суд
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "22" жовтня 2007 р.                                                     Справа № 3/2098

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Машевської О.П.

судді

за участю представників сторін

від позивача до перерви - ОСОБА_1 - паспортІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_2 - дор. № 1 від 26.02.2007 р.; після перерви-ОСОБА_1 - паспорт
ІНФОРМАЦІЯ_1

від відповідача до перерви - Харчук Ю.О. -дор. б/н від
25.07.07р.; після перерви - нез'явився

Розглянув справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м.
Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "М&К" (смт.
Попільня)

про стягнення 51118,67 грн.

У судовому засіданні 19.10.2007 року оголошувалась перерва до
14:30 год 22.10.2007 року.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду
Житомирської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "М&К" про стягнення 51118, 67 грн., з яких 48
000,00 грн. - сума основного боргу, 451,71 грн. - сума пені, 2666,96 грн. -
сума 3% річних. В обгрунтування позову посилається на Договір купівлі- продажу
№ 1 від 1 березня 2005 року, за яким було продано відповідачу пшеницю у
кількості 55000 кг на загальну суму 38,500 грн. та борошно першого гатунку у
кількості 10000 кг на загальну суму 10 500,00, а загалом на 49 000,00 грн.

У зв'язку з простроченням платежу до відповідача застосовано
відповідальність у вигляді стягнення пені та 3% річних. Як правову підставу
позову зазначено ст.ст. 624 та 625 ЦК України.

В процесі розгляду справи, позивач подав заяву  № 04/07 від 04.10.07р.  про зміну та доповнення до позовної заяви,
відповідно до  якої просить додатково
стягнути  з відповідача  суму 3% річних, з урахуванням  їх розміру по 04.10.2007 року, а також  інфляційні у розмірі 1499,00 грн. Як правову
підставу зазначено ст. ст. 610-612, 625 ЦК України (а.с.38).

Таким чином, на дату
винесення судом рішення позовні вимоги склали: 48 000,00 грн. - сума
основного боргу, 451,71 грн. - сума пені, 3617,75 грн. - сума 3% річних,
1499,00 нгрн. - сума інфляційних.

Відповідач у відзиві на позов заперечує позовні вимоги  у повному обсязі з посиланням на положення
ч.2 ст.530 ЦК України, відповідно до якої, якщо
строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його
виконання у будь-який час. Оскільки позивач такої вимоги не пред'явля, то,
відповідно, право на позов у позивача не виникло. Необгрунтованим вважає
відповідач нарахування позивачем  пені за
прострочку в оплаті товару, оскільки п.4.4 Договору передбачає виключно
відповідальність постальчника, а не покупця товару.  За наведених заперечень  просить відмовити позивачу у позові ( а.с.
30).

В процесі розгляду справи відповідач заперечував факт отримання
претензії позивача, з настанням якого, на його думку,  бере початок перебіг семиденного строку
виконання боржником  зобов'язання щодо
оплати товару (а.с. 37, 43).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2005 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (
надалі "Постачальник")  та
Товариством  з обмеженою відповідальністю
"М&К" ( надалі "Продавець" ) було укладено Договір № 01
купівлі-продажу (далі -Договір), за умовами якого позивач  зобов'язався поставити, а відповідач прийняти
і оплатити пшеницю ІІІ або ІV класу в узгодженій якості згідно встановлених
норм та у кількості 60 тон на загальну суму 49 000,00 грн.

У Договорі сторони не обумовили місце виконання зобов'язання  щодо поставки товару позивачем. У пункті 3.1
Договору лише зазначено, що приймання товару по кількості і якості здійснюється
згідно з інструкцією "Про порядок приймання товарів по кількості та
якості".

В частині оплати поставленого товару, сторони у п.2.3 Договору
зазначили, що обов'язок покупця перераховувати постачальнику кошти на його
розрахунковий рахунок виникає по факту поставки.

Згідно пункту 4.6 Договору право власності на придбаний товар
переходить до покупця від дати оплати отриманого товару.

Як свідчать матеріали справи, позивачем доведено факт виконання
зобов'язання щодо поставки товару відповідачу через представника за
дорученням  у повному обсязі за
накладними № 8/3 від 23.03.2005 року та № 01/04 від 01.04.2005 року на загальну
суму 49 000,00 грн. (а.с. 5, 7, 9, 10).

Факт отримання товару як згідно договірної кількості, так і
належної якості  відповідачем  не заперечується.

Згідно поданої позивачем банківської виписки по особому
рахунку                            №
4641 станом на  27.04.2005 року
було зараховано 1000,00 грн. від платника ТОВ "М&К", призначення
платежу - оплата за пшеницю згідно рахунку
015/03 від 03.03.2005 року (а.с. 8, 23).

На вимогу суду, позивачем надано копію рахунку -фактури № 015/03
від 03.03.2005 року на загальну суму 49 000, 00 грн.(а.с. 41), однак  повідомлено, що докази його  надіслання відповідачу чи отримання ним
рахунку -фактури у позивача  відсутні.

У судовому засіданні 04.10.2007 року згідно усного пояснення
позивача господарським судом
встановлено, що поставка товару в обох випадках (25.03.2005 р. та
01.04.2005 року) відбулася за місцем знаходження  відповідача. Зазначена  обставина
останнім не заперечувалась (а.с. 43).

Вимогу суду подати докази про час (годину) отримання товару
відповідачем у ці дні, які згідно календаря за 2005 рік припадали на п'ятницю,
сторони не виконали. У судовому засіданні 19.10.2007 року представники сторін
підтвердили про відсутність у них таких доказів. Згідно усного пояснення
позивача поставка товару в обох випадках
відбулася  у першій половині дня.
Відповідачем  цей факт не
спростовано.

На вимогу суду надати письмове пояснення щодо визначення у
Договорі строку виконання відповідачем зобов'язання з оплати проданого товару,
позивачем зазначено, що саме дати поставки товару 25.03 2005 року та 01 квітня
2005 року визначають такий обов'язок відповідача (а.с. 40).

У судовому засіданні представником позивача надано усне пояснення
щодо дати початку перебігу прострочки в оплаті товару ( 01.04.2005 року), з
якої визначено суми  пені, інфляційних та
3% річних, і зокрема зазначено, що
оскільки остання поставка
відбулася  01.04.2005 року, то
оплата товару мала бути здійснена у день поставки, а не пізніше (а.с. 43).

Окрім того, позивачем надано докази на підтвердження обставин
отримання 12.03.2007 року представником відповідача Новіковим В.В.  копій претензії та позовної заяви.

Заслухаши представників сторін, оцінивши наявні в матеріалах та
досліджені у судовому засіданні докази, господарський суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи
між сторонами спору, які, відповідно до статті 55 Господарського кодексу
України,  є суб'єктами господарювання
укладено Договір № 1 від 01.03.2005 року купівлі-продажу.

У статті 180 ГК України зазначено, що  при укладенні господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, при
цьому враховуючи, що для окремих господарських договорів законом можуть бути визначені  додаткові істотні умови, або,  якщо про їх застосування вимагатиме одна із
сторін.

Наведене свідчить, що за загальним правилом,  Господарський кодекс України не відносить до
числа істотних умов господарського договору строк виконання зобов'язання, в
тому числі, грошового.

Договір № 1 від 01.03.2005 року
містить всі істотні умови господарського договору та, як визнано
сторонами,  є договором  купівлі-продажу.

Оскільки договір купівлі-продажу не є предметом правового
регулювання Господарського кодексу України, то відповідно до ч.7 ст.179 цього
Кодексу  при визначенні його істотних
умов слід виходити із поняття договору купівлі- продажу, наведеного у статті
655 ЦК України, відповідно до якого
істотними умовами такого договору є лише
предмет та ціна.

Відповідно до статті 174 ГК України, господарський договір є  однією із підстав виникнення  господарського зобов'язання. Статті 11 та 509
ЦК України також визнають договір
підставою виникнення зобов'язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання, в даному випадку, сторони у справі, повинні виконувати
господарські зобов'язання належним чином відповідно до Закону, інших правових
актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

З приписами статті 193 ГК України кореспондуються положення статей
526 та 527 Цивільного кодексу України щодо належного виконання сторонами
зобов'язання.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими законами, зокрема, Цивільним кодексом України
або договором.

Згідно  статті 202 ГК
України та ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Як встановлено господарським судом, спірні відносини між
сторонами  виникли внаслідок неналежного
виконання відповідачем грошового зобов'язання, яке виникло на підставі Договору
№ 1 від 01.03.2005 року.

Належно виконаним  грошовим
зобов'язанням слід вважати його
виконання у належному місці  та у
строк.

Так, відповідно до статті 197 ГК України та статті 532 ЦК УКраїни,
якщо  місце виконання зобов'язання у
договорі не визначено, то  грошове
зобов'язання повинно бути виконано за місцем
проживання управненої сторони ( кредитора ) на момент виникнення
зобов'язання. Разом з тим, як зазначено у цих нормах, зобов'язання може бути
виконане в іншому місці, якщо це випливає, зокрема,  із суті зобов'язання.

Як свідчать  умови Договору,
сторони не обумовили питання щодо місця виконання грошового зобов'язання, однак
обрали   безготівкову форму  розрахунків (п.2.3 Договору).

Тому, господарським судом враховується, що при безготівкових
розрахунках обов'язок перераховувати грошові кошти за боржника  покладено на банк, що несе перед ним
відповідне зобов'язання, тому  місцем
виконання грошового зобов'язання є банк боржника, а моментом його виконання є
дата списання відповідної суми з кореспонденського рахунку банку, що обслуговує
боржника  (ст. 198, 341 ГК і ст.ст.528,
623,1088 ЦК України, Закон України "Про платіжні ситсеми та переказ грошей
в Україні").

Строк виконання зобов'язання також
є умовою належного виконання зобов'язання. У разі його порушення  виникає
відповідальність, передбачена як договором (неустойка, збитки),  так і ст.625 ЦК України.

Як вже зазначено господарським судом, строк виконання грошового
зобов'язання не є істотною умовою договору купівлі-продажу, а  відтак, може сторонами і не передбачатись.

У разі відсутності договірної умови про строк виконання грошового
зобов'язання, сторони зобов'язані керуватися статею 692 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття товарозпорядчих документів на нього. Наведене свідчить
про законодавче визначення строку
виконання грошового зобов'язання.

У пункті 2.3. Договору сторони передбачили обов'язок покупця
сплатити кошти за отриманий товар по факту його поставки шляхом їх  перерахування
на розрахунковий рахунок продавця.

В такому разі йдеться  про
зустрічне виконання зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої
обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного
законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.
Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна
своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін
у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що
вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк або виконає його не в повному
обсяці, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися
від його виконання часткво або в повному обсязі (ст. 538 ЦК України).

Як встановлено господарським судом, поставка товару позивачем у
двох випадках  відбулася у п'ятницю 25.03.2005
року та 01.04.2005 року.

Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.

У ст. 253  ЦК України
зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У частині 5 статті 254 ЦК України зазначено, якщо останній день
строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

Відповідно до статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для
вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У
разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій
установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.
встановлено лоя

Враховуючи приписи статті 538 ЦК України щодо зустрічного
виконання обов'язання сторонами, які підлягають застосуванню до спірних
відносин сторін, строк виконання грошового зобов'язання не може бути більшим
одного  дня, оскільки сторонами не
доведено протилежне.

У зв'язку з цим, господарський суд прийшов до висновку, що строк
виконання грошового зобов'язання відповідачем щодо факту поставки товару за
накладною № 8/3 від 25.03.2005 року на суму 38 500,00 грн. розпочався та
закінчився  28.03. 2005 року, а за
накладною № 01/ 04 від 01.04.2005 року на суму 10 500,00 грн.  розпочався та закінчився  04.04.2005 року.

Наведене свідчить, що прострочка в оплаті товару відповідачем  щодо першої поставки товару почалася
29.03.2005 року, а щодо другої поставки - 05.04.2005 року.

У матеріалах відсутні докази використання позивачем права на
зупинення виконання свого обов'язку щодо поставки товару на суму 10 500,00 грн.
чи на  відмову від його часткового
виконання, після виникнення  у
відповідача прострочки виконання грошового зобов'язання  за фактом першої поставки з 29.03.2005 року
(ст. 538 ЦК України).

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем
обов'язку своєчасно повідомити позивача про неможливість виконання обов'язку з
оплати товару у строк 28.03.2005 року та 04.04.2005 року.

В таких випадках, діє правило
ч. 4 ст. 538 ЦК України, відповідно до якого, якщо зустрічне виконання
обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною
свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Більше того, матеріалами справи підтверджується факт отримання
відповідачем від позивача рахунку-фактури № 015/03 від 03.03.2005 року на суму
49 000,00 грн., оскільки саме на його підставі було здійснено платіж на користь
позивача 27.04.2005 року у розмірі 1000,00 грн. (а.с.8, 41).

Допускаючи прострочку в оплаті товару, відповідачем також не було
враховано умови пункту 4.6 Договору, відповідно до якого  право власності на придбаний товар переходить
до покупця від дати оплати отриманого товару.

Таким чином, як свідчить зміст позовної заяви у предметі  позову сукупно заявлено наступні
матеріально-правові вимоги до відповідача: про стягнення основного  боргу на суму 48 000,00 грн., про стягнення
пені на суму 451,71 грн., про стягнення
3% річних на суму 2666,96 грн. Всі ці вимоги випливають з однієї
підстави -Договору купівлі-продажу № 1 від 01.03.2005 року.

В частині судового захисту матеріально-правової вимоги про
стягнення основного боргу у сумі 48 000,00
грн. господарський суд прийшов до висновку про її задоволення  у повному обсязі.

Матеріально-правова вимога про стягнення пені заявлена у сумі
451,71 грн. не підлягає судовому захисту, оскільки відповідно до ст. 199 ГК
України та 546 УК України  вид
забезпечення виконання зобов'язання встановлюється у договорі. У статті  216 ГК України зазначено, що учасники
господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за
правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування гоподарських санкцій
(зокрема, пені) на підставах і в порядку, передбачених, зокрема договором. У
статті  551 ЦК України передбачено, якщо
предметом неустойки, в даному випадку, пені є грошова сума, то її розмір також
встановлюється договором.

У Договорі купівлі-продажу № 1 від 01.03.2005 року сторони не
передбачили обов'язок відповідача сплатити пеню у разі прострочення виконання
грошового зобов'язання,  а відтак у її
стягнення необхідно відмовити.

У статті 22 ГПК України передбачено право позивача збільшити
розмір  позовних вимог, змінити предмет
або підставу позову до прийняття рішення.

Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну
кількісних показників, в яких виражається позовна вимога. Під зміною розміру позовних
вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох додатково до викладених
у позовній заяві, оскільки така дія кваліфкується як зміна предмету позову.

Вимога про стягнення 3% річних за порушення грошового
зобов'язання  заявлена позивачем як  первісна позовна вимога на суму 2666, 96 грн.
грунтується на застосуванні ним  статті
625 ЦК України. Можливість збільшення її кількісного розміру до прийняття судом
рішення  гарантується нормами ст. 22
Господарського процесуального кодексу України.

Господарським судом прийнято заяву позивача про збільшення
кількісного розміру матеріально-правової вимоги про стягнення 3% річних (а.с.
44).

Однак при визначенні обгрунтованого розміру суми 3 % річних, яка
підлягає стягненню за рішенням суду, господарський суд  враховує початок перебігу прострочки за
грошовим зобов'язанням за двома фактами поставки, право позивача здійснити
нарахування 3 % річних щодо прострочки виконання грошового зобов'язання за
отриманий товар 25.03.2005 року на суму 38, 500 грн.  не  з
29.03.2005 року, а з 01.04.2005 року, право позивача  здійснити нарахування 3% річних   із суми 48 000, 00 грн. замість  49 000,00 грн. з 05.04.2005 року  по 27.04.2007 року включно.

Враховуючи викладене, господарський суд визнав обгрнутованою до
стягнення 3610,67 грн.,  як суму 3%
річних визначену таким чином:

-38 500, 00 грн. х 3% х 4 дні : 365 = 12,65 грн.( нараховані з
01.04.2005 року  по 04.04.2005 року
включно);

-48 000,00 грн. х 3% х 270 : 365 = 1065,20 грн.(нараховані з
05.04.2005 року по 31.12.2005 року);

- 48 000, 00 грн. х 3% х 365 : 365 = 1440,00 грн. (нараховані з
01.01.2006 року по 31.12.2006 року);

- 48 000, 00 грн. х 3% х 277 : 365 = 1092,82 грн. (нараховані з
01.01.2007 року по 04.10.2007 року).

Разом з тим, господарський суд вважає за необхідне повернути заяву
позивача від 04.10.2007 року  в частині
заявлення додаткової матеріально- правової вимоги про стягнення інфляційних
втрат на суму 1499,00 грн. без розгляду
на підставі п. 4 ч.1 ст.63 ГПК України у зв'язку з неподанням доказів
сплати державного мита у встановленому порядку та розмірі. Тоді як відповідно
до ч. 3 статті 46 ГПК України до заяви про збільшення розміру позовних вимог
додається документ, що підтверджує сплату державного мита у встановленому
порядку і розмірі.

Окрім того, як вже наголошено господарським судом,  стаття
22 ГПК України не допускає можливості введення до складу предмету позову
додаткової позовної вимоги при залишенні без
змін первісно заявлених вимог.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку про необхідність  стягнення з відповідача 48 000, 00 грн.
основного боргу та 3 610,67 грн. суму 3% річних, загалом на суму  51610,67 грн.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на
обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, позивачем сплачено до державного
бюджету державне мито у розмірі 511,19 грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн.

У частині 2 ст.46 ГПК України зазначено, що в разі збільшення розміру
позовних вимог недоплачена сума державного мита доплачується чи стягується
згідно з новою ціною позову.

Враховуючи, що господарським судом задоволено позовні вимоги на
суму 51610,67 грн., з якої один відсоток
складає 516 грн.,  з позивача має
бути стягнуто до державного бюджету
недоплачену суму державного мита у розмірі 4,81 грн. В решті витрати по
сплаті державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу необхідно покласти на позивача.

На підставі ст.ст. 251, 255, 526, 530, 532, 538, 549, 625, 692 ЦК
України, ст.ст. 180, 193, 197, 198 ГК України , керуючись ст.ст. 33, 43, п. 4
ч.1 ст.63, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженоювідповідальністю  "М&К" (вул. Радянська, 31, смт.
Попільня Житомирської області, ідентифікаційний код 32099805) на користь
фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 48 000,00 грн. основного боргу,
3610,67 грн. - суму 3% річних, 511,19грн. - витрат по сплаті державного мита,
118 грн. - витрат на інформаційно- технічне забезпечення судового процесу.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця  ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) 4, 81 грн. витрат по сплаті державного мита в дохід Державного бюджету
України.

4. У стягненні пені у розмірі 451,71 грн. відмовити.

5. Повернути без розгляду заяву про стягнення інфляційних у
розмірі 1499,00 грн.

Рішення господарського суду Житомирської області набирає законної
сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання мотивованого рішення,
оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України

Суддя

Дата підписання "
29" жовтня 2007 року

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - 3 сторонам