, у відповідності до якого відповідач-1 починаючи з 28.07.2005 року перераховувало суми страхових премій, отриманих за договорами перестрахування (ковер-нот), на розрахунковий рахунок відповідача-3.

Відповідно до ч. ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 статті 208 ГК України визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що  вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з’ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2006 р. у справі №2/67 відмовлено у задоволенні позовних вимог СТДВ “Авіза”  до  СТДВ “РСТ” про визнання недійсним договору про надання фінансових послуг у галузі страхування, співстрахування та перестрахування  №11 від 04.01.2005 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що законодавство України визначає можливість здійснення страховими компаніями операцій перестрахування і необхідність, у такому випадку, укладення договору; сторони  договору про надання фінансових послуг у галузі страхування, співстрахування та перестрахування № 11 досягли згоди по всіх істотних умовах договору такого виду, у тому числі по визначенню сторін договору. Крім того, зазначений договір не протирічить вимогам чинного законодавства України чи моральним засадам суспільства, його було укладено внаслідок вільного волевиявлення сторін та у передбачений законодавством формі, а отже відсутні правові підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2006 р. у справі № 2/67 набрало законної сили та є чинним станом на день розгляду справи № 46/284-А.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обґрунтовуючи факт укладання відповідачами угоди з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, позивач посилається, зокрема, на те, що умисел сторін при укладанні спірних угод, полягає в ухиленні від сплати податків.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ч. З п. 7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.02р. “Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки”, під час розгляду справ за позовами органів державної податкової служби про визнання угод недійсними судам відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України необхідно оцінювати докази в сукупності та визначати достатність підстав для висновку щодо спрямованості діяльності суб'єкта господарювання, в тому числі при укладенні спірної угоди, на ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів). Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен повно з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Позивачем не доведено факту наявності суб’єктивного чинника правопорушення, а відповідно і умислу у відповідачів, чи одного з них, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки суб’єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними засобами доказування, судом визнається, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення кримінальної справи проти посадових осіб відповідачів та доведення їх вини за фактом ухилення від сплати податків стосовно обставин, викладених у позовній заяві.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що факт ухилення від сплати податків конкретними посадовими особами відповідачів встановлений обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Крім того, до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Із наданих суду доказів вбачається, що позивачем не доведено належним чином в чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання угоди і чи була вона спрямована на приховування від оподаткування доходів, а також наявність в діях відповідачів у формі умислу

У відповідності до пп. 4.2.2 ст. 4 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами” контролюючий орган повинен самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо: платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію, дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях. Відповідно до абзацу другого пп. 2.5 п. 2 Інструкції про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій  органами державної податкової служби, затвердженої Наказом Державної податкової адміністрації України від 17.03.2001 року № 110 податкове повідомлення-рішення  -   це    рішення   керівника податкового  органу  (його  заступника)  щодо  обов'язку  платника податків сплатити донараховану суму податків, зборів (обов'язкових платежів),  застосованих  штрафних  (фінансових)  санкції  (у тому числі пені за порушення у сфері  зовнішньоекономічної  діяльності) за  порушення податкового та іншого законодавства,  що приймається за  результатами  перевірки   платника   податків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем проведено перевірку відпорвілдача-2, на підставі якої було прийнято податкове повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов’язання з податку на прибуток страхових організацій у сумі 65 950,00 грн. за порушення пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, а саме не включено до валового доходу страховика кошти, які надійшли від відповідача-1.

Постановою Господарського суду міста Києва від 07.12.2006 року у справі № 49/280-А, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2007 року, зазначене податкове повідомлення-рішення було визнано недійсним та встановлено, що кошти у розмірі 1 579 546,15 грн. перераховувались відповідачем-1 на рахунок відповідача-3 відповідно до договору про надання фінансових послуг у галузі страхування, співстрахування та перестрахування № 11 (що є предметом розгляду спору у адміністративній справі № 46/284-А).

Таким чином, позивач не надав доказів про те, що внаслідок виконання угоди інтересам держави заподіяні збитки.

Відповідно до ч. 2 п. 7.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002 року “Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” доказами спрямованості умислу суб’єкта госпорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби.

Факт ухилення від сплати податків сторонами угоди не доведений позивачем.

Суд також звертає увагу на те, що в пункті 1.3 оглядового листа Вищого арбітражного суду України № 01-8/481 від 20.04.2001 року зазначено, що порушення  сторонами  договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом  не  подано  доказів  спрямованості  укладеної  угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов'язкових платежів) не є підставою  для  визнання  угоди недійсною.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що в позовній заяві відсутні достатні докази, що підтверджують або спростовують наявність як об'єктивного так і суб'єктивного складу правопорушення. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, у т.ч. факту навмисного ухилення від сплати податків у відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Позивач не довів суду обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

За таких обставин, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.  71, 94, 97, 158, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Прикінцевими та перехідними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                            С.В. Шабунін

Дата виготовлення постанови у повному обсязі: 20.06.2007 р.

15.06.2007р.
м.Київ
№ 46/284-А

За позовом                    Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва

До                              Суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Тимощука

Павла Івановича

Третя особа                    Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація

Про                              припинення підприємницької діяльності

Головуючий суддя  Сулім В.В.

Секретар судового засідання  Мисник Т.М.

Представники:

від позивача          Котікова О.В. –гол. держ. под. інсп.

від відповідача          не з’явився

від третьої особи          не з’явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про припинення підприємницької діяльності відповідача, у зв’язку з неподанням останнього до державної податкової служби документів бухгалтерської звітності, податкових декларацій.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.05.2007 р. відкрито провадження у адміністративній справі № 48/172-А та призначено її до розгляду.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з’явились, відповідач заперечень проти позову не надав, а тому справа слухається за наявними в ній документами, оскільки відповідно до п. 2 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи, сторони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Перед початком розгляду справи по суті представника позивача було ознайомлено з його правами та обов’язками у відповідності із ст.ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані позивачем документи, заслухавши пояснення його представника, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Суб’єкт підприємницької діяльності –фізична особа Тимощук Павло Іванович зареєстрований Оболонською районною державною адміністрацією м. Києва 25.04.1996р. В судовому засіданні не надано доказів про зміну місцезнаходження відповідача.

Судом встановлено, що як платник податків відповідач перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Оболонському районі м. Києва

Виходячи з п. 2 ст. 9 Закону України „Про систему оподаткування” від 25.06.91 р. № 1251-ХІІ платники податків і зборів (обов’язкових платежів) зобов’язані подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов’язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов’язкових платежів).

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців” підставами для постановлення судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи –підприємця, зокрема, є: неподання протягом року органам державної податкової служби податкових декларацій; документів фінансової звітності відповідно до Закону.

Судом встановлено, що відповідач з моменту реєстрації  документів бухгалтерської звітності, податкових декларацій до податкових органів не подавав.

Згідно п. 3 ст. 46 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців” фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи –підприємця.

За наведених обставин позовні вимоги визнаються обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб’єкт владних повноважень, а відповідачем – фізична чи юридична особи, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 46, 49 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців”, ст. 9 Закону України „Про систему оподаткування”, ч. 4 ст. 94, ст.ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Припинити підприємницьку діяльність Суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Тимощука Павла Івановича (м. Київ, пр-т Г.Сталінграда, 63, кв. 177  ідентифікаційний номер ).

3. Зобов’язати державного реєстратора створити ліквідаційну комісію для здійснення заходів щодо припинення державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи відповідача, внести до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення, провести державну реєстрацію припинення державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи відповідача відповідно до чинного законодавства та повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу, щодо якої прийняте судове рішення, Про внесення до Єдиного державного реєстру такого запису.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186  Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

В.В.Сулім