ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"22" листопада 2007 р.,                9 год. 50 хв. , м. Чернігів                    Справа № 6/335а

Господарський суд Чернігівської області у складі:

судді                                           Блохіної Ж.В.

за участю секретаря                Кузьміна М.М.,

за участю  представників:

позивача                                    Коленченка О.О., довіреність №24-01/07-03  від 24.01.07р.,

відповідача                               Сироти В.М., довіреність №6580/9/10-010   від

04.10.2007р., Ступака С.О., довіреність №3083/9/10-010

від 14.05.2007р.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні позов      товариства з обмеженою відповідальністю  “НовоФіл”,

м. Чернігів, вул. Щорса, 62-В,

до  відповідача                         Державної податкової інспекції у м. Чернігові,

м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 28,

про                                              визнання нечинними  податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю “НовоФіл” подано позов до Державної податкової інспекції у м. Чернігові про:

- визнання частково нечинним податкового повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року в частині визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств в сумі  33426,45 грн., в тому числі 22916,75 грн. основного платежу та 10509,70 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- визнання повністю нечинним податкового повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року, яким визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 2595 грн. штрафних (фінансових) санкцій;.

- визнання повністю нечинним податкового повідомлення-рішення № /2 від 04 червня 2007 року, яким визначено податкове зобовязання з податку на прибуток підприємств в сумі 1080 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- визнання незаконними дій відповідача щодо зменшення позивачу податкового кредиту за 2005 рік, а саме:

в квітні 2005 року у розмірі 3333,33 грн.,(податкова накладна від 29.04.2005 року № 0000043);

в травні 2005 року у розмірі 3333,33 грн. (податкова накладна від 25.05.2005 року № 0000055);

в червні 2005 року у розмірі 4167, 67 грн. (податкова накладна від 22.06.2005 року № 0000070);

в листопаді 2005 року у розмірі 7500,00 грн. (податкова накладна від 07.11.2005 року № 0000138).

20.11.2007р. представник позивача, керуючись приписами ст.ст. 49, 51, 137 КАС України, подав заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача щодо зменшення позивачу податкового кредиту за 2005 рік, а саме:

- в квітні 2005 року у розмірі 3333,33 грн.,(податкова накладна від 29.04.2005 року № 0000043);

- в травні 2005 року у розмірі 3333,33 грн. (податкова накладна від 25.05.2005 року № 0000055);

- в червні 2005 року у розмірі 4167, 67 грн. (податкова накладна від 22.06.2005 року № 0000070);

- в листопаді 2005 року у розмірі 7500,00 грн. (податкова накладна від 07.11.2005 року № 0000138);

просить суд розглядати справу без врахування вищевказаної позовної вимоги.

Внаслідок часткової відмови позивача від позову та часткового уточнення підстав позову,  представник позивача просить суд:

- визнати частково нечинним податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року в частині визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств в сумі  33426,45 грн., в тому числі 22916,75 грн. основного платежу та 10509,70 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- визнати повністю нечинним податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року;

- визнати повністю нечинним податкове повідомлення-рішення № /2 від

04 червня 2007 року.

Відповідач заперечує проти позовних вимог.

Представник позивача просить позовні вимоги задовольнити, оскільки спірні рішення прийняті відповідачем з порушенням чинного законодавства, при не з’ясуванні всіх обставин справи, які б мали значення для правильного прийняття таких податкових повідомлень-рішень  та  при вільному тлумаченні представниками відповідача норм податкового законодавства,  що порушує права позивача.

Представники відповідача просять у позові відмовити, оскільки  податкові повідомлення - рішення прийняті у відповідності до законодавства, обґрунтовано, з врахуванням всіх обставин, які були встановлені при проведенні   перевірки  позивача.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи і надані сторонами докази, суд встановив наступне.

У період з 18.09.2006 року по 06.10.2006 року відповідачем було проведено виїзну планову перевірку позивача за період з 14.06.2004 року по 30.06.2006 року, за результатами якої було складено Акт від 11.10.2006 року за № 793/23/32946641 „Про результати виїзної планової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю „Новофіл” (код за ) з питань дотримання ним вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 14.06.2004 року по 30.06.2006 року”.

На підставі вищевказаного Акту перевірки, відповідачем було прийнято три податкових повідомлення-рішення:

- № /0 від 20 жовтня 2006 року, яким на підставі підпункту „б” підпункту 4.2.2 п. 4.2 статті 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 20.12.2000р. №2181-ІІІ (надалі –Закон №2181) та згідно з пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” від 28.12.1994р. №334/94-ВР (надалі - Закон №334/94) та відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181, позивачу було визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 35258,00 грн., в тому числі 24225,00 грн. за основним платежем та 11033,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № /0 від 20 жовтня 2006 року, яким на підставі підпункту „б” підпункту 4.2.2 п. 4.2 статті 4 Закону №2181 та згідно з пп. 3.1.1  п. 3.1 ст. 3, пп. 7.3.6 п. 7.3 ст. 7, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”  від 03.04.1997р. №168/97-ВР (надалі - Закон 168/97) та відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181, позивачу було визначено  податкове зобовязання за штрафними (фінансовими)  санкціями у розмірі 2595,00 грн.;

- № /0 від 10 квітня 2007 року, яким на підставі підпункту „б” підпункту 4.2.2 п. 4.2 статті 4 Закону №2181 та згідно з пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону №334/94, та відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181, позивачу було визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1080,00 грн., у вигляді штрафних (фінансових) санкцій.

Позивачем, на податкове повідомлення-рішення № /0 від 10 квітня 2007 року,  було подано скаргу від 20 квітня 2007 року за вих. № 53.

Рішенням відповідача про результати розгляду первинної скарги від 28.04.2007 року за № 8711/10/25-008 було відмовлено у задоволенні вищевказаної скарги та винесено податкове повідомлення № /1 від 08 травня 2007 року.

Позивачем вищевказане податкове повідомлення-рішення, винесене за результатами розгляду первинної скарги, було оскаржено до ДПА в Чернігівській області (копія скарги від 11 травня 2007 року за вих. № 59).

Рішенням ДПА в Чернігівській області про результати розгляду скарги від 23.05.2007 року за № 1063/10/25-020, позивачу відмовлено у задоволенні скарги від 11 травня 2007 року за вих. № 59 та винесено податкове повідомлення-рішення № /2 від 04 червня 2007 року.

Позивачем, платіжним дорученням № 229 від 25 жовтня 2006 року та № 230 від 25 жовтня 2006 року, сплачено до Державного бюджету суму податкового зобов’язання, визначеного податковим повідомлення-рішенням № /0 від 20 жовтня 2006 року у розмірі 35258,00 грн. та № /0 від 20 жовтня 2006 року у розмірі 2595,00 грн. відповідно.

Проте позивач частково не погоджується з вищевказаними винесеними податковими повідомленнями-рішеннями.

Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року був висновок перевірки про порушення позивачем  пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1, п. 5.2, ст. 5, пп. 11.3.1, п. 11.3 ст. 11 Закону №334/94, в результаті чого:

-          занижено податок на прибуток за:

2 квартал 2005 року у розмірі 13425,00 грн.;

4 квартал 2005 року у розмірі 10800,00 грн.;

Всього:                                       24225,00 грн.

-          завищено від’ємне значення об’єкта оподаткування податком на прибуток за:

2 квартал 2006 року у розмірі 11595,00 грн.;

Всього:                                            11595,00 грн.

Загальна сума заниження податку на прибуток за перевіряємий період склала: 24225,00 грн.

Як вбачається з акту перевірки ( розділи 3.1.1, 3.1.2), заниження податку на прибуток за перевіряємий період сталося внаслідок:

1)  заниження валових доходів позивача на суму 29928,00 грн., а саме:

-          за 2 квартал 2005 року в сумі 10833,00 грн.;

-          за 4 квартал 2005 року в сумі 7500,00 грн.;

-          за 2 квартал 2006 року в сумі 11595,00 грн.;

2)  завищення валових витрат у розмірі 91667,00 грн., а саме:

-          за 2 квартал 2005 року в сумі 54167,00 грн.;

-          за 4 квартал 2005 року в сумі 37500,00 грн.

Так,  перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4  Закону №334/94, що призвело до заниження суми скоригованого валового доходу за 2 квартал 2006 року на 11594,95 грн., за 2 квартал 2005 р. на 10833 грн. та за 4 квартал 2005 року на 7500 грн.

Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону №334/94 валовий дохід включає: доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді: сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України "Про списання вартості несплачених обсягів природного газу".

Так, між позивачем та ТОВ „Чернігівтекс” було укладено договір доручення від 01 квітня 2005 року, згідно до умов якого ТОВ „Чернігівтекс” довірило, а позивач взяв на себе зобов’язання від імені та за рахунок ТОВ „Чернігівтекс” здійснити наступні дії: підготувати проект з реконструкції/запуску виробництва з оплетення еластомірної нитки.

Проте, фактично між сторонами, як слідує з акту перевірки, звіту повіреного (ТОВ „Новофіл”) та дій позивача щодо включення останнім до складу валового доходу сум, отриманих від ТОВ „Чернігівтекс” на виконання договору доручення,  було укладено договір безповоротної фінансової допомоги.

Позивач погоджується з відповідачем щодо неправомірного не включення ним (позивачем) до складу валового доходу сум безповоротної фінансової допомоги як у розмірі 10833,00 грн. у 2 кварталі 2005 року так і суми 7500,00 грн. за 4 квартал 2005 року.

Також позивач погоджується з включенням в 2 кварталі 2006 відповідачем до складу валового доходу позивача суми в розмірі 11594,95 грн., оскільки у позивача відсутні документи, які б підтверджували оплатність наданої ТОВ „Чернігівтекс” позивачу послуги по оренді орендованої будівлі на підставі договору оренди від 01.03.2005 року за червень 2006 року.

Перевіркою правильності визначення валових витрат встановлено порушення позивачем пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 11.2.1 п. 11.3 ст. 11 Закону №334/94, що призвело до  завищення загальної суми  валових витрат у розмірі 91667,00 грн., у тому числі за 2 квартал 2005 року у розмірі 54167,00 грн., за 4 квартал 2005 року у розмірі  37500,00 грн., оскільки позивач включив до складу валових витрат витрати по послугам (роботам) за „Проект „Реконструкція орендованого приміщення по вул.. Щорса, 62-В для розміщення власного виробництва по обплетенню еластомірної нитки зі згоди орендодавця –ТОВ „Чернігівтекс”, які були сплачені не коштами ТОВ „Новофіл”, а коштами ТОВ „Чернігівтекс”. Тобто, ТОВ „Новофіл” фактично витрат по придбанню послуг (робіт) не понесло, що й призвело до завищення загальної суми валових витрат у розмірах, вказаних вище.

Проте з такими висновками відповідача не можна погодитись, виходячи з наступного.

У відповідності до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94 до складу валових витрат включаються:  суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Висновки ж відповідача, наведені в акті перевірки, є суперечливими та спростовуються як доданими матеріалами, так і  самим актом перевірки відповідача.

Так, зокрема, у відповідності до акту перевірки ТОВ „Новофіл” за договором доручення від 01 квітня 2005 року отримував від ТОВ „Чернігівтекс” фактично безповоротну фінансову допомогу, що підтверджується як звітом повіреного за договором доручення від 01 квітня 2005 року. так і висновками акту перевірки (стор. 25 акту перевірки).

Відповідні суми, отримані від ТОВ „Чернігівтекс”, позивач також обліковував у себе як безповоротну фінансову допомогу, оскільки, частково включав такі суми до складу свого валового доходу, іншу частину суми безповоротної фінансової допомоги було включено до складу валового доходу позивача відповідачем, та обкладено податком на прибуток підприємств.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, ТОВ „Новофіл” фактично стало власником цих коштів, які мало право використовувати на будь-які потреби для ведення власної господарської діяльності.

Висновок відповідача про те, що витрати по послугам (роботам) за „Проект „Реконструкція орендованого приміщення по вул.. Щорса, 62-В для розміщення власного виробництва по обплетенню еластомірної нитки зі згоди орендодавця –ТОВ „Чернігівтекс”, ТОВ „Новофіл” не понесло, оскільки ці витрати були оплачені за рахунок ТОВ „Чернігівтекс”, не підтверджені первинним документом під час проведення перевірки. Навпаки, у ТОВ „Новофіл” наявні всі документи, які підтверджують ту обставину, що саме ТОВ „Новофіл”, а не ТОВ „Чернігівтекс” здійснювало витрати по послугам (роботам) за „Проект „Реконструкція орендованого приміщення по вул. Щорса, 62-В для розміщення власного виробництва по обплетенню еластомірної нитки зі згоди орендодавця –ТОВ „Чернігівтекс”, а саме:

договором № 26-05 підряду на виконання проектних робіт від 24 березня 2005 року;

за 2 квартал 2005 року:

-          податковою накладною № 0000043 від 29.04.2005 року, на суму 16666,67 грн. без ПДВ;

-          податковою накладною № 0000055 від 25.05.2005 року, на суму 16666,67 грн. без ПДВ;

-          податковою накладною № 0000070 від 29.04.2005 року, на суму 20833,33 грн. без ПДВ;

-          платіжним дорученням № 50 від 29 квітня 2005 року;

-          платіжним дорученням № 54 від 24 травня 2005 року;

-          платіжним дорученням № 69 від 22 червня 2005 року;

за 4 квартал 2005 року:

- податковою накладною № 0000138 від 07.11.2005 року, на суму 37500,00 грн. без ПДВ;

- платіжним дорученням № 127 від 07.11.2005 року.

У відповідності до пункту 5.1 ст. 5 Закону 334/94 валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону 334/94 не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Як випливає з доданих позивачем документів, зокрема, рішення Чернігівської міської ради від 21.03.2005 року № 50 „Про будівництво”, дозволу № 191 від 01.09.2006 року, висновків акту перевірки відповідача та назви самого проекту, по розробці якого позивачу надавалися послуги ТОВ „Чернігівбудпроект”,  витрати по послугам (роботам) за „Проект „Реконструкція орендованого приміщення по вул. Щорса, 62-В для розміщення власного виробництва по обплетенню еластомірної нитки зі згоди орендодавця –ТОВ „Чернігівтекс” позивач поніс саме у зв’язку з використанням даних послуг у послідуючій господарській діяльності ТОВ „Новофіл”, оскільки розроблення відповідного проекту є підставою для проведення робіт з реконструкції орендованого приміщення, в якому розміщуються виробничі потужності ТОВ „Новофіл”.

Отже, відповідачем  були зроблені висновки в акті перевірки, які є необґрунтованими, а саме:  висновки зроблені  без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а саме: при наявності всіх первинних документів, які підтверджують зроблені позивачем витрати та правильність віднесення цих витрат до складу валових витрат ТОВ „Новофіл”, відповідачем не обґрунтовано та не наведено підстав, з яких на думку відповідача, позивач допустив порушення підпункту 5.2.1 пункту 5.2 ст. 5 Закону № 334/94.

Висновок відповідача в акті перевірки (стор. 29 акту) про те, що ”кошти перераховані ТОВ „Чернігівтекс” на адресу ТОВ „Новофіл” є нічим іншим як звичайною фінансовою підтримкою по оплаті витрат по виконанню власного проекту ТОВ „Новофіл”. Фактично ТОВ „Новофіл” витрат не поніс” є необґрунтованим і суперечать зазначеному в акті висновку про те, що „ТОВ „Новофіл отримало від ТОВ „Чернігівтекс” кошти на виконання  послуг (робіт) власного проекту „Реконструкція орендованого приміщення по вул.. Щорса, 62-В для розміщення власного виробництва по обплетенню еластомірної нитки зі згоди орендодавця –ТОВ „Чернігівтекс”... Проект був виконаний ТОВ „ЧернігівБудПроект” не для ТОВ „Чернігівтекс”, а для ТОВ „Новофіл” за кошти ТОВ „Чернігівтекс”.

Тобто, на думку відповідача, якщо платник податків отримав від третіх осіб грошові кошти у вигляді безповоротної фінансової допомоги, то він не має права відносити  до складу валових витрат витрати, оплачені саме цими коштами.

При цьому відповідач не вказує, якою нормою права заборонено платнику податків відносити до складу валових витрат суми оплачених витрат за рахунок коштів, отриманих таким платником податку на свої розрахункові рахунки (фактично у власність та розпорядження) від третіх осіб як безповоротну фінансову допомогу.

У відповідності до пункту 5.11 Закону № 334/94 установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

За таких обставин відповідачем неправомірно було віднесено до складу валових витрат витрати по послугам (роботам) за „Проект „Реконструкція орендованого приміщення по вул. Щорса, 62-В для розміщення власного виробництва по обплетенню еластомірної нитки зі згоди орендодавця –ТОВ „Чернігівтекс” у розмірі 91667,00 грн.: за 2 квартал 2005 року у розмірі 54167,00 грн. та за 4 квартал 2005 року у розмірі 37500,00 грн.

Відповідно до пункту 3.1 ст. 3 Закону № 334/94 об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Таким чином, суд дійшов висновку, що:

за 2 квартал 2005р.: валові доходи позивача  становлять 66633,00 грн., валові витрати складають 66600,00 грн., амортизаційні відрахування 500,00 грн., об’єкт оподаткування податком на прибуток складає 66633,00 -66600,00 - 500,00= - 467,00 грн.; податкові зобов’язання з податку на прибуток підприємств за 2 квартал 2005 року становлять 0,00 грн.;

за 4 квартал 2005 року:  валові доході 142633,00 грн., валові витрати 136300,00 грн., амортизаційні відрахування  1100,00 грн., об’єкт оподаткування податком на прибуток складає 142633,00-136300,00-1100,00= + 5233,00 грн., податкові зобов’язання з податку на прибуток підприємств за  4 квартал 2005 рік становлять 5233,00*0,25=1308,25 грн.

Таким чином, відповідачем  правомірно  донараховано позивачу податкове зобовязання з податку на прибуток підприємств за 4 квартал 2005 року в сумі 1308,25 грн., решта донарахування в сумі 22916,75 грн. (24225,00-1308,26) здійснена з порушенням норм Закону №334/94.

У відповідності до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181 у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

В зв’язку з тією обставиною, що  відповідачем неправомірно донараховано податок на прибуток підприємств у розмірі 22916,75 грн., то відповідному перерахунку підлягають і штрафні санкції, нараховані відповідачем.

Враховуючи ту обставину, що об’єкт оподаткування за півріччя 2005 року повинен мати від’ємне значення, то податок на прибуток не нараховується, відповідно і штрафні санкції не застосовуються.

Фактично за 2005 рік відповідачем повинно було бути донараховане податкове зобов’язання по податку на прибуток у розмірі 1308,25 грн., яке підлягало сплаті в термін до 20 лютого 2006 року (за наслідками подання декларації з податку на прибуток за 2005 рік).

Податкове повідомлення-рішення №/0 винесено відповідачем 20.10.2006 року, тобто, в 4-му кварталі 2006 року, що в свою чергу для застосування штрафної санкції відповідає чотирьом податковим періодам.

Враховуючи зазначене та вищевказані норми Закону № 2181, до позивача має бути застосована штрафна санкція у розмірі 40% від суми донарахованого податкового зобов’язання, а саме: 1308,25 *0,40 =523,30 грн.

Таким чином,  податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року підлягає визнанню нечинним частково у  частині визначення податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств у розмірі 33426,45грн.=(35258,00-1831,55), у тому числі:

-          22916,75 грн. за основним платежем ;

-          10509,70 грн.  штрафних (фінансових) санкцій.

Податковим повідомленням-рішенням № /0 від 20 жовтня 2006 року на підставі підпункту „б” підпункту 4.2.2 п. 4.2 статті 4 Закону №2181 та згідно з пп. 3.1.1  п. 3.1 ст. 3, пп. 7.3.6 п. 7.3 ст. 7, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону №168/97 та відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181, позивачу було визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість з  штрафних  (фінансових) санкцій у розмірі 2595,00 грн.

Відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181 у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

З  розділу „3.1.5. Податок на додану вартість” та висновків акту перевірки не вбачається самостійного визначення відповідачем позивачу податкового зобов’язання з податку на додану вартість, а зазначено про встановлене завищення відємного значення зобовязання з ПДВ та заниження відємного значення зобовязання з ПДВ, в звязку з чим встановлена відсутність у позивача права на бюджетне відшкодування ПДВ за червень 2006 року у розмірі 83713 грн.

Відповідно до пункту 1.7 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства”, затвердженого наказом ДПА України від 10 серпня 2005 року за N 327, зареєстрованому в Міністерстві                                      юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 925/1120 ( далі –Порядок №327), факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.3 Порядку №327 акт - службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання.

Будь-якого факту донарахування позивачу відповідачем податкового зобов’язання з податку на додану вартість, який би надавав право відповідачу застосувати до позивача штрафну (фінансову) санкцію, передбачену підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181, акт перевірки не містить, не міститься відповідних посилань і у висновках акту перевірки ( розділ 4 акту перевірки).

Таким чином, оскільки підпункт 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181 повязує право відповідача застосовувати до платника податків штрафну (фінансову) санкцію з донарахуванням податкового зобов’язання платнику податків самим податковим органом, то при відсутності донарахованого контролюючим органом платнику податку податкового зобов’язання з податку на додану вартість, контролюючий орган не має права застосовувати до платника податків штрафну санкцію, передбачену підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181.

В судовому засіданні 23 жовтня 2007 року відповідачем на виконання вимог  суду  було надано копію розрахунку штрафної санкції з податку на додану вартість у розмірі 2595,00 грн.

Згідно з вищевказаним розрахунком відповідачем було визначено, проте не донараховано податкові зобов’язання по ПДВ у розмірі 5190,00 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію з ПДВ на підставі підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону №2181, у розмірі 2595,00 грн., про що відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року.

Окрім  вищевикладеного, має місце порушення відповідачем порядку застосування підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97, що вилилося в дії відповідача по зменшенню відємного значення зобовязання  з податку на додану вартість за квітень 2005 року у розмірі 3333,33 грн. за податковою накладною від 29.04.2005 року № 0000043;  за травень 2005 року у розмірі 3333,33 грн. за податковою накладною від 25.05.2005 року № 0000055;  за червень 2005 року у розмірі 4167, 67 грн. за податковою накладною від 22.06.2005 року № 0000070 та  за листопад 2005 року у розмірі 7500,00 грн. за податковою накладною від 07.11.2005 року № 0000138.

В свою чергу, як випливає з наданого відповідачем до матеріалів справи розрахунку штрафної санкції з ПДВ, вищевказані суми податкового кредиту беруть участь у розрахунку відповідачем позивачу податкових зобов’язань з ПДВ у період з червня 2004 року по листопад 2005 року.

У відповідності до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97  податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Вищевказана стаття не містить підстав для заборони віднесення до складу податкового кредиту платника податків сум ПДВ, які були оплачені самим платником податку з грошових коштів отриманих таким платником податку у власність від третіх осіб за договорами дарування, безповоротної фінансової допомоги тощо, оскільки такі кошти, з моменту їх отримання становляться власністю отримувача, обдарованого. Єдина умова чинного податкового законодавства - це включення на підставі підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” таких сум до складу валового доходу платника податку.

Будь-яких правових наслідків для визначення та віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ сплачених за рахунок отриманих коштів на розрахунковий рахунок платника податків від третіх осіб за договорами дарування чи іншими подібними правочинами  Закон №168/97 не містить.

Вимоги, встановлені підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97 та інші норми цього Закону щодо порядку оформлення податкових накладних, позивачем були дотримані:

-          послуги, які придбавалися у ТОВ „Чернігівбудпроект” придбавалися з метою їх подальшого використання у господарській діяльності позивача та для спорудження основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи) щодо реконструкції орендованого приміщення у ТОВ „Чернігівтекс” де розміщується виробництво позивача;

-          всі виписані податкові накладні, складені у відповідності до вимог Закону№168/94 та видані платником ПДВ, зареєстрованим як такий у встановленому чинним податковим законодавством порядку .

В зв’язку з цією обставиною, позивач мав право відносити до складу податкового кредиту 2005 року суми ПДВ по послугам (роботам), наданим ТОВ „Чернігівбудпроект”.

В такому випадку відповідачем неправильно було здійснено розрахунок штрафної санкції по ПДВ та неправильно визначено податкові зобов’язання по ПДВ у період з червня 2004 року по листопад 2005 року.

У відповідності до вимог чинного податкового законодавства, зокрема, з урахуванням пункту 1.6 статті 1 Закон №168/97 та підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону №168/97 сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Враховуючи приписи Закону №168/97, та виходячи з даних, наведених відповідачем у розрахунку штрафних санкцій з ПДВ, податкове зобов’язання, визначене відповідачем самостійно, виникло внаслідок зменшення відємного значення зобовязання з  податку на додану вартість за квітень 2005 у розмірі 3333,33 грн., в травні 2005 року у розмірі 3333,33 грн. в червні 2005 року у розмірі 4167, 67 грн. та  в листопаді 2005 року у розмірі 7500,00 грн., разом у розмірі 18344,33, то враховуючи правила розрахунку суми ПДВ, що підлягає  сплаті до бюджету, або відшкодуванню з Державного бюджету України, у позивача і не могло виникнути податкових зобов’язань з ПДВ у період з червня 2004 року по листопад 2005 року, а виникло лише від’ємне значення з ПДВ у розмірі 12690 грн. =(18344,33-5190,00), тобто при відсутності податкових зобов’язань у ТОВ „Новофіл” у вищевказаному періоді, взагалі не могли бути нараховані позивачу будь-які штрафні санкції по ПДВ, внаслідок відсутності податкових зобов’язань з ПДВ у позивача.

Тому, окрім зазначених позивачем у позовній заяві підстав визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /0 від 20 жовтня 2006 року, ще однією підставою для визнання такого рішення нечинним, є порушення відповідачем підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97, що стало наслідком незаконних дій відповідача щодо зняття з податкового кредиту позивача за період з квітня 2005 року по листопад 2005 року сум у розмірі 18344,33 грн., що в свою черг призвело до неправильного визначення податкових зобов’язань позивача за період з червня 2004 року по листопад 2005 року, і, як наслідок, до безпідставності визначення штрафної (фінансової) санкції  (фактично її відсутності внаслідок відсутності податкового зобов’язання).

Таким чином, податкове повідомлення-рішення №  /0 від 20 жовтня 2006 року, прийнято відповідачем з порушенням підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181, а тому має бути визнано нечинним  у повному обсязі.

Податковим повідомленням-рішенням № /2 від 04 червня 2007 року на підставі підпункту „б” підпункту 4.2.2 п. 4.2 статті 4 Закону 2181 та згідно з пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону №334/94 та відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону №2181, позивачу було визначено податкове зобов’язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1080,00 грн., у вигляді штрафної (фінансової) санкції.

Суд дійшов висновку про те, що при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем був порушений порядок його прийняття.

Так, відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 Порядку № 327 податкове повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій) приймається керівником податкового органу (його заступником) протягом десяти робочих днів від дня реєстрації акта невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок або вручення його поштою суб'єкту господарювання (на підставі відмітки на поштовому повідомленні), а за наявності заперечень посадових осіб суб'єкта господарювання до акта перевірки - приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді суб'єкту господарювання.

Як свідчить дата прийняття первинного податкового повідомлення-рішення № /0,  воно було прийнято відповідачем 10.04.2007 року, тобто, через шість місяців з моменту реєстрації акта перевірки, який датовано 11.10.2006 року.

У відповідності до частини 3 статті 2 КАС України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано та своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки строк прийняття податкових повідомлень-рішень чітко встановлений чинним законодавством, то з урахування підпункту 4.1.1 пункту 4.1 Порядку № 327 та ч. 3 ст. 2 КАС України, прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з перевищенням строку на шість місяців, є підставою для визнання його нечинним.

Також, як зазначалося вище, відповідачем  неправильно зменшені валові доходи позивача за 2-й та 4-й квартали 2005 року, що в свою чергу призвело до неправомірного збільшення (донарахування) об’єкту оподаткування з податку на прибуток підприємств.

Як вказано вище, об’єкт оподаткування за  4 квартал 2005 рік складає 5233,00 грн.

В свою чергу, податок на прибуток позивача за 4 квартал  2005 рік складає 1308,25 грн.

Оскільки, до моменту прийняття податкового повідомлення-рішення №  /0 від 20 жовтня 2006 року пройшло 4 податкові періоди, які  виступають базою відсоткового визначення штрафної санкції у відповідності до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181 ( у нашому випадку 40%), то до позивача слід застосувати сукупно штрафну (фінансову) санкцію за 2005 рік по податку на прибуток підприємств у розмірі 523,30 грн.

Враховуючи ту обставину, що податкове повідомлення-рішення № /2 від 04 червня 2007 року про застосування штрафної (фінансової) санкції приймалось з підстав донарахування відповідачем позивачу податку на прибуток підприємств за 2005 рік, та враховуючи несвоєчасність прийняття даного податкового повідомлення-рішення, штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 1080,00 грн. необхідно розцінювати як складову штрафних (фінансових) санкцій, застосованих відповідачем до позивача при донарахуванні податкового зобов’язання з податку на прибуток підприємств.

Таким чином, оскільки до позивача підлягає застосуванню штрафна (фінансова) санкція лише у розмірі 523,30 грн., то податкове повідомлення-рішення № /2 від 04 червня 2007 року має бути визнано нечинним повністю, враховуючи вищевикладене.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  завданням  адміністративного  судочинства  є  захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У частини 3 статті 2 КАС України передбачено наступне:

“У  справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в Україні в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездітності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів належними засобами доказування правомірність прийняття  спірних податкових повідомлень-рішень.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи податкові повідомлення-рішення, які є предметом спору, діяв з порушенням законів України, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення,  недобросовісно, а тому такі рішення мають бути визнані нечмнними.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 94, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

С У Д    П О С Т А Н О В И В:

1.   Позов задовольнити повністю.

2. Визнати частково нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові  № /0 від 20 жовтня 2006 року в частині визначення товариству з обмеженою відповідальністю „НовоФіл” податкового зобовязання з податку на прибуток підприємств в сумі  33426,45 грн., в тому числі 22916,75 грн. основного платежу та 10509,70 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

3. Визнати повністю нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові № /0 від 20 жовтня 2006 року, яким товариству з обмеженою відповідальністю „НовоФіл” визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 2595 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

4. Визнати повністю нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Чернігові № /2 від 04 червня 2007 року, яким товариству з обмеженою відповідальністю „НовоФіл” визначено податкове зобовязання з податку на прибуток підприємств в сумі 1080 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

5.  Стягнути з державного бюджету України на користь  товариства з обмеженою відповідальністю “НовоФіл” (м. Чернігів, вул. Щорса, 62-В, код 32946641, рахунок 0269 в Чернігівській філії  РУ КБ „Приватбанк”) 3,40 грн. судових витрат.

6. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений  Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

7. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160  Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення вищевказаних строків залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Постанова в повному обсязі виготовлена 26.11.2007р.

Суддя                                                                                                   Блохіна Ж.В.