ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2007 р.
№ 2-20/120.2-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Остапенка М.І. (головуючий),

Харченка В.М.,

Борденюк Є.М.

розглянувши  у відкритому
судовому засіданні у м. Києві

за участю прокурора -
Савицької О.В. (Генеральна прокуратура України), за участю представника Державної установи "Держгідрографія" –Єлістратова В.І., представників відповідача –Прудиуса В.Г.,         Іванова Ю.І., Купріна І.Г., Зровки І.А. та представника ФДМУ –Погорілко Н.М.

касаційну скаргу
Міністерства оборони Російської Федерації

на постанову
від 11.09.2006

Севастопольського апеляційного
господарського суду

у справі
№ 2-20/120.2-2006

господарського суду
Автономної Республіки Крим

за позовом
заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Державної установи "Держгідрографія"

до
Міністерства оборони Російської Федерації

третя особа:
Фонд державного майна України

про
витребування майна

В судовому засіданні 26.07.2007 оголошувалась перерва до 11.10.2007.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2001 року заступник Генерального прокурора України, діючи в інтересах держави в особі державної установи "Держгідрографія", звернувся з позовом до Міністерства оборони Російської Федерації про вилучення з незаконного володіння відповідача об’єктів та майна системи навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства від мису Тарханкут до мису Аю-Даг в Автономній Республіці Крим згідно із додатком до Постанови Кабінету міністрів України від 17.08.1998 № 1298.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 06.06.2006 у справі № 2-20/120.2-2006 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.09.2006, за тією ж справою, вищезазначене судове рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Вилучено у Міністерства оборони Російської Федерації майно, яке являє собою двадцять два об’єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства, що розташовані від мису Тарханкут до мису Аю-Даг в Автономній Республіці Крим та знаходяться у фактичному користуванні в/ч 49385 Чорноморського флоту Російської Федерації. Зокрема, за оскаржуваним судовим рішенням у відповідача має бути вилучено та передано державній установі "Держгідрографія" наступне майно: Станція радіонавігаційної системи "РС-10" (м. Євпаторія на території Євпаторійського маяка); Станція радіонавігаційної системи "РС-10" (на території Тарханкутського маяка); Навігаційний знак, що світиться, "Скелястий" (бухта Вузька); Маяк "Морська" (с. Морське); Навігаційний знак "Окуневка", що світиться            (с. Окуневка); Навігаційний знак, що світиться, "Прибійний" (мис Прибійний); Маяк "Карантинний" (мис Карантинний); Навігаційний знак, що світиться, причалу № 2 мису Карантинного (мис Карантинний); Навігаційний знак "Прибережний" (с. Прибережне); Навігаційний знак "Миколаївка", що світиться (с. Миколаївка); Навігаційний знак "Берегове"; Навігаційний знак, що світиться, "Кипарисовий" (мис Плака); Навігаційний знак "Алушта", що світиться (м. Алушта); Навігаційний знак "Трійці", що світиться (Велика Ялта); Комплекс будівель і приміщень 4611-го складу гідроштурманського майна (м. Феодосія, вул. Галерейна, 6); 28-а окрема гідрографічна партія (м. Феодосія); 472-я гідрометеорологічна служба (м. Феодосія); Маяк "Тарханкутський" (мис Тарханкут); Маяк "Євпаторійський" (мис Євпаторійській); Маяк "Айтодорський" (мис Айтодор); Маяк "Ялтинський" (порт Ялта); Маяк Солодунова (Каламітська затока, біля м. Саки).

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що спірне майно, яке є власністю України, безпідставно утримується в/ч 49385 Чорноморського флоту Російської Федерації.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову апеляційного суду від 11.09.2006 та припинити провадження у справі. Свої вимоги скаржник мотивує тим, що судом при прийнятті постанови порушено норми матеріального права, а саме порушені вимоги Міжнародних Угод, що укладались між Україною та Російською Федерацією з питань, пов’язаних із поділом Чорноморського флоту.

Відзивів на касаційну скаргу позивач та третя особа до Вищого господарського суду України не надіслали.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши правильність застосування Севастопольським апеляційним господарським судом норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

До такого висновку суд дійшов на підставі наступного.

Як це випливає з наявних матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти позову, не оспорював тієї обставини, що право власності відносно зазначеного майна належить Україні, але, в той же час, підтверджував правомірність свого володіння цим же майном, посилаючись на ряд міжнародних угод, укладених з цього приводу між Україною та Російською Федерацією.

Відповідно до цих угод, а саме: Угоди між Україною та Російською Федерацією про параметри поділу Чорноморського флоту; Угоди між Україною та Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України, а також Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про взаємні розрахунки, пов’язані з поділом Чорноморського флоту та перебуванням Чорноморського флоту Російської Федерації на території України (в подальшому Угоди), які були підписані 28.05.1997 та ратифіковані 24.03.1999, між Україною та Російською Федерацією дійсно було узгоджено вирішення комплексу питань, пов’язаних з поділом Чорноморського флоту.

Із змісту зазначених Угод також випливає, що між Україною та Російською Федерацією було досягнуто загальної домовленості і про те, що об’єкти гідрографічної служби, які розміщені від мису Тарханкут до мису Аю-Даг, а тобто те майно, яке було предметом дослідження за цією справою, мають використовуватись сторонами спільно. Проте, порядок використання цього майна, його перелік та вирішення інших питань, пов’язаних із забезпеченням безпеки мореплавства в Чорному та Азовському морях, між Сторонами, згідно із наведеними Угодами, не визначався з позначкою про те, що Україна та Російська Федерація мають намір вирішити ці питання в подальшому шляхом укладання окремих угод. Таких угод, як це було встановлено апеляційним судом, між Україною та Російською Федерацією в подальшому укладено не було.

В той же час, згідно встановлених судом фактичних обставин справи, які не спростовувались відповідачем та підтверджувались наявними у справі документами, військова частина 49385, а тобто підрозділ Чорноморського флоту Російської Федерації, в односторонньому порядку, виключаючи саму можливість доступу позивача, продовжує самостійно утримувати об’єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення безпеки мореплавства від мису Тарханкут до мису Аю-Даг, які, згідно із Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України", відносяться до державної власності України.

Сукупність наведених обставин, з врахуванням відсутності будь-якої правової визначеності між державами Україна та Російська Федерація по вирішенню комплексу питань щодо зазначених об’єктів гідрографічної служби, дає підстави дійти до висновку про те, що позивач, у відання якого, за встановленими апеляційним судом обставинами, передавались ці об’єкти державою та на якого покладалось завдання виконувати ті міжнародні зобов’язання України з навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства, які випливають з Міжнародної Конвенції по охороні людського життя на морі, 1974 року, та Конвенції Організації Об’єднаних Націй з морського права, 1982 року, не може ці об’єкти використовувати, а відповідно до цього не може і забезпечити належне виконання покладених на нього завдань.

Наведеним обставинам апеляційний суд дав належну оцінку і, відповідно до ст.ст. 48, 50 Закону України "Про власність", дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявленого по справі позову. При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що тим майном, яке є державною власністю України, відповідач володіє безпідставно.

У цьому ж зв’язку, твердження відповідача про те, що даний спір судам непідвідомчий та його посилання на вищенаведені Угоди, за якими сторони домовились про спеціальний порядок для розв’язання спорів, апеляційний суд обґрунтовано не прийняв до уваги.

Як вбачається із змісту Угод, Україна та Російська Федерація дійсно дійшли домовленості про те, що спори відносно тлумачення та застосування визначених Угодами положень має розв’язувати Змішана комісія, яка створюється у відповідному порядку. А якщо Змішана комісія не зможе розв’язати переданий їй спір, останній буде розв’язуватись дипломатичним шляхом.

Однак, як про це вже зазначалось вище, між Україною та Російською Федерацією будь-які питання відносно об’єктів гідрографічної служби, що розташовані від мису Тарханкут до мису Аю-Даг, не врегульовувались, а висловлювався лише намір врегулювати їх на майбутнє. З урахуванням цього, посилання відповідача на те, що в даному випадку спір не підлягає вирішенню в господарському суді, не заслуговують на увагу.

Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що інші наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, суд також не приймає їх до уваги, вважає, що оскаржувана постанова відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони Російської Федерації залишити без задоволення.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 11.09.2006 у справі № 2-20/120.2-2006 залишити без змін.

Головуючий                                                                             Остапенко М.І.

Суддя                                                                                         Харченко В.М.

Суддя                                                                                         Борденюк Є.М.