ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 грудня 2007 р.

№ 13/341-07

Вищий
господарський суд  України у
складі колегії  суддів:

головуючого -судді

Дерепи В.І.

суддів :

Грека Б.М. -(доповідача у справі)
Стратієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

ОСОБА_1

на постанову

Харківського апеляційного
господарського суду від 01.10.07

у справі
господарського суду

№ 13/341-07 Сумської області

за позовом

ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою
відповідальністю “Софія”

про

стягнення 6747,42 грн.

за участю представників від:

позивача

Рапута М.В.

відповідача

не з'явилися, були належно
повідомлені

В С Т А Н О В
И В :

Позивачка ОСОБА_1. звернулась до
суду із вимогою про стягнення з відповідача
6747,42 грн., з яких 1453,05 грн. -3% річних, 5394,37 грн. -інфляційні
втрати, також заявлено вимогу про стягнення 5000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням господарського суду
Сумської області від 30.07.07 та постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 01.10.07 позовні вимоги задоволені частково. В
задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено. Судові акти
мотивовані тим, що право на стягнення
заявлених вимог позивачка має лише з часу  набрання
рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області законної
сили, оскільки суму по сплаті визначено саме судом.

Не погоджуючись з рішенням  та постановою у справі, позивачка звернулась
до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду Сумської області від 30.07.07 та
постанову Харківського апеляційного господарського суду від  01.10.07 та ухвалити рішення, яким стягнути з
Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія" 6747 грн. 42 коп., з
яких 1453,05 грн. 3 % річних, 5394,37 грн. інфляційних збитків, а також
моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.

Касаційна скарга мотивована
невірним застосуванням  норм статті 54
Закону України "Про господарські товариства" та частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України, а також невірним визначенням початку перебігу
терміну прострочення зобов'язання ТОВ "Софія". Позивачка вважає, що
цей термін слід вираховувати з 22.11.03, а не з дати ухвалення рішення
Шосткінського міськрайонного суду
Сумської області.

Заслухавши  суддю-доповідача, розглянувши та
обговоривши  доводи  касаційної скарги, перевіривши правильність
застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та
встановлено в судових актах, позивачка ОСОБА_1. входила до складу засновників
Товариства  з обмеженою відповідальністю
"Софія". В листопаді 2002 року ОСОБА_1. вийшла із складу засновників.
Рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 19.12.06
визначено частину  вартості майна, що підлягає
відшкодуванню на користь позивачки за рахунок Товариства з обмеженою
відповідальністю "Софія" і становить 12801,00 грн.

Приймаючи  до уваги встановлені обставини та керуючись
приписами статті 625 Цивільного кодексу України, суди першої та
апеляційної  інстанцій  прийшли до висновку про  задоволення вимог щодо сплати  3% річних та індексу інфляції з часу
ухвалення рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області.  Відносно стягнення  моральної шкоди, то суди зробили висновок про
безпідставність та необґрунтованість заявленої вимоги.

Колегія суддів вважає, що висновки
суду першої та апеляційної інстанції не можна
визнати законними та обґрунтованими.

Відповідно  до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив виконання грошового  зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний  сплатити суму боргу з
урахуванням  встановленого індексу  інфляції за весь час  прострочення, а також  три відсотки річних з простроченої суми.

Виходячи з правового аналізу змісту
статті 625 Цивільного кодексу України слід зробити висновок, що можливість
нарахування процентів  та індексу
інфляції законодавець пов'язує з противоправною поведінкою відповідача та з
фактом порушення грошового зобов'язання, а отже
основним фактором для застосування відповідальності по цій статті є
невиконання грошового зобов'язання.

Згідно статті 54 Закону України
"Про господарські товариства" при виході учасника  товариства з обмеженою відповідальністю, йому
виплачується вартість частини майна товариства, пропорційно  його частині у статутному фонді.

Відповідно до даної норми, при
виході засновника із товариства, в останнього є невід'ємне право  отримати вартість частини майна  товариства, пропорційно своїй частки  у статутному фонді (п. 6.1 статуту товариства
"Софія" та пункту 18 укладеного між учасниками  засновницького договору) та обов'язку
товариства сплатити учаснику товариства належну йому вартість  частини майна
в строк до 12 місяців з дня виходу. Факт написання  позивачем
заяви про вихід з товариства сторонами не заперечується.

Окрім того, рішенням Шосткінського
міськрайонного суду Сумської області від 19.12.06 по справі № 2-21/06 визнано
наявність грошового зобов'язання у товариства перед  позивачкою у сумі 12801 грн., дане рішення в
силу статті 35 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційним
фактом.

Слідуючи зі змісту рішення, колегія
суддів зазначає, що суд  фактично  присудив до виконання  вже існуючі грошові зобов'язання в грошовій
формі, та своїм рішенням підтвердив лише законність вимог позивачки по
поверненню належних їй коштів.

За таких обставин, висновки суду
першої та апеляційної  інстанції щодо
початку перебігу строку виконання зобов'язання по сплаті 3 % річних та індексу
інфляції, виходячи із дати  прийняття
рішення Шосткінського міськрайонного суду є
невірними в силу  правових
приписів статті 625 Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги  приписи статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України, та враховуючи
факт прострочення виконання зобов'язання, колегія суддів відмічає, що судами
не встановлений загальний строк невиконання зобов'язання, що є визначальним
для  застосування  цивільно-правової відповідальності. Окрім
того, із встановленням лише  даного
строку можна  буде встановити термін
позовної давності щодо захисту порушеного права.

Щодо вимог по стягненню шкоди, то
суди  першої  та апеляційної інстанцій не мотивували
відмову  в стягненні моральної шкоди, що
в силу статті 84 Господарського процесуального кодексу України  є недопустимим.

За таких обставин колегія суддів вважає,
що висновки щодо розміру стягнення коштів, які зроблені в судових актах, що
оскаржуються,  не можна вважати
обґрунтованими, оскільки вони зроблені без урахування вимог статті 34
Господарського процесуального кодексу України та  статті 54 Закону України "Про
господарські товариства".

З огляду на викладене, рішення
господарського суду та постанову
апеляційної інстанції не можна
вважати законними та обґрунтованими, прийнятими у відповідності з
нормами матеріального та процесуального права, а тому вони підлягають  скасуванню
з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При
новому розгляді слід врахувати  наведене,
з'ясувати фактичні обставини справи, встановити дійсні права та обов'язки
сторін і в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти  законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 1115, 1117, 11111 Господарського  процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О
В И  В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення господарського суду
сумської області від 30.07.07 та
постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.10.07 по
справі № 13/341-07 скасувати, а справу направити на новий розгляд до
господарського суду Сумської області.

Головуючий - суддя
В. Дерепа

Судді
Б. Грек

Л.
Стратієнко