ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

29.11.2007
Справа №2-17/5053-2007

За позовом Приватного підприємства „Ловко-3”, м. Сімферополь

До відповідачів:

1.          ТОВ „Південна мануфактура „Пролив”, м. Керч

2.          ТОВ „Інтерфрост”, м. Дніпропетровськ

3.          ТОВ „Сітрейд”, м. Дніпропетровьск

про   визнання недійсними договорів

Суддя В.І. Гайворонський

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача – Ключник О.С. представник дов. №1 від 11.09.06р.

Від  ТОВ „Південна мануфактура „Пролив” -  Богун В.П.- предст., дов. 1007/07 від 06.07.2006 року.

Від ТОВ „Інтерфрост”- не з’явився

Від ТОВ „Сітрейд” – не з’явився

Сутність спору:   Позивач звернувся з позовом, згідно якому просить визнати недійсним договір фрахтування судна (бербоут-чартер) № 21-02/05, укладений  21.07.2005 року, між ТОВ «Південна мануфактура «Пролив» та ТОВ «Інтерфрост» відносно Малого риболовного сейнеру-траулеру «Октант», додаткову угоду до цього договору, укладену 29.07.2005 року та акт прийому-передачі МРСТ «Октант» від 21.07.2005 року; визнати недійсним договір фрахтування судна (бербоут-чартер) № 22-02/05, укладений  21.07.2005 року, між ТОВ «Південна мануфактура «Пролив» та ТОВ «Cітрейд» відносно Малого риболовного сейнеру-траулеру «Еллада», додаткову угоду до цього договору, укладену 21.05.2006 року та акт прийому-передачі  МРСТ «Еллада»  від 19.05.2006 року; визнати недійсним договір фрахтування судна (бербоут-чартер) № 23-02/05, укладений  21.07.2005 року, між ТОВ «Південна мануфактура «Пролив» та ТОВ «Інтерфрост» відносно Середнього чорноморського сейнеру «Карс», додаткову угоду до цього договору, укладену 29.07.2006 року та акт прийому-передачі  СЧС «Карс»  від 21.07.2005 року.

Позов обґрунтовується тим, що право власності на вказани в спірних договорах судна визнано рішеннями Господарського суду АР Крим по справам № 2-20/10130-2006, №2-20/10132-2006, № 2-20/10131-2006. Згідно спірних договорів судна отримані фрахтувальниками для використання у своїй виробничій діяльності. Однак, використати риболовні судна за своїм цільовим  призначенням фрахтувальники не можуть тому, що не займаються відповідними видами діяльності.

З цієї підстави позивач вважає, що фрахтувальники не мали наміру використовувати судни як риболовні, та вважає, що оскаржуєми договори укладалися як договори перевезення товарів для оптової роздрібної торгівлі.

Позивач також посилається на встановлені Господарським судом АР Крим та Севастопольським апеляційним судом обставини по справі № 2-17/18987-2006 та № 2-17/18988-2006 про те, що після вступу договорів в силу судна не були передані по акту прийому-передачі, що є суттєвою умовою договорів, а також що фрахтувальник не укомплектував риболовні суда екіпажами та не здійснил жодного виходу з порту.

Позивач також посилається на те, що згідно рішення Господарського суду АР Крим у справі № 2-6/7339-2006 за ним визнане право власності на судна, які передані фрахтувальникам, та згідно  ст. 761, 1212 ЦК України передача їх в оренду неможлива.

Таким чином, позивач вважає, що договори та додаткові угоди до них  не мали мети дійсної передачі в оренду суден.

Позивач також вказує, що у справах, в яких брали участь відповідачі, вони не посилалися на спірні  договори.

Відповідач- ТОВ «Південна мануфактура «Пролив» у відзиві позов не визнав та вказав, що накладення арешту не може вплинути на відношення по оренді майна, оскільки при оренді відчуження майна не є.

Також відповідач вказує, що рішення Господарського суду АР Крим по справі № 2-6/7339-2006 не є підставою для визнання договорів фрахту недійсними, посилаючись при цьому на ч. 2 п. 19 роз’яснень Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року № 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними».

При цього відповідач вказує, що відповідно ч. 2  п. 19 роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року № 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсним» саме лише визнання господарським судом недійсними установчих документів підприємства та/або рішення  про створення підприємства, а  також  прийняття господарським судом рішення про скасування державної реєстрації суб’єкта підприємницької діяльності не є підставою для того, щоб вважати недійсними угоди, укладені таким підприємством з іншими підприємствами чи організаціями до моменту виключення його з державного реєстру.

У зв’язку з викладеним відповідач робить висновок, що визнання господарським судом  недійсними внесення змін до установчих документів особи не є підставою для того, щоб вважати недійсними угоди, укладені цією особою з іншими особами до моменту визнання господарським судом недійсними внесення змін до установчих документів цієї особи.

Відповідач також вказує, що повинні бути свідоцтва про право власності на судна, видані Інспекцією Головного державного реєстратора флоту України.

Відповідач також посилається на ч. 5 п. 12 вказаного роз’яснення ВАС України та вказує, що недійсною з підстав суперечності встановленим цілям діяльності юридичної особи має визнаватися лише така угода, яка прямо суперечить цілям юридичної особи, зазначеним у законі, що регулює її діяльність, або в установчих документах.

Відповідач також посилається на п. 16 Постанови пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в спорах про визнання угод недійсними, згідно якого невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Інші відповідачі відзиву на позов не представили.

Суд вважає, що справа може бути розглянута за матеріалами, що є у справі, при цьому виходить з ст. 129 Конституції України, згідно якої сторони вільні в наданні суду доказів та в доказуванні перед судом  їх переконливості.

По справі проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд –

ВСТАНОВИВ:

Згідно договору фрахтування судна № 23-02/05 (бербоут-чартер) від 21.07.2005 року ТОВ «Південна мануфактура «Пролив», що іменується «Судновласник» зобов’язується за визначену плату представити ТОВ «ІНТЕРФРОСТ», що іменується «Фрахтователь» середній чорноморський сейнер «Карс» без комплектації його екіпажем (бербоут-чартер) для використання в виробничій діяльності фрахтователя. Строк фрахта з 21.07.2005 року по 21.07.2010 року.

Згідно договору фрахтування судна № 21-02/05 бербоут-чартер) від 21.07.2005 року ТОВ «Південна мануфактура «Пролив», що іменується «Судновласник» зобов’язується за визначену плату представити ТОВ «ІНТЕРФРОСТ», що іменується «Фрахтователь» Малий  риболовний  сейнер-траулер «ОКТАНТ» без комплектації його екіпажем (бербоут-чартер) для використання в виробничій діяльності фрахтователя. Строк фрахта з 21.07.2005 року по 21.07.2010 року.

Згідно додаткової угоди від 29.07.2005 року до договору фрахтування судна № 23-02/05 (бербоут-чартер) від 21.07.2005 року у зв’язку з неможливістю укомплекстовання СЧС «КАРС» екіпажем сторк фрахта – з 20 травня 2006 року по 20 травня 2011 року.

Згідно додаткової угоди від 29.07.2005 року до договору фрахтування судна № 21-02/05 (бербоут-чартер) від 21.07.2005 року у зв’язку з неможливістю укомплектування МРСТ «ОКТАНТ» екіпажем строк фрахта- з 20 травня 2006 року по 20 травня 2011 року.

Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, при цьому виходить з наступних обставин:

Посилання позивача на те, що в справах, в яких брали участь відповідачі, вони не посилалися на договора, не мають правого значення.

Крім цього, позивачем не представлені всі необхідні матеріали з цих справ, в яких могла бути викладена позиція відповідачів.

Так, позивачем представлено тільки два відзива ТОВ «Південна мануфактура «Пролив» та один відзив ТОВ «Сітрейд».

Позивачем також не представлена копія спірного договору № 22-02/05 від 21.07.2005 року та додаткова угода. При цьому позивачем не заявлено  клопотання про витребування вказаної копії договору та додаткової угоди для залучення їх до матеріалів справи.

Виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін суд не вправі за власною ініціативою в інтересах зацікавленої сторони знаходити докази для залучення їх до матеріалів  справи.

Посилання позивача на обставини встановлені Господарським судом АР Крим та Севастопольським апеляційним господарським судом по справам № 2-17/18987-2006 та № 2-17/18988-2006 не може бути прийнято до уваги, оскільки позивач не доказав обставин, на які посилається.

Так, рішення Господарського суду АР Крим, а також постанови (ухвали) Севастопольського апеляційного господарського суду по вказаним справам позивачем не надані.

Також необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України принципу диспозитивності сторін суд не вправі розглядати інші підстави, якими позов не обґрунтовується.

Крім цього, невиконання умов договору не є достатньою підставою для визнання його недійсним.

Суд також вважає, що думка позивача про те, що фрахтувальники не мали наміру використувати судна як риболовні не може мати правового значення, оскільки договорами не передбачено, що Фрахтувальники повинні використовувати судна саме для рибної ловлі.

Крім того, діючим законодавством не заборонено спочатку  придбати судна, а потім оформити документи по їх використанню.

Більш того, намір фрахтувальників використовувати судна у своєї діяльності підтверджується додатковими угодами, згідно яким такий намір є, однак виникли певні обставини, які перешкоджають використанню суден.

Крім цього, згідно п. 1 спірних договорів судно підлягає використанню для виробничої діяльності фрахтователей. Яка саме виробнича діяльність – не вказується.

Позивачем не надано доказів того, що вказані судна не можуть здійснювати  перевезення, наприклад риби або продукції з неї.

Таким чином, думка позивача про те, що судна бажають використовувати для перевезення товарів для оптової та роздрібної торгівлі не протиречить умовам договорів.

Чому дані судна неможна використовувати у вказаних цілях, позивачем не обґрунтовано.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції України, суд не вправі розглядати підстави, якими позов не обґрунтовується, а також обґрунтовувати за позивач його позовні вимоги.

Таким чином, думка позивача про те, що договора та додаткови угоди не мали мети дійсної передачі в оренду  засновані на припущеннях позивача та не підтверджені достовірними та безспірними доказами.

Однак, рішення суду не може бути засновано на припущеннях.

Крім цього, згідно рішення по справі № 2-6/7339-2006 ТОВ «Інтерфрост» та ТОВ «Сітред», а також сам позивач, сторонами в цій справі не були.

Згідно ст. 35 ГПК України в господарській справі до уваги можуть прийматися встановлені рішенням господарського суду факти тільки в тому випадку, якщо при розгляді цієї справи беруть участь ті ж самі сторони.

Це ж відноситься й до рішень по справам № 2-20/10130-2006 та № 2-20/10132-2006 згідно яким ТОВ «Південна мануфактура «Пролив», а  також ТОВ «Інтерфрост» та ТОВ «Сітрейд» не були стороной у цих справах.

Рішення по справі № 2-20/10131-2006 взагалі не надано.

При цьому необхідно відмітити, що виходячи із закріпленого ст. 129 Конституції країни принципа диспозитивності сторін суд не вправі за власною ініціативою знаходити докази в інтересах зацікавленої сторони.

Більш того, таке знаходження доказів буде прямим порушенням Конституції України.

Так, ст. 129 Конституції України  передбачено, що  сторона вільна в наданні суду доказів та доказуванні перед судом їх переконливості, а також закріплений принцип змагальності сторін, та їх рівності перед Законом та судом.

Згідно   ст. 8  Конституції  України   вона має вищу юридичну силу та її норми являються нормами прямої дії.

Про необхідність дотримання принципу диспозитивності  сторін також указується в постанові  Верховного Суду України від 20.05.2002 року № 02/132. (справа № Д12/12), а в постанові  Пленуму  Верховного суду України від 01.11.1996 року “Про застосування  норм Конституції України при здійсненні  правосуддя” вказується, що  суди вправі  застосовувати безпосередньо  норми Конституції як норми прямої  дії.

З викладеного також виходить, що суд вправі розглянути справу за тими матеріалами, які надані зацікавленими сторонами.

Однак, в  справі,  необхідних матеріалів для задоволення позову не мається.

Оскільки відповідні докази  не представлені суду до прийняття цього рішення, немає підстав  їх залучати до матеріалів справи після винесення рішення по цій справі.

Підстав для відшкодування судових витрат згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України не мається.

На підставі викладеного, а також керуючись  ст. ст.44,49,75, 82, 84,  85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Гайворонський В.І.