ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.10.07
Справа № 9/249-05.

за позовом дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” м. Київ

до відповідача відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Сумигаз”  м. Суми

про стягнення 1 839 765 грн. 24 коп.

по зустрічному позову відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Сумигаз”  м. Суми

до відповідача: дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”  м. Київ

про спонукання вчинити дії

Суддя Миропольський С.О.

Представники сторін (по первинному позову):

Від позивача – Мар’їна-Кравець І.О.

Від відповідача –Шаповал С.В.

За участю секретаря судового засідання Міщенко Т.М.

Суть спору: Позивач подав позовну заяву про стягнення з відповідача 1 839 765 грн. 24 коп., в тому числі 1 144 241 грн. 76 коп. заборгованості за поставлений природний газ відповідно до договору на постачання природного газу для потреб населення                     № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р., укладеного між сторонами; 190 895 грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, штраф в сумі  80 096 грн. 92 коп., 342 056 грн. 66 коп. інфляційних збитків, та 3% річних в сумі 82 474 грн. 66 коп.

Позивач подав письмові пояснення по справі вважає пояснення відповідача безпідставними та не обґрунтованими, просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, відповідно до витягу з протоколу № 68 засідання Ради  директорів ДК “Газ України” від 10.11.04р. згідно з рішенням правління НАК “Нафтогаз України” від 08.06.2004 року та наказу НАК “Нафтогаз України” № 510 від 22.09.2004 року, між ДК “Газ України” та ВАТ “Сумигаз” укладено угоду про реструктуризацію заборгованості по договору на постачання природного газу (для бюджетних установ та організацій) від 28.12.2001 року № 06/01 –778 на умовах оплати щомісячними платежами, починаючи з 1.01.2006 року терміном на 10 років, тобто, як зазначає відповідач, строк платежу за цією угодою не настав і позивач не має права вимагати сплати заборгованості і нараховувати штрафні санкції, інфляційні збитки та річні.

Крім того, відповідач подав зустрічну позовну заяву, згідно з якою просить зобов’язати позивача ДК “Газ України” укласти з ВАТ “Сумигаз” додаткову угоду про реструктуризацію заборгованості до договору № 06/01-778 від 28.12.2001 року на постачання природного газу для потреб бюджетних установ та організацій, терміном на 10 років на умовах оплати щомісячними рівномірними платежами, починаючи з 01.01.2006 року згідно із наказом НАК “Нафтогаз України” № 510 від 22.09.2004 року.

Позивач проти зустрічного позову заперечує, посилаючись на те, що зобов’язати його укласти додаткову угоду про реструктуризацію боргу, немає законних підстав.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2001 року № 06/01-778-00000002, позивач протягом 2002 року поставив відповідачу 27262,382 куб.м. природного газу на загальну суму 4 650 417,13 грн. Пунктом 6.1. зазначеного договору передбачено, що оплата за газ здійснюється Покупцем грошовими коштами шляхом 100% перерахування протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за спожитий природний газ здійснюється до 10 числа місяця наступного за звітним. Покупцем були здійснені проплати на суму 3506175,37 грн., таким чином, сума боргу становить 1 144 241,76 грн. Пунктом 7.2. договору за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань передбачено стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Відповідно до ч. 2 ст. 230 Господарського кодексу України у випадку прострочення грошового зобов’язання понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7% від суми заборгованості.

Матеріалами справи, зокрема копіями актів приймання-передачі природного газу підтверджується факт одержання відповідачем від позивача природного газу в обсязі 27262,382 куб.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконав належним чином договірних зобов’язань щодо своєчасної і в повному обсязі сплати за одержаний від позивача природний газ і станом на 10.06.2005 р. має заборгованість перед позивачем в сумі 1 144 241,76 грн., що підтверджується розрахунком боргу, в зв’язку з чим за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань відповідно до ст. 231 ГК України та умов укладеного між сторонами договору відповідачеві нарахована пеня, яка згідно з поданим розрахунком складає 190895,00 грн. за період з 08.06.2004 р. по 08.06.2005 р., а також штраф в сумі 80096,92 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Згідно з поданим позивачем розрахунком сума інфляційних збитків складає 342056,66 грн.; 3% річних – 82474,66 грн.

У відповідності до п. 7.2 частини 7 договору № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. на постачання природного газу, за несвоєчасну оплату природного газу покупцем сторони передбачили, що покупець сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Пеня нараховується з наступного дня після закінчення строку остаточного розрахунку за звітний місяць (а.с. 16 том 1).

На підставі зазначеного пункту договору ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” просило стягнути з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за період з 08.06.2004р. по 08.06.2005р. пеню за прострочення платежу в сумі 190895 грн.

Однак, як вбачається з договору № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р. сторонами встановлено, що даний договір діє в частині поставки газу  з 01 січня 2002 р. до 31 грудня 2002 р., а в частині проведення розрахунків за газ – до їх повного здійснення (а.с. 17 том 1).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем грошовими коштами протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично спожитий природний газ здійснюється до 10 числа, наступного за звітним місяцем.

Як вбачається з матеріалів справи, останнє нарахування за договором проведено в грудні 2002 року, що підтверджується актом подачі приймання природного газу від 31.12.2002 року (а.с. 33 том 1). Отже, остаточний термін оплати відповідно до умов даного договору є10 січня 2003 року.

У відповідності до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила  Цивільного  кодексу  України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких  встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

За таких обставин при визначені строку позовної давності щодо стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за період з 08.06.2004р. по 08.06.2005р. пеню за прострочення платежу в сумі 190895 грн. необхідно застосувати правила Цивільного Кодексу УРСР 1963 року.

У відповідності до статті 72 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами  про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” подано 10.06.2005 року (відправлено поштою), а господарським судом Сумської області отримано 13.06.2005р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2 том 1), тобто строк для стягнення неустойки (пені) ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” пропущено.

Пункт 10   Прикінцевих   та   перехідних   положень   Цивільного   кодексу   України встановлює, що правила цього Кодексу про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

У відповідності до пункту 5  Прикінцевих  положень  Господарського  кодексу  України , положення цього Кодексу щодо відповідальності за порушення господарських зобов'язань застосовуються  у разі,  якщо  ці  порушення  були  вчинені  після  набрання  чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за такі порушення   була встановлена інша  відповідальність договором, укладеним до 01 січня 2004 року. Положення цього Кодексу щодо відповідальності за порушення господарських зобов'язань, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього Кодексу стосовно відповідальності  учасників господарських відносин, застосовуються у разі, якщо вони пом'якшують відповідальність за вказані порушення.

Статтею1 Господарського Кодексу України закріплено принцип регулювання цим Кодексом господарських відносин, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання. Згідно зі статтею 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом.

Постановою Верховного Суду України № 22/197 від 16 травня 2006р. встановлено, що у відповідності з частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України, особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання можуть бути передбачені іншими законами, зокрема, Господарським кодексом України, який набрав чинності одночасно з Цивільним кодексом України та норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України.

Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій, відповідно до статті 216 Господарського кодексу України, застосовується на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України,  майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що строк щодо нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, який припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Враховуючи те, що ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” у відповідності до норм закону повинно було нараховувати пеню за шість місяців, то відповідно до статті 80 Цивільного кодексу УРСР, у зв’язку зі спливом строку позовної давності у задоволенні позовних вимог про стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" пені за прострочення платежу в сумі 190895 грн. ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”  відмовлено.

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на підставі частини 2 статті 230 Господарського кодексу України просило стягнути з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" штраф в сумі 80096,92 грн., розмір якого становить 7% від суми заборгованості за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р.

Статтею 6 Господарського Кодексу України  передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Тобто, при визначенні розміру та способу забезпечення виконання грошових зобов'язань пріоритет мають положення договору, а не норми актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, у  разі,  якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом  господарювання,  що  належить  до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту,  або виконання зобов'язання фінансується  за рахунок  Державного  бюджету  України  чи  за  рахунок  державного кредиту,  штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як вбачається з матеріалів, а саме, з пункту 7.2 договору № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р., то сторони передбачили один вид штрафних санкцій – пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочки.

Поняття неустойки передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, зокрема, частинами 2 та 3 зазначеної статті. Де вказано, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що підставою для застосування штрафу може бути будь - яке порушення зобов’язання, за винятком грошового зобов’язання.

Також  необхідно зазначити, що позовну заяву ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” подано 10.06.2005 року (відправлено поштою), а господарським судом Сумської області отримано 13.06.2005р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви (а.с. 2 том 1).

Оскільки, як було встановлено вище, до даного спору застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, то відповідно до позовних вимог щодо стягнення з  ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" штрафу в сумі 80096,92 грн. повинні бути застосовані норми статті 72 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, де передбачено, що  скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами  про стягнення неустойки (штрафу, пені). З огляду на вищевикладене ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” пропустило строк позовної давності щодо стягнення з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" штрафу в сумі 80096,92 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення штрафу в сумі 80096,92 грн. не підлягають задоволенню.

ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на підставі статті 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року просило суд стягнути з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" інфляційні збитки в сумі 324056,66 грн., яка була нарахована ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” на заборгованості ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р.

У відповідності до умов договору №06/01-778-00000002 від 28.12.2001р., розрахунок за договором проводиться щомісячно. Отже, при розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції позивач повинен був виходити з суми чистого боргу, що склалася за кожен місяць окремо, без урахування її збільшення на суму попередньо розрахованого індексу інфляції.

Згідно зі статтею 214 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний  сплатити  суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а  також три проценти   річних   з  простроченої  суми,  якщо  законом  або договором не встановлений інший розмір процентів.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не   звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний  сплатити  суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а  також три проценти   річних   від  простроченої  суми,  якщо   інший розмір процентів не встановлений  договором або законом.

За повідомленням Держкомстату України, індекс інфляції обраховується за кожен місяць окремо. Розрахунок відповідних втрат потрібно робити за кожний місяць і при цьому необхідно брати до уваги, що у певні період , наприклад у липні, серпні 2003 р., інфляції не було взагалі. Тому, інфляційні втрати слід розраховувати з урахуванням дефляції, тобто від'ємного значення в певних періодах, а не тільки розраховувати ті періоди, коли інфляція мала позитивне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, такі періоди, з від'ємним значенням у розрахунку позивача відсутні. Крім того, розрахунок боргу починається з січня 2003 року, а заборгованість, з урахуванням порядку розрахунків за договором ( до 10 числа наступного за звітним місяцем ), виникла з лютого 2003 року. Тобто, індекс інфляції за січень 2003 року не повинен  застосовуватись ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”.

У відповідності до листа №62-97 р. від 03.04.97 р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" Верховного Суду України, при застосуванні індексу інфляції сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а, якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця  - червня.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своєму розрахунку, в суму боргу за жовтень 2003 року включив оплату, здійснену 27.10.2003р.  та 31.10.2003р., яка на підставі вищевикладеного повинна бути врахована в листопаді 2003 року, а оплату за 24.12.2003р. та 30.12.2003р. включив в грудень 2003 року, хоча вона повинна бути врахована в січні 2004 року.

Крім того, позивачем допущено помилку при підрахунку оплати за грудень 2003 року, яка складає в сумі 75107 грн. 49 коп., а не 75080 грн. 49 коп.

Як вбачається з контррозрахунку інфляційних збитків, наданого ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз", сума інфляційних збитків 283327,26 грн. за період  з лютого 2003р. по травень 2005р. розрахована з суми заборгованості, яка є предметом позову ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, зазначений розрахунок відповідає матеріалам справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги  в частині стягнення інфляційних збитків з ВАТ по газопостачанню і газифікації "Сумигаз" підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз”, м. Суми  звернувся до господарського суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив зобов'язати Дочірню компанію “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, м. Київ укласти з ВАТ по газопостачанню і газифікації “Сумигаз” м. Суми додаткову угоду про реструктуризацію заборгованості за договором № 06/01-778-00000002 від 28.12.2001р.

Дослідивши зустрічну позовну заяву, суд дійшов висновку, відмовити в задоволенні зустрічного позов, оскільки суд  не має підстав зобов’язувати Дочірню компанію “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” вносити зміни до умов договору в частині строків оплати шляхом укладання додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості.

Що стосується посилання відповідача на наказ НАК “Нафтогаз України” № 510 від 22.09.2004р, то даним наказом передбачена можливість укладання додаткових угод на реструктуризацію заборгованості за 1997-2003 роки, але його не можна розглядати, як загальнообов’язковий нормативний акт, на підставі якого в примусовому порядку такі додаткові угоди мають бути укладені.

Згідно з пунктом 3 статті 179 Господарського кодексу України, укладення господарського договору є обов'язковим   лише   для   сторін,   якщо   він   заснований   на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.  При цьому, при укладенні господарських договорів, відповідно до п. 4 цієї норми, зміст договору визначається на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Матеріали справи не містять доказів надіслання відповідачем (ВАТ „Сумигаз”) позивачеві (ДК „Газ України”) проекту додаткової угоди від 24.10.2005 року. Усі три примірники проекту договору від 24.10.2005р. про реструктуризацію заборгованості за договором на постачання природного газу № 06/01-778 від 28.12.2001 року були надані відповідачем суду з заявою від 24.10.2005р. № 13/1558 на виконання ухвали суду від 29.09.2005р. у справі № 9/249-05 і усі три примірники того договору від 24.10.2005р. знаходяться в матеріалах даної справи (том 1, а.с. 90, 91, 95).

За вказівкою Вищого господарського суду України господарський суд Сумської області дослідив проект додаткової угоди, що направлялась ВАТ „Сумигаз” на адресу ДК „Газ України” як додаток до листа  від 20.10.2004 року № 06/3374, на підставі якого прийнято рішення щодо укладення такої угоди.

В судовому засіданні 10.09.2007 року судом оглянуто оригінал листа ВАТ „Сумигаз” від 24.10.2004 року № 06/3374 (його належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи, том 1,а.с. 77). Однак в матеріалах справи № 9/249-05 відсутня копія проекту додаткової угоди, що направлялась ВАТ „Сумигаз” на адресу ДК „Газ України” як додаток до листа від 20.10.2004 року № 06/3374.

Представник ВАТ „Сумигаз” в судовому засіданні 10.09.2007 року заявила, що у ВАТ „Сумигаз” відсутній проект додаткової угоди, що направлялась ВАТ „Сумигаз” на адресу ДК „Газ України” як додаток до листа від 20.10.2004 року № 06/3374, оскільки усі примірники тієї додаткової угоди були передані ДК „Газ України” з листом від 20.10.2004 року № 06/3374 і не були повернуті останнім.

Єдиним доказом того, що лист від 0.10.2004 року за № 06/3374 з додатками був отриманий ДК „Газ України” від  ВАТ „Сумигаз”, є зазначені у нижньому правому куті того листа № 9787/2 від 20.10.04р., які за твердженням представника ВАТ „Сумигаз” є номером і датою реєстрації вхідної кореспонденції ДК „Газ України”.

Представник ДК „Газ України” заперечує факт отримання ДК „Газ України” вищезгаданого листа з додатками і вважає, що оскільки на листі ВАТ „Сумигаз” від 20.10.2004 року № 06/374 відсутній штамп ДК „Газ України”, який би свідчив про те, що № 9787/2 від 24.10.2004 року є вхідним номером і датою реєстрації вхідної кореспонденції ДК „Газ України”, то у ВАТ „Сумигаз” відсутній належні докази направлення (вручення) ДК „Газ України” листа № 06/3374 з додатками, тобто, відсутні належні докази направлення (вручення) проекту додаткової угоди до договору № 06/01-778 від 28.12.2001 року.

Але на вимогу суду, позивач так і не надав суду доказів, які б підтверджували отримання ним проекту додаткової угоди до договору № 06/01-778 від 28.12.2001 року.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського  процесуального  кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первинний позов задовольнити частково.

2. В іншій частині позовних вимог у задоволенні позову відмовлено.

3.Стягнути з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Сумигаз” (40022, м. Суми, вул. Лебединська, 13, код 03352432) на користь дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, код 31301827) заборгованості 1 144 241  грн. 76 коп.; 283327 грн. 26 коп. інфляційних збитків; витрат по державному миту 1360  грн. 00 коп.; 94 грн. 40  коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

4. Видати наказ.

5. В зустрічному позові відмовити.