КИЇВСЬКИЙ МІЖОБЛАСНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________
П О С Т А Н О В А

31.05.07 р.                                                                                                    № 7/106

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий

Судді

При секретарі судового засіданні –Огієнку В.О.

за участю представників сторін відповідно протоколу судового засідання від 31.05.2007 року у справі № 7/106

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної виконавчої служби у Великобагачанському районі, смт. Велика Багачка Полтавської області на ухвалу господарського суду Полтавської області від 03.04.2007 року,

по справі № 7/106 (суддя Іванко Л.А.)

за заявою  Миргородської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Миргород,

Полтавська область

до                відкритого акціонерного товариства «Агротехніка»,  с. Устивиця,

Великобагачанський район, Полтавська область

про             визнання банкрутом

в с т а н о в и в :

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 26.10.2005 року за заявою Миргородської об’єднаної державної податкової інспекції порушено провадження у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Агротехніка».

Державна виконавча служба у Великобагачанському районі (далі-ДВС) звернулась до господарського суду із заявою від 10.10.2006 року № 6174 про визнання кредиторських вимог в розмірі 850 012, 14 грн., які виникли у зв’язку із проведенням виконавчих дій, та включення їх до реєстру вимог кредиторів.

За наслідками розгляду даних вимог господарським судом першої інстанції 03.04.2007 року прийнято ухвалу, якою грошові вимоги заявника визнано частково, а саме, у сумі 115 042,21 грн.

Значну частину грошових вимог було відхилено місцевим господарським судом у зв’язку із наступним:

-          на думку суду першої інстанції, ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження»містить вичерпний перелік витрат на організацію та проведення виконавчих дій, до якого не віднесено витрати на охорону майна;

-          також місцевий господарський суд вважає, що договори укладені ДВС та ТОВ «Антарес-2000»на охорону арештованого майна укладені незаконно;

-          вартість арештованого ДВС майна перевищувала суму, що підлягала стягненню, що є порушенням ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.04.2007 року у справі № 7/106 ДВС звернулась до апеляційної інстанції зі скаргою, в якій просить скасувати дану ухвалу частково та прийняти нове рішення, яким визнати її  грошові вимоги на суму 850 012,41 грн. та внести їх до реєстру вимог кредиторів.

Ухвалою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.05.2007 року апеляційну скаргу зазначену скаргу було прийнято до провадження, а справу призначено до розгляду на 31.05.2007 року.

Розпорядженням заступника голови Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22.05.2007 року, у зв’язку з виробничою необхідністю, розгляд даної справи здійснюється у складі колегії суддів: Головуючого судді –Яковлєва М.Л.; суддів –Разіної И.І. та Міщенка П.К.

Боржник заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін з підстав, що зазначені у відзиві.

Скаржником подано доповнення до апеляційної скарги із проханням змінити сторону у справі –ДВС у Великобагачанському районі на Відділ державної виконавчої служби Великобагачанського районного управління юстиції, оскільки на виконання наказу Міністерства юстиції України № 21/5 від 25.01.2007 року «Про реформування органів юстиції», органи державної виконавчої служби були ліквідовані, а їх правонаступниками визнані відділи державної виконавчої служби районних, районних у містах, міських(міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції.

У відповідності до вищенаведеного наказу, державна виконавча служба у Великобагачанському районі була ліквідована, а її правонаступництво визнано за новоствореним відділом державної виконавчої служби Великобагачанського районного управління юстиції (далі –ВДВС Великобагачанського РУЮ)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін,  розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального  законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а оскаржувана постанова скасуванню, виходячи з наступного.

Апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі-Закон) провадження у справах про банкрутство регулюється названим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

При цьому, названий Закон слід розглядати як законодавчий акт, що містить спеціальні норми, які мають пріоритет по відношенню до норм загальних щодо регулювання порядку провадження у справах про банкрутство.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК.

Клопотання скаржника про заміну сторони у справі –ДВС у Великобагачанському районі на Відділ державної виконавчої служби Великобагачанського районного управління юстиції колегією суддів визнано обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 14 Закону конкурсні кредитори боржника за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов’язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

За змістом зазначеної норми саме кредиторам надане право визначати розмір та підстави своїх грошових вимог до боржника, про що кредитори зазначають у відповідних заявах до господарського суду.

Як встановлено колегією суддів, ДВС вчасно звернулась до місцевого господарського суду із заявою про визнання її грошових вимог.

Згідно із ч. 3, 6 ст. 14 Закону про банкрутство, боржник разом із розпорядником майна за наслідками розгляду кредиторських вимог повністю або частково визнає їх або відхиляє, з обґрунтуванням підстав відхилення, про що розпорядник майна повідомляє письмово заявника і господарський суд а  вимоги кредиторів, визнані боржником або господарським судом, включаються розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Як з’ясовано колегією суддів та знайшло підтвердження у матеріалах справи, арбітражним керуючим та боржникам частково визнано грошові вимоги ДВС та включені до реєстру вимог кредиторів у сумі 22 725,63 грн.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, у попередньому засіданні господарський суд розглядає реєстр вимог кредиторів, вимоги кредиторів, щодо яких були заперечення боржника і які не були включені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

При цьому суд не може відхиляти визнані вимоги так само як і не може визнавати нові вимоги.

Реєстр вимог кредиторів повинен включати усі визнані судом вимоги кредиторів.

Як вбачається з матеріалів справи, кредиторська заборгованість перед ДВС виникла на підставі постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 21.11.2005 року на суму 302 751,57 грн. та постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29.09.2006 року на суму 545 950,14 грн.

А також, постанов про стягнення з боржника виконавчого збору на суму 2133,32 грн. (вимоги щодо стягнення з боржника виконавчого збору визнані ВАТ «Агротехніка»в повному обсязі).

Як встановлено колегією суддів, на виконанні в органі ДВС у Великобагачанському районі знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення з ВАТ «Агротехніка»боргу на користь юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до статті 5 вказаного Закону, державний виконавець зобов’язаний вживати заходів примусового виконання   рішень,   встановлених   цим   Законом,  неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов’язковими до виконання на всій території України.

Як зазначено ДВС та знайшло своє підтвердження в матеріалах справи. Боржником, ВАТ «Агротехніка», в добровільному порядку не виконано рішення судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону, державний виконавець зобов’язаний вживати заходів примусового виконання   рішень,   встановлених   цим   Законом,  неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»вчинено заходи спрямовані на примусове виконання судових рішень.

У відповідністю із ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Як встановлено апеляційним судом, в серпні 2005 року в ході проведення виконавчих дій при примусовому виконанню зведеного виконавчого провадження на суму 351 217,20 було проведено арешт та опис майна боржника з метою реалізації та погашення заборгованості.

Слід зазначити, що відповідно до статті 11-1 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов’язаний у строк, встановлений державним виконавцем, надати достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, рахунки в банківських та фінансових установах, своєчасно з’явитися за викликом державного виконавця, письмово повідомити державного виконавця про майно, що перебуває в заставі або у інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов’язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення повного і своєчасного вчинення виконавчих дій.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що під час проведення опису боржник має право зазначити ті види майна або предмети, на які слід звернути стягнення в першу чергу.

Державний виконавець зобов’язаний задовольнити вимоги боржника, якщо вони не порушують інтересів стягувача і   не ускладнюють виконання рішення.

Як встановлено апеляційним судом, боржником не вказано на те майно, на яке слід звернути стягнення в першу чергу, не надано документів, що підтверджують приналежність майна боржникові, а не іншій особі, боржник відмовився взяти на зберігання описане й арештоване майно, що потягло за собою додаткові витрати на проведення виконавчих дій, а саме, збереження майна.

За таких обставин державним виконавцем було описано й арештовано рухоме та нерухоме майно боржника, яке знаходилося на території ВАТ «Агротехніка», так як відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень щодо одного й того самого боржника, вони об’єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат на виконавче провадження.

Статтею 55 Закону, передбачено що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов’язаних з проведенням виконавчих дій на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Як зазначене скаржником у апеляційній скарзі, при проведенні дій щодо опису й арешту майна боржника, державний виконавець не міг визначити конкретний перелік майна, якого б було достатньо для погашення боргів, оскільки:

-          на момент проведення опису й арешту майна боржником не надано інформації щодо балансової вартості майна;

-          на момент проведення опису й арешту майна державному виконавцеві не було відомо про вартість того чи іншого майна, якого б було достатньо для погашення заборгованості, відповідно до статті 14 Закону, для з’ясування  та   роз’яснення   питань,  що виникають при здійсненні виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста, а при необхідності - кількох   спеціалістів або експертів, для оцінки майна - суб’єктів оціночної діяльності –суб’єктів господарювання.)

- на момент проведення опису й арешту майна державному виконавцеві не було відому про майбутні витрати на проведення виконавчих дій, так як витрати складаються з витрат на перевезення, зберігання і реалізацію майна боржника, оплату праці оцінювачів, експертів, перекладачів та інших осіб, залучених у встановленому порядку до провадження виконавчих дій, оголошення в засобах масової інформації, інших необхідних витрат для забезпечення належної організації виконання рішень   органами  державної  виконавчої служби.

Якщо припустити, що боржник не погоджується з певними діями виконавця, то відповідно до статті 385 ЦПК України, скаргу на дії державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, що не було зроблено ВАТ «Агротехніка», принаймні вчасно.

Як встановлено колегією суддів, виконавчі дії проводилися у серпні 2005 року, під час проведення виконавчих дій був присутній представник ВАТ «Агротехніка», а скаргу на дії ДВС було подано до Великобагачанського районного суду тільки 09.12.2005 року. ( т. 7 а.с. 18)

Як встановлено колегією суддів, на даний час справа не розглянута та відсутні будь-які судові рішення, які б набрали законної сили, що б визнавали незаконності дій ДВС, тобто її постанови є чинними.

Із зазначеного можна зробити висновки, що боржник був згодний із законністю проведенням виконавчих дій щодо опису й арешту майна, оскільки не оскаржив дії державного виконавця в терміни передбачені законодавством, а саме, 10-ти денний термін.

Статтею 58 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 55 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем (далі - зберігачеві), під розписку в акті опису.

Копія акта опису майна видається боржникові, стягувачеві, а у випадках, коли обов’язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачеві.

У зв’язку із відмовою боржника взяти на відповідальне зберігання описане й арештоване майно,  державним виконавцем було передано на відповідальне зберігання майно ТОВ «Укрспецторг - П», з яким укладено відповідну угоду.

Відповідно до 5.8.2. Інструкції про проведення виконавчих дій (Затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 15.12.99 N 74/5) - зберігач, якщо ним призначено не боржника або члена його сім’ї, має право на одержання за зберігання майна винагороду або прибуток від зберігання майна, розмір яких установлюється за угодою зберігача з державним виконавцем, укладеною відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 5.8.6. Інструкції про проведення виконавчих дій, розмір винагороди зберігачу встановлюється державним виконавцем за згодою зберігача, але не більше 5 відсотків вартості переданого на зберігання майна (вартість визначається згідно експертного висновку описаного й арештованого майна, та становить 1 044 733,23 грн. відповідно експертної оцінки арештованого майна) за 1 місяць, тобто в даному випадку винагорода не повинна перевищувати 52 236,66 грн. за 1 місяць.

Плата за зберігання майна визначається умовами договору укладеного між ДВС та зберігачем майна (плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання - стаття 946 ЦК України, витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання –ст. 947 ЦК України).

Отже, на момент заявлення вимог ДВС, було понесені витрати щодо збереження майна, які відображені у постановах про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, а саме, постанова про стягнення витрат на здійснення виконавчих дій від 21 листопада 2005 року –зберігання описаного та арештованого майна на суму 161 228,95 грн., постанова про стягнення витрат на здійснення виконавчих дій від 29 вересня 2006 року - зберігання описаного та арештованого майна на суму 407 017,14 грн.

Як вже було зазначено між ТОВ «Укрспецторг - П» та ДВС було укладено договори зберігання майна боржника, предметом яких являвся обов’язок ТОВ «Укрспецтпорг - П»зберігати майно, яке арештовано на підставі виконавчого документу, винагорода підприємства за надання послуг по збереженню арештованого майна визначалась в розмірі 4,8 % від вартості майна, яке передається на зберігання, за кожен місяць зберігання.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», у разі необхідності для проведення чи організації виконавчих дій залучати на платній основі, у тому числі за рахунок авансового внеску стягувача, суб’єктів господарювання, які у встановленому законом порядку одержали ліцензії на:

4) надання послуг, пов’язаних з охороною державної та   іншої власності,   надання   послуг   з охорони громадян;

Відповідно до абзацу 3 пункту 2.1.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, у разі необхідності для проведення чи організації виконавчих дій державний виконавець має право залучати на платній основі, у тому числі за рахунок авансового внеску стягувача, суб’єктів господарювання, які в установленому законом порядку одержали ліцензії на, зокрема,  надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності.

Як зазначено скаржником і знайшло відображення в матеріалах справи, у зв’язку із складністю умов виконання зведеного виконавчого провадження, за обставин перешкод виконання рішень суду з боку боржника, з метою збереження цілісності описаного й арештованого майна та його пошкодження, що б відобразилося на його вартості, державною виконавчою службою було укладено договори щодо охорони нерухомого майна підприємства-боржника, що знаходиться на території ВАТ «Агротехніка», відповідно до вище зазначених норм, з організацією яка здійснює охоронну діяльність, а саме ТОВ «Антарес - 2000», дана охоронна фірма має ліцензію на охоронну діяльність, умови та засоби здійснення охоронної діяльності.

Отже, на момент заявлення кредиторських вимог ДВС, було понесені витрати щодо охорони майна, які відображені у постановах про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, а саме, постанова про стягнення витрат на здійснення виконавчих дій від 21 листопада 2005 року - оплата послуг по охороні майна 83 700 грн. та постанова від 29.09.2006 року –охорона арештованого майна.

Відповідно до договорів щодо охорони нерухомого майна, які укладено із  ТОВ «Антарес -2000», останній  здійснював охорону підприємства-боржника та його основних засобів з метою їх збереження та запобіганню відчуження, розтрати, підміни з боку інших осіб.

Так як зберігач майна ТОВ «Укрспецторг - Т»відповідає за збереження майна та несе відповідальність, за умов його знищення, тільки в тому випадку, якщо майно пошкоджено з вини самого зберігача, а охоронна фірма, яка має відповідну ліцензію, здійснює охорону майна та підприємства від інших осіб, з метою його цілісності.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження», для з’ясування та роз’яснення питань, що виникають при здійсненні виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста, а при необхідності - кількох спеціалістів або експертів, для оцінки майна – суб’єктів оціночної діяльності –суб’єктів господарювання.

Порядок залучення експерта та його оплата також передбачена Інструкцією про проведення виконавчих дій (п.п.2.2.1.-2.2.3)

Отже, на момент заявлення кредиторських вимог ДВС, було понесені витрати щодо проведення експертизи для оцінки майна з метою його реалізації, які відображені у постановах про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 21 листопада 2005 року, а саме, оплата послуг експерта у сумі 57 000 грн.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», витрати органів державної виконавчої служби на організацію та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень є витратами виконавчого провадження.

До   витрат на організацію та проведення виконавчих дій належать кошти, витрачені, зокрема, на: перевезення, зберігання і реалізацію майна боржника; оплату   праці експертів, перекладачів та інших осіб, залучених у встановленому порядку до провадження виконавчих дій; оголошення в засобах масової інформації та інші     необхідні     витрати    для   забезпечення   належної організації   виконання   рішень органами  державної  виконавчої служби.

Таким чином на підставі договорів проведення експертизи, охорони арештованого майна боржника, зберігання арештованого майна та актів виконаних робіт, державним виконавцем винесено акт про витрати виконавчого провадження, на підставі якого винесено постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, а саме постанови від 21.11.2005 року та від 29.09.2006 року.

Оскільки, державна виконавча служба являється бюджетною організацією і фінансується державою, таким чином при надходженні відповідних коштів здійснюється оплата витрат виконавчого провадження, на даний час, як стверджує скаржник, проведено часткову оплату витрат виконавчого провадження на охорону арештованого майна

Крім того, як доказом понесення витрат ДВС при виконанні зведеного виконавчого провадження являється подана позовна заява ТОВ «Антарес - 2000»до ДВС у Великобагачанському районі про стягнення 275 782,92 грн., як заборгованості по умовам договорів, щодо послуг по забезпеченню безпеки охорони майна, при виконанні ДВС у Великобагачанському районі зведеного виконавчого провадження про стягнення з ВАТ «Агротехніка» у справа № 5/553, що розглядається в господарському суді Полтавської області, що підтверджується ухвалою господарського суду та копією позовної заяви ТОВ «Антарес - 2000», що знаходиться в матеріалах справи.

До того ж слід зазначити, що твердження суду про незаконність укладення угод між ДВС та ТОВ «Укрспецторг - П»та ТОВ «Антарес» не має під собою правового підґрунтя, оскільки зазначені угоди щодо зберігання та охорони майна боржника не визнано недійсними, а відтак вони є чинними і повинні виконуватись.

Отже, на думку колегії суддів, не визнання ВДВС Великобагачанського РУЮ, на суму 850 012,41 грн., щодо стягнення витрат виконавчого провадження з ВАТ «Агротехніка»на підставі постанов від 21.11.2005 року та від 29.09.2006 року та постанов про стягнення з боржника виконавчого збору –порушить права ВДВС Великобагачанського РУЮ щодо отримання задоволення своїх вимог за рахунок майна боржника, що в свою чергу спричинить збиток державі на вказану суму, оскільки його кредиторські вимоги повністю доведені та правомірні.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів Київського міжобласного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду від 03.04.2007 року у справі № 7/106 підлягає частковому скасуванню, а саме п. 1, оскільки була винесена з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства України з прийняттям нового рішення в скасованій частині, яким слід визнати грошові вимоги ВДВС Великобагачанського РУЮ районі на суму 850 012,41 грн.( вимоги четвертої черги)

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. ст. 99, 101-106 ГПК України, Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, Київський міжобласний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу ВДВС Великобагачанського РУЮ на ухвалу господарського суду Полтавської області від 03.04.2007 року у справі № 7/106 -  задовольнити.

2.          Ухвалу господарського суду Полтавської області від 03.04.2007 року у справі №           7/106 скасувати частково.

3.          Визнати грошові вимоги ВДВС Великобагачанського РУЮ на суму 850 012,41 грн., які підлягають задоволенню у четверту чергу.

4.          В іншій частині ухвалу господарського суду Полтавської області від 03.04.2007           року у справі № 7/106 – залишити без змін.

5.   Матеріали справи № 7/106 повернути до господарського суду Полтавської

області.

Головуючий

Судді