ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.07
Справа №АС 12/467-07.

Господарський суд Сумської області у складі судді Костенко Л.А.

При секретарі судового засідання  Бардаковій О.М.

За участю представників сторін:

Від позивача –  Титаренко М.Д.

Від відповідача – Пересадько Р.І.

Розглянувши матеріали справи № АС 12/467-07

за позовом -  Сумського дочірнього лісогосподарського підприємства  «Сумський агролісгосп», м. Суми

до  Управління Пенсійного фонду України в  Сумському районі  м. Суми

про визнання акту незаконним

Предмет спору:  Позивач просить суд визнати незаконним  акт № 48 від 25.05.2007 року щодо перевірки позивача Управлінням Пенсійного фонду України в Сумському  районі про донарахування внесків на обов»язкове державне  пенсійне страхування  в сумі 143 494,08 грн., та фінансових санкцій на суму  47 639,15 грн.  та штрафу на суму 55 599,66 грн. Позивач 29.11.2007 року  уточнив позовні вимоги та просить суд також визнати  незаконними рішення відповідача № 24-А від 25.05.2007 року, № 25-А від 25.05.2007 року, якими донараховані зазначені внески та фінансові  санкції.

Відповідач вимоги позивача не визнав, про що подав заперечення до суду.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 01.11.2007 року до 12 год. 00 хв. 29.11.2007 року.

Розглянувши матеріали справи,   суд

ВСТАНОВИВ :

За результатом документальної перевірки позивача правильності повноти нарахування, своєчасності сплати страхових внесків на загальнообов»язкове  державне пенсійне страхування та інших платежів до Пенсійного фонду, відповідачем складений акт № 48 від  25.05.2007 року та прийняті рішення  № 24-А, № 25-А від 25.05.2007 року, згідно яких  позивачу донараховано внесків 143 494,08 грн. та застосовані штрафні санкції в розмірі 47 639,15 грн. та 55 599,66 грн.

Позивач оскаржує вказані рішення посилаючись на слідуюче: ДП «Сумський агролісгосп» на протязі 2005 – 2007 р.р. обрав спрощену систему оподаткування і сплачував єдиний податок  згідно Указу Президента України від  03.07.1998 р. № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб»єктів малого підприємництва» в редакції Указу Президента України від 28.06.1999 р. № 746.

Зазначений Указ передбачає, що СПД сплачує єдиний податок і не є платником  збору на загальнообов»язкове державне пенсійне страхування. Суб»єкти малого підприємництва сплачують внески на загальнообов»язкове страхування в складі єдиного податку, 42 % від перерахованих сум єдиного податку  перераховуються до ПФУ.

Протягом зазначеного часу ДП «Сумський агролісгосп» сплачував єдиний податок  на рахунок Держказначейства, а останнє перерахувало 42 % отриманої суми УПФ України.

Також позивач пояснив, що в 2007 році не нараховував  та не сплачував єдиний податок, так як Сумська міжрайонна державна податкова інспекція  відмовила йому у видачі свідоцтва про сплату єдиного податку на 2007 рік. За 2006 рік позивач вказує, що сплатив весь єдиний податок в сумі 99 707,07 грн., в тому числі і частку з них 42 % внесків до Пенсійного фонду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав:

3 01.01.2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон), який, згідно преамбули, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; зміна умов і норм щодо загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Згідно ст. 5 Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших законів та нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно ч. 15 Прикінцевих положень Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 14 Закону відповідач, як суб'єкт підприємницької діяльності, який обрав особливий спосіб оподаткування - єдиний податок, є страхувальником відповідно до цього Закону.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону виключно цим Законом визначаються принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Відповідно до ч. 1 ст. З Закону страхувальники є суб'єктами солідарної системи пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ст. 15 Закону, страхувальники є платниками страхових внесків до солідарної системи пенсійного забезпечення.

Ч. 2 ст. 17 Закону встановлені обов'язки страхувальників, серед яких нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Згідно ч. 3, 4 ст. 18 Закону страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом. Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Ч. 6 ст. 18 Закону визначає, що законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Нарахування страхових внесків здійснюється у відповідності до ст. 19 Закону, саме для позивача  об'єктом нарахування внесків є суми фактичних витрат на плату праці працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця та допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Відповідно до п. 1 ч. 8 Прикінцевих положень, до набрання чинності законом зо спрямування частини страхових внесків до Накопичувального фонду, страхові внески, що перераховуються до солідарної системи сплачуються страхувальниками на умовах і в порядку, визначених цим Законом, та в розмірах, передбачених Законом України «Про збір на обов»язкове державне пенсійне страхування» для відповідних платників збору. При цьому також Закон не визначає випадків звільнення від внесків або подання звітності в разі,  якщо страхувальник  не визначився з системою свого оподаткування.

При перевірці відповідач встановив, що з квітня 2006 року по квітень 2007 року було необраховано  внесків на суму 143 494,08 грн. : на 31,8 % - 93 811,10 грн., на 33,2 % - 48 964,16 грн., на 4 % - 718,82 грн.: 2006 рік:  в квітні 8 656,90 грн., в травні – 10 724,00 грн., в червні – 10 165,77 грн., в липні – 10 612,49 грн., в серпні – 9 648,47 грн., в вересні – 10 268,62 грн., в жовтні – 10 688,82 грн., в листопаді -11 161,23 грн., в грудні – 12 380,87 грн.;   2007 рік:  в січні – 12 091,34 грн., в лютому – 11 562,56 грн., березні – 12 344,13 грн., в квітні – 13 189,88 грн.

Також встановлено, що за період з 01.04.2006 року по 01.05.2007 року сума  несвоєчасно сплачених авансових платежів складає 111 199,32 грн., що підлягали сплаті одночасно з видачею заробітної плати, якщо така видача здійснюється протягом базового звітного періоду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обчислення до сплати належних сум страхових внесків  з квітня 2006 року по квітень 2007 року, несвоєчасна сплата  авансових платежів у 2006 – 2007 роках є порушенням п. 6 ч. 2 ст. 17, ст. 19, ч. 2, ч. 6 ст. 20, п. 8  Перехідних положень Закону України «Про загальгнообов»язкове державне пенсійне страхування», тому відповідач правомірно донарахував позивачу 143 494,08 грн. внесків.

За встановлені факти несвоєчасної сплати внесків, та несплати взагалі внесків до позивача правомірно застосовані  фінансові санкції, що відповідає вимогам пункту 4, 7 частини 9 ст. 106 Закону.

Однією із вимог позивача є визнання незаконним акту перевірки № 48 від 25.05.2007 року.  Вказана вимога є безпідставною, оскільки відповідно до ч.1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративного суду поширюється на спори юридичних осіб із суб»єктом владних повноважень щодо оскарження  його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії, дій чи бездіяльності.

Акт перевірки пенсійного органу  не являється правовим актом. Він є лише  підставою для прийняття відповідного рішення пенсійного органу, і саме це рішення  є правовим актом індивідуальної дії для позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :

1.  В задоволенні адміністративного позову Сумського дочірнього лісогосподарського підприємства «Сумський агролісгосп» про визнання  незаконним акту перевірки № 48 від 25.05.2007 року, рішень Управління Пенсійного фонду України в Сумському районі № 24-А від 25.05.2007 року, № 25-А від 25.05.2007 року  – відмовити.

2.  Постанова суду може бути оскаржена в порядку ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого, зокрема, заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі. Апеляційна  скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження до Харківського апеляційного адміністративного суду через господарський суд Сумської області.

3.  Відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду  першої інстанції, якщо інше не встановлено цим  Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. В разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.