ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  27/205

30.08.07

За позовом                    Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»

до                                    Комунального закладу «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»

третя особа                   Київська міська Рада

про                                  визнання дійсним договору оренди

Суддя  Дідиченко М.А.

Секретар: Приходько Є.П.

Представники:

від позивача                 Музичко Р.В. - пред. за довіреністю

від відповідача             Прохоренко К.А. –пред. за довіреністю

від третьої особи          не з’явився

від прокуратури           не з’явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»подано позов до державного Комунального закладу «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»про визнання дійсним договору оренди № 3 від 30.11.2006 року, про передачу майна комунальної власності громади м. Києва, яке передається в оренду, що був укладений між позивачем та відповідачем, та про зобов’язання відповідача утриматись від  дій, пов’язаних з вилученням із користування на правах оренди у ТОВ «АВТО –ЧОК»до закінчення терміну дії договору оренди № 3 від 30.11.2006 року або його дострокового припинення.

Позивач до позовної заяви додав клопотання про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам переміщувати, здавати в оренду, відчужувати та вчиняти інші будь-які дії стосовно переданих в оренду позивачу будівель та споруд атракціонного обладнання за договором № 3 від 30.11.2006 р. про передачу майна комунальної власності територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.04.2007 року порушено провадження у справі №27/205 та призначено її до розгляду на 04.05.2007 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.04.2007 року було задоволено клопотання позивача та вжито заходи забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеною вище ухвалою, відповідач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, в якій просив ухвалу   суду першої інстанції скасувати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2007 р. апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду м. Києва від 20.04.2007 р. без змін.

03.05.2007 р. до канцелярії суду  від прокуратури м. Києва надійшла заява про вступ прокурора у справу № 27/205.

19.06.2007р. справа № 27/205 повернулась до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою суду від 27.06.2007 року розгляд справи призначено на 06.08.2007р.

В судовому засіданні 06.08.2007 року позивач підтримав  заявлені позовні вимоги та клопотав про витребування від відповідача на підтвердження статусу юридичної особи та повного його найменування довідки з органів статистики про знаходження в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, а також положення, на підставі якого діє відповідач.

З метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору, суд   задовольнив клопотання позивача.

Відповідач у судове засідання 06.08.07р. не з'явився, але через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю явки представника, а також клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Київську міську Раду. Клопотання мотивовано тим, що Київська міська Рада є власником майна, яке було передано за Договором № 3 від 30.11.06р. про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Представник прокуратури у судове засідання не з'явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2007 року розгляд справи відкладено на 17.08.2007 року, задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Київську міську Раду, зобов'язано відповідача надати суду певні документи.

Позивач у судове засідання 17.08.2007 року не з'явився, причини неявки суду не відомі.

Відповідач у судовому засіданні 17.08.2007 року підтримав подане ним через канцелярію Господарського суду міста Києва клопотання про витребування у позивача відповідного рішення Київської міської Ради про надання дозволу ТОВ «АВТО-ЧОК»на укладання Договору оренди №3 від 30.11.2006 року комунального майна, будівель та споруд атракціонного обладнання, що знаходяться за адресою м. Київ, пр-т. Броварський, 12-а, загальною площею 5092 кв.м. на строк до 29.11.2009 року.

Нормативно обґрунтовуючи заявлене клопотання відповідач посилався на ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з п. 5.5. Положення «Про Комунальний Заклад «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»м. Києва, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 191 від 27.02.2007 року, парк має право здавати в оренду, передавати в тимчасове безоплатне користування або в позику, списувати з балансу закріплене за ним на праві оперативного управління майно лише за згодою власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на відсутність нотаріального посвідчення спірного Договору оренди № 3 від 30.11.2006 року саме з вини відповідача, останній в свою чергу  зазначив, що згідно  ч. 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу,  і тому,  з метою забезпечення правильного вирішення господарського спору, просив суд задовольнити заявлене ним  клопотання.

Враховуючи вищевикладене, на підставі п.4 ч.1 ст. 65 ГПК України,  суд визнав клопотання відповідача обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Третя особа у судове засідання 17.08.2007 року не з'явилася, проте через канцелярію Господарського суду міста Києва подала клопотання про зупинення провадження у справі  № 27/205 до остаточного вирішення пов'язаної з нею господарської справи № 3/357 за позовом Київської міської Ради до ТОВ «АВТО-ЧОК»та Комунального закладу «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»про визнання недійсним договору оренди та повернення майна, посилаючись на преюдиційне значення останньої справи для вирішення зазначеного спору.

Відповідач підтримав заявлене клопотання третьої особи про зупинення провадження у справі № 27/205 шляхом подання через канцелярію Господарського суду міста Києва  аналогічного клопотання.

Враховуючи те, що ст. 79 ГПК України встановлює обов’язок господарського суду зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, яка підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами суддів, позовними заявами та скаргами, а також й  те, що третьою особою та відповідачем не доведено та  не надано суду належної інформації про неможливість  розгляду даної справи до вирішення  пов’язаної з нею  іншої справи та,  звертаючи увагу на те, що третя особа у судове засідання не з’явилась та не обґрунтувала заявлене клопотання,  суд визнав  його  передчасним та таким, що не може бути вирішено у судовому засіданні 17.08.2007 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2007 року розгляд справи відкладено на 30.08.2007 року, зобов’язано учасників судового процесу надати суду певні документи.

Позивач у судове засідання 30.08.2007 року з’явився та скориставшись наданим йому правом, в порядку ст. 22 ГПК України, уточнив заявлені  позовні вимоги, відповідно до яких зазначив, що після вжиття заходів до забезпечення позову обставини, пов’язані із ризиком фізичного вилучення орендованого майна у позивача та неправомірної передачі такого майна іншим особам,  фактично зникли.

Відповідач у судовому засіданні 30.08.2007 року повторно заявив клопотання про зупинення провадження у справі, яке мотивовано  тим, що у провадженні Господарського суду м. Києва розглядається  справа № 3/357 про визнання недійсним договору оренди № 3 від 30.11.2006 року. Зазначений факт на думку відповідача  має преюдиційне значення для вирішення  справи № 27/205.

Нормативно обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач послався на ст. 203 ЦК  України, відповідно до якої  зміст правочину не може суперечити цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, або моральним засадам суспільства. Відповідач зазначив,  що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим вищезазначеною нормою права.

На думку відповідача з’ясування обставин, пов’язаних з тим, чи відповідає зміст правочину вимогам Цивільного кодексу, можливе лише в ході розгляду Господарським судом м. Києва справи за № 3/357 про визнання договору оренди від 30.11.2006 року недійсним.

Позивач  не погодився з заявленим клопотанням відповідача та зазначив, що суд, вирішуючи питання про визнання дійсним нікчемного правочину, нікчемність якого закон пов’язує з недотриманням нотаріальної форми правочину, обов’язково повинен  з’ясовувати  чи відповідає зміст такого правочину вимогам законодавства, що було чинним на момент його укладення.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов’язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зазначена норма встановлює обов’язок Господарського суду, який розглядає справу зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої, пов’язаної з цією справи. При цьому пов’язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини мають бути такими, що мають значення для даної справи, а неможливість розгляду даної справи до вирішення справи, що розглядається іншим судом, полягає в тому, що обставини, які розглядаються і встановлюються іншим судом, не можуть бути встановлені Господарським судом самостійно у даній справі, а також те, що всі вказані у клопотанні обставини можуть бути з’ясовані в ході розгляду даної справи.

Враховуючи викладене, суд відмовив відповідачу в задоволенні його клопотання.

Окрім того, відповідач звернувся до суду із клопотанням про фіксацію судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу.

Частиною 1 ст. 81 1 ГПК України передбачено, що на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи вищезазначені приписи ст. 81 1 ГПК України, а також й те, що  повне фіксування технічними засобами є однією з конституційних засад судочинства, перелічених у ст. 129 Конституції України, а організація фіксування судового процесу технічними засобами є прерогативою суду, суд задовольнив заявлене клопотання відповідача і після короткотривалої перерви продовжив судове засідання.

Відповідач повторно у судовому засіданні  заявив клопотання про витребування у третьої особи відповідного рішення Київської міської ради про надання дозволу ТОВ «АВТО-ЧОК»на укладення договору оренди № 3 від 30.111.2006 року  комунального майна, будівель та споруд атракціонного обладнання, що знаходиться за адресою м. Київ, проспект Броварський 12-а, загальною площею 5092 кв.м. на строк до 29.11.2009 року.

Заперечуючи проти заявленого клопотання та на виконання ухвали суду, позивач  у судовому засіданні надав  копії рішень Київської міської ради № 397/1373 від 05.07.2001 року,   № 556/3017 від 29.11.2005 року, № 241/3332 від 16.03.2006 року та звернув увагу суду на те, що інших рішень з питання оренди вказаного майна, окрім  вище зазначених, Київською міською радою не приймалося.

Обов’язок подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. Однак, якщо поданих доказів виявиться недостатньо, суд зобов’язаний витребувати ці докази, які необхідні для вирішення спору. Якщо доказ знаходиться у сторони чи іншої особи, яка бере участь у справі, суд зобов’язує надати їх цей доказ.

Однак, як вбачається зі змісту ст. 38 ГПК України, суд може відхилити клопотання про витребування доказу, якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд визнав заявлене клопотання відповідача таким, що не підлягає задоволенню.

Оскільки відповідач не надав на вимогу суду нормативно та документально  обґрунтованого письмового заперечення на заявлені позовні вимоги, його повноважний  представник  у судовому засіданні заявив  про те, що заперечення та пояснення по справі ним будуть надаватися в  усній формі.

Так, підтримуючи свою правову позицію, відповідач зазначив, що зміст Договору № 3 від 30.11.2006 року про передачу майна комунальній власності територіальній громаді міста Києва, яке передається в оренду, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки при його укладанні не дотримано вимог  чинного законодавства та Порядку передачі майна територіальної громади м. Києва в оренду, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/91 від 28.09.2006 року.

Окрім того, відповідач звернув увагу суду на те, що орендні правовідносини припинилися 31.01.2007 року, оскільки закінчився строк дії договору оренди, погоджений органом, що уповноважений розпоряджатися комунальною власністю територіальної громади –Київською міською радою.

В наданих усних поясненнях по справі, відповідач посилався на невідповідність спірного договору вимогам ст. 118 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік».

Представник прокуратури та третя особа у судове засідання 30.08.2007 року не з’явилися, причини неявки суду не відомі.

На підставі ст. 75 ГПК України, суд розглядає  справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2006 року між ТОВ «АВТО-ЧОК»та підприємством, в оперативному управлінні якого перебуває майно територіальної громади м. Києва – Парком культури та відпочинку «Гідропарк»було укладено договір № 3 про передачу майна комунальної власності територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду.

Відповідно до пояснень позивача, договір було укладено в простій письмовій формі з домовленістю, що після підготовки всіх необхідних для нотаріального посвідчення документів договір буде нотаріально посвідчено.

Листом № 15 від 25 січня 2007 року за підписом директора В.І.Пальчикова відповідач повідомив позивача,  про те що він не може брати участі у здійсненні будь-яких нотаріальних дій без оригіналу Положення про парки культури та відпочинку м. Києва, яке знаходиться на стадії затвердження та реєстрації в Головному управлінні культури.

Таким чином, зазначеними діями  відповідач відклав нотаріальне посвідчення спірного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.03.2007 року позивачем було отримано від відповідача лист  № 37 від 23.02.2007 року, в якому останній  повідомив орендаря  про припинення орендних правовідносин та, з посиланням на ст. 785 ЦК України  та п. 7.5 Договору № 3 від 01.02.2001 року, вимагав негайного повернення майна.

06 квітня 2007 року відповідач звернувся до позивача з  листом  № 53, відповідно до якого  вимагав передати йому  орендоване комунальне майно, у зв’язку із закінченням  строку дії спірного договору.

У відповідь на вказану вимогу позивач направив  на адресу відповідача лист № 20 від 11 квітня 2007 року де вказав на те, що користування орендованим комунальним майном територіальної громади м. Києва здійснюється орендарем саме на підставі договору  № 3 від 30 листопада 2006 року.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені  позовні вимоги, позивач  посилався  на ст.220 ЦКУ відповідно до якої, у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Однак, зазначена норма права передбачає, що якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, то суд може визнати такий договір дійсним і в такому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Підтримуючи свою правову позицію, позивач звернув увагу суду на те, що  доказом домовленості сторін щодо істотних умов договору, є текст договору, підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.  Позивач зазначив, що Акт приймання-передачі майна до договору № 3 від 30 листопада 2006р. є доказом належного виконання орендодавцем  своїх зобов’язань за спірним договором, орендар в свою чергу виконує покладені на нього зобов’язання  за договором поступово, по мірі настання строку їх виконання.

Відповідач не погодився  з такою позицією позивача та зазначив, що дійсним відповідно до ст. 220 ЦК України може бути визнано правочин, який відповідає вимогам, встановленим ст.209 ЦК України для нотаріального посвідчення правочину, зокрема вимогам ст. 203 про відповідність змісту правочину вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

При цьому відповідач вказав на те, що зміст Договору № 3 від 30 листопада 2006 року про передачу майна комунальної власності територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду, не відповідає вимогам чинного законодавства оскільки при його укладенні не дотримано вимог  Порядку передачі майна територіальної громади м. Києва в оренду, затвердженого рішенням Київської міської ради № 34/91 від 28 вересня 2006 року, а також не дотримано вимоги про те, що рішення про продовження строку дії договору оренди повинно бути прийнято Київською міською радою.

Як вбачається з матеріалів справи, Київською міською радою тричі приймалося рішення щодо орендованого майна.

Так,  Рішенням Київської міської ради № 397/1373 від 05.07.2001 року було надано дозвіл відповідачу надати позивачу в оренду основні засоби, які належать до комунальної власності строком на три роки. Згідно строків, визначених в договорі оренди № 3 від 01.02.2001 року, термін оренди закінчувався 31 січня 2006 року.

Рішенням Київської міської ради № 556/3017 від 29.11.2005 року надано дозвіл позивачу отримати орендоване майно у власність після проведення оцінки, а також проведення його реконструкції за умови сплати до бюджету справедливої вартості цього майна, визначеної незалежною оцінкою.

16.03.2006 року Київською міською радою було прийнято рішення за  № 241/3332 про надання дозволу відповідачу продовжити строк дії договору оренди з позивачем до початку реконструкції, але не більше ніж на один рік, встановивши фактично обмеження строку, на який орендні правовідносини продовжуються, на випадок якщо розпочнеться реконструкція.

Судом встановлено, що орендні правовідносини між сторонами виникли з 01.02.2001 року на підставі договору оренди нерухомого майна № 3 від 01.02.2001 року та рішення Київської міської ради № 397/1373 від 05.07.2001 року.  Окремі умови оренди змінювалися відповідно до рішення Київської міської ради № 556/3017 від 29.11.2005 року та рішення Київської міської ради № 241/3332 від 16.03.2006 року.

Матеріалами справи та поясненнями позивача підтверджується, що  користування орендованим майном здійснювалося орендарем  безперервно починаючи з 01.02.2001 року.  Даний факт відповідачем  не заперечувався та не спростовувався.

Посилання відповідача, на те, що орендні правовідносини припинились 31 січня 2007 року, у зв’язку із закінченням строку договору оренди, погодженого органом, що уповноважений розпоряджатися комунальною власністю територіальної громади –Київською міською Радою, є безпідставними виходячи з наступного.

Стаття 764 Цивільного кодексу України передбачає, що наймач, який продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди) за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця після спливу строку дії договору, має підстави вважати, що договір поновлений на строк, який був раніше встановлений договором.

Крім того, ст. 17 закону України «Про оренду державного та комунального майна», яка є спеціальною нормою, що регулює правовідносини у сфері оренди державного та комунального майна, встановлює, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судом встановлено, що  перша вимога про повернення орендованого майна у зв’язку із закінченням строку дії договору від відповідача надійшла позивачу 02.03.2007 року, а друга –11.04.2007 року,  тобто після спливу більше ніж двох  місяців з моменту дії договору. Зазначений факт підтверджено відмітками на  листах № 37 від 23.02.2007 року та  № 53 від 06.04.2007 року.

Таким  чином, проаналізувавши вищевикладене,  суд дійшов висновку, що позивач має право користуватися майном на умовах оренди протягом трьох років, починаючи з 01.02.2007 року по 01.02.2010р., у зв’язку з чим, строк указаний в договорі оренди № 3 від 30.11.2006 року «Про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду»не перевищує строку, визначеного ст. 764 Цивільного кодексу України та ст. 17 закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Посилання відповідача на необхідність застосування норм ст. 118 закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік»є безпідставним, оскільки вказана норма права встановлює обов’язковість перегляду договорів оренди державного та комунального майна, укладених до 01 січня 2007 року і не містить посилань на припинення дії таких договорів.

Суд встановив, що порядок передачі майна територіальної громади м. Києва в оренду, затверджений Рішенням Київської міської Ради № 3491 від 28 вересня 2006 року, не підлягає застосуванню при вирішенні в судовому порядку питання про дійсність правочину, який укладено та повністю або частково виконано сторонами без дотримання нотаріальної форми правочину, обов’язковість якої встановлено законом, оскільки вказаний нормативний документ не містить вимог до змісту правочину.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи,  спрямована на набуття,  зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини  можуть   бути   односторонніми   та   дво-   чи багатосторонніми (договори).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1- 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 91 ЦК України,  цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Стаття 92 ЦК України визначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»зареєстровано як юридичну особу 27.10.1997 року  (ідентифікаційний код 21674441). Статус юридичної особи Комунального закладу «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»та присвоєння йому ідентифікаційного коду юридичної особи 02221219 підтверджується наданою суду довідкою  Головного управління статистики у м. Києві №13-530 від 16.08.2007 року.

Таким чином, Договір № 3 від 30.11.2006 року «Про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду»укладено двома юридичними особами, які відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу України наділені  цивільною правоздатністю та дієздатністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 закону України «Про оренду державного та комунального майна»договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленостей з усіх істотних умов, визначених ст. 10 цього ж Закону, та підписання сторонами тексту договору.

Так, відповідно до приписів ст. 10 зазначеного Закону України,  істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір   № 3  від 30 листопада 2006р. «Про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду» є типовим  договором  оренди комунального майна, при укладанні якого сторонами у передбаченому законом порядку та формі  досягнуто згоди що усіх істотних умов, які відповідають типовому договору оренди відповідного майна.

Стаття 220 Цивільного кодексу України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору, такий правочин є нікчемним.

Частина 2 ст. 220 ЦКУ визначає, що, якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним, і в такому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 28 закону України «Про оренду державного та комунального майна»орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Орендар може зажадати повернення майна з будь-якого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні ним, відшкодування шкоди, завданої такому майну.

Стаття 396 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права у тому числі і від власника майна відповідно до положень 29 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право і яка має підстави передбачити можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення дій або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.

Проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про  визнання дійсним Договору № 3 від 30 листопада 2006  року «Про передачу майна територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду», укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»(код ЄДРПОУ - 21674441)  та Комунальним закладом  «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»(код ЄДРПОУ - 02221219), в оперативному управлінні якого перебуває майно територіальної громади м. Києва, підлягають задоволенню.

Однією з основних умов, за якої господарський суд приймає заяву до розгляду, є факт надходження державного мита до державного бюджету України.

Суд звертає увагу позивача на те, що звертаючись до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 22  від 16.04.2007 року Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО –ЧОК»,  в якості доказу сплати державного мита було надано квитанцію № 38276190Tr. N Cashcs015744 від 17.04.2007 року на суму 85 грн. 00 коп. та  квитанцію № 38273921Tr. N Cashcs 823803  від 17.04.2007 року на суму 85 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 2  ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" із позовних заяв немайнового характеру ставка державного мита встановлюється в розмірі 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до Указу Президента України № 519/94 від 13.09.1994 року «Про збільшення неоподаткованого мінімуму та ставки прогресивного оподаткування доходів громадян»розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян на цей час становить 17 грн. 00 коп.

За подачу вищезазначеної позовної заяви, відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, з урахуванням заявлених позовних вимог, позивач повинен був сплатити  85 грн. 00 коп.

Частина 1 ст. 47 ГПК України містить відсилочну норму, яка визначає, що державне мито підлягає поверненню у випадках і порядку, встановлених законодавством. Відповідно до ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», сплачене державне мито підлягає поверненню частково або повністю, зокрема, у випадку внесення мита в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що на підставі статті 47 Господарського процесуального кодексу України позивачу підлягає повернення зайво сплачене державне мито в розмірі 85 грн. 00 коп.

Враховуючи, що відповідно до ст. 44 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов’язані з розглядом справи, зокрема витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу та сплати державного мита, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача (ст. 49 ГПК України).

На підставі вище викладеного, відповідно до ст.ст. 80, 91, 92,  202, 203, 209, 220, 386, 396,  626, 627 793 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 12 закону України «Про оренду державного та комунального майна», керуючись ст.ст. ст. ст. 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати дійсним Договір № 3 від 30 листопада 2006  року «Про передачу майна територіальної громади м. Києва, яке передається в оренду», укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»(код ЄДРПОУ - 21674441)  та Комунальним закладом  «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»(код ЄДРПОУ - 02221219), в оперативному управлінні якого перебуває майно територіальної громади м. Києва.

3.          Стягнути з Комунального закладу  «Парк культури та відпочинку «Гідропарк»(02660, м. Київ, о. Передмістна слобідка,1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»(02660, м. Київ, вул. Колекторна, 40-А; м. Київ, вул.. Ольжича, оф. 62, код ЄДРПОУ - 21674441)  - з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, державне мито в сумі 85  грн. 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. 00 коп.

4.          Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «АВТО-ЧОК»(02660, м. Київ, вул. Колекторна, 40-А; м. Київ, вул.. Ольжича, оф. 62, код ЄДРПОУ - 21674441)   з Державного бюджету України зайво сплачене державне мито в розмірі 85 грн. 00 коп.

5.          Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

18.09.2007 року

Суддя                                                                                                          М. А.Дідиченко