КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2007                                                                                           № 3/372

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Андрієнка  В.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -не з”явився;

від відповідача 1 - Погоріло Н.М., довіреність № 654 від 27.12.2006р.;

від відповідача 2 - Лавренюк О.Ф., довіреність №1/1-708 від 12.06.2007р.;

Ткаченко О.М., довіреність №1/1-709 від 12.06.2007р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ЗАТ "Виробничо-торгова фірма "Сіверянка"

на рішення Господарського суду м.Києва від 30.10.2007

у справі № 3/372

за позовом                               Заступник прокурора Чернігівської області

до                                                   Фонд державного майна України

ЗАТ "Виробничо-торгова фірма "Сіверянка"

про                                                  визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та спонукання передати об"єкт державного житлового фонду у комунальну власність

Суть рішення і скарги:

Заступник прокурора Чернігівської області (надалі – Прокурор) звернувся в господарський суд міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради (надалі – Чернігівська міськрада, Позивач) до Фонду державного майна України (надалі – ФДМУ, Відповідач 1) та Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми “Сіверянка” (надалі – ЗАТ ВТФ “Сіверянка”, Відповідач 2) про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та спонукання передати об”єкт державного житлового фонду у комунальну власність.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.10.2007р. у справі № 3/372 в задоволенні позову Прокурора було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник прокуратури вніс на нього апеляційне подання, в якому просив скасувати рішення господарського суду міста Києва від 31.10.2007р. у справі № 3/372 та прийняти нове, яким задовольнити позов прокуратури Чернігівської області.

В обґрунтування своїх вимог представник прокуратури посилався на те, що висновки суду першої інстанції, викладені в його рішенні, не відповідають обставинам справи та наявним доказам і, крім того, було порушено норми матеріального права щодо визначення та застосування строків позовної давності, зокрема: ст.ст. 6 і 71 Цивільного кодексу УРСР та ст.ст. 257 і 261 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України), які є підставами для скасування такого судового рішення.

Представник Позивача в судове засідання не з”явився і подав до суду письмове клопотання  про розгляд справи без його участі, повідомивши, водночас, про підтримку в повному обсязі апеляційного подання Прокурора.

Представник Відповідача 1 подав до суду письмове пояснення на апеляційне подання Прокурора та апеляційну скаргу Відповідача 2, в якому зазначив, що срок позовної давності по даній справі за позовом прокуратури Чернігівської області, пропущено не було. Крім того, у своїх усних поясненнях представник Фонду державного майна України стверджував, що належним позивачем у справі повинен виступати саме Фонд державного майна України, який і укладав спірний договір з Відповідачем 2, а не Чернігівська міська рада, як про це йдеться у позовній заяві Прокурора, та просив суд прийняти законне та обґрунтоване рішення по справі.

Представник Відповідача 2 надав суду свій письмовий відзив, в якому просив залишити апеляційне подання заступника прокурора, без задоволення.

У свою чергу, Відповідач 2 подав на рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2007р. у справі № 3/372 апеляційну скаргу, в якій просив змінити його мотивувальну частину, виключивши з неї висновок про незаконність проведеної у 1993 році приватизації гуртожитку по вул. Шевченка, 246 А в м. Чернігові, що входить до складу цілісного майнового комплексу. При цьому, заявник у своїй апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції в позові було відмовлено повністю, що задовольняє ЗАТ ВТФ “Сіверянка”, однак з положеннями мотивувальної частини рішення про невідповідність приватизації цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка”, в тому числі – і гуртожитку по вул. Шевченка, 246 А в м. Чернігові, чинному на час здійснення приватизації законодавству, не погоджується, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи, а тому, викладені у рішенні вказані висновки, на його думку, не відповідають дійсності.

Представник прокуратури письмового відзиву на апеляційну скаргу ЗАТ ВТФ “Сіверянка” не надав, однак, в судовому засіданні заперечував проти її задоволення.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 11.12.2007р. оголошувалась перерва до 13.12.2007р.

Заслухавши пояснення представників прокуратури, Відповідача 1 та Відповідача 2 в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський  суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вказувалось вище, заступник прокурора Чернігівської області звернувся в господарський суд міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до Фонду державного майна України та Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми “Сіверянка”, у якому просив визнати недійсним в частині, що стосується гуртожитку по вул. Шевченка, 246-А в м. Чернігові, договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка” від 09.09.1993р. та зобов”язати ЗАТ ВТФ “Сіверянка” передати гуртожиток по вул. Шевченка, 246-А в м. Чернігові у комунальну власність Чернігівської міської ради разом з відповідною технічною документацією і рішенням господарського суду міста Києва від 30.10.2007р. у справі № 3/372 в задоволенні позову Прокурора було відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що в даному випадку заявником було пропущено строк позовної давності, про що Відповідачем 2 було зроблено відповідну заяву про застосування строку позовної давності, в той час, як Позивачем та Прокурором не було наведено жодних поважних причин пропуску такого строку і останні взагалі не просили  відновити цей строк.

У зв”язку з цим, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволені позовних вимог, з огляду на наступне.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, наказом Фонду державного майна України № 5-ДУ від 17.08.1993р., на підставі рішення ФДМУ про приватизацію № 105-ІК від 15 липня 1993 року, здійсненої інвентаризації та оцінки державного майна орендованого Організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка”, яке підлягає приватизації шляхом викупу згідно п. 9 Декрету Кабінету Міністрів України “Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їх структурних підрозділів, зданих в оренду”, було наказано укласти додаткову угоду до договору № Д-1399 від 29.10.1992р.

У зв”язку з цим, 21.08.1993р. між ФДМУ та Організацією орендарів було укладено додаткову угоду (надалі – додаткова угода) про внесення змін та доповнень до договору оренди державного майна Чернігівської орендної швейної фабрики “Сіверянка” за № Д-1399 від 29.10.1992р., відповідно до якої Організація орендарів (Орендар) викупила, а Відповідач 1 (Орендодавець) продав орендоване державне майно на суму 621 607 тис. крб. – цілісний майновий комплекс Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка” згідно протоколу інвентаризації майна та акту оцінки майна, затверджених наказом № 5-ДУ від 17.08.1993р. (п. 1. додаткової угоди).

При чому, в п. 3. додаткової угоди зазначалось, що об”єкти, які не підлягають викупу Орендарем орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка” (згідно Декрету Кабінету Міністрів України № 26-92 від 31.12.1992р. “Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається”, або рішення органу приватизації), відсутні.

Також, п. 5. додаткової угоди встановлено наявність об”єктів, які входять до складу орендованого майна та підлягають особливому режиму приватизації, зокрема, житлові будинки.

Згідно додатку № 7 до додаткової угоди серед майна, в т.ч. – житлових будинків та гуртожитків, що підлягало приватизації, значився і гуртожиток № 6 на 608 місць, що по вул. Шевченка, 246-а. в м.Чернігові.

В наступному, 09.09.1993р. між Відповідачем 1 (Продавець) та Організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка” (Покупець) було укладено договір № КП-154-14.09.9 купівлі-продажу майна державного підприємства, зареєстрованого державним нотаріусом у реєстрі за № 1-5658, який, крім того, було зареєстровано 01.10.1993р. виконавчим комітетом Чернігівської міської ради в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу за № 3 (надалі – договір).

Відповідно до п. 1. договору Відповідач 1 продав, а Відповідач 2 купив державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка”, що по вул. Малиновського, 36 в м. Чернігові.

Згідно п. 3 Договору строки та організаційні форми приватизації підтверджуються додатковою угодою від 21.08.1993р. до договору оренди за № Д-1399 від 29.10.1992р., яка є невід”ємною частиною договору купівлі-продажу.

Відповідно до акту прийому передачі від 05.11.1993р. Відповідач 1 передав, а Відповідач 2 прийняв викуплений ним за 70 203 000 крб. цілісний майновий комплекс, що підтверджується приватизаційним платіжним дорученням-ордером № 1191 від 29.10.1993р., а 12.11.1993р. останньому було видано відповідне свідоцтво про власність реєстраційний № П-99.

Таким чином, спірний гуртожиток, який перейшов у власність Організації орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики “Сіверянка”, яка згідно з розпорядженням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 223-р від 28.12.1993р. була зареєстрована, як Акціонерне товариство “Виробничо-торгова фірма “Сіверянка”, правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство виробничо-торгова фірма “Сіверянка”, був включений до статутного фонду останнього.

Крім того, 20.07.2007р. Комунальним підприємством Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради, на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 175 від 17.07.2007р., було зареєстроване право власності ЗАТ ВТФ “Сіверянка” на гуртожиток, про що останнім видане відповідне свідоцтво.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, у зв”язку із зверненнями громадян, прокуратурою Чернігівської області була проведена перевірка законності приватизації об”єктів державної власності, що знаходились в оренді Закритого акціонерного товариства виробничо-торгова фірма “Сіверянка”, під час якої начеб-то було виявлено порушення вимог чинного законодавства при приватизації спірного майна.

При цьому, розглядаючи та вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що оскільки правовідносини між сторонами по справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України (приватизація спірного об”єкта, як зазначалось вище, була проведена у 1993 році), то дані правовідносини повинні регулюватись нормами Цивільного кодексу УРСР, оскільки згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який вступив в дію з 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, то положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов”язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Також, судова колегія погоджується з судом першої інстанції і в тій частині його висновків, що у 1993 році на момент приватизації Відповідачем 2 орендованого державного майна – цілісного майнового комплексу, до якого і було включено спірний гуртожиток, підлягав застосовуванню Закон України “Про приватизацію майна державних підприємств” та інше законодавство, прийняте на виконання цього Закону.

В частині 2 ст. 3 зазначеного Закону України в редакції, яка діяла на момент приватизації гуртожитку, зазначалось, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об”єктів державного земельного та житлового фондів, а також об”єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються; зміну організаційно-правових форм власності колгоспів, підприємств споживчої кооперації.

Згідно положень ст. 4 Житлового кодексу Української РСР (надалі – ЖК УРСР), до складу житлового фонду входять житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

При цьому, ст.ст. 127 - 131 ЖК УРСР врегульовано порядок користування гуртожитками, зокрема, ст. 131 цього Кодексу передбачено дію Примірного положення про гуртожитки, яке затверджується Радою Міністрів Української РСР, міністерствами, державними комітетами і відомствами СРСР за погодженням з відповідними профспілковими і комсомольськими органами.

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР та пункту 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986р., встановлено, що гуртожитки – це спеціально споруджені або переобладнанні для цієї мети житлові будинки.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Відповідно до ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР.

Жилі будинки, споруджені з залученням у порядку пайової участі коштів державних підприємств, установ, організацій, зараховуються (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР) до житлового фонду місцевих Рад народних депутатів, коли функції єдиного замовника по спорудженню цих будинків виконував виконавчий комітет Ради народних депутатів.

Згідно ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Отже, виходячи зі змісту ст.ст. 4-6 ЖК УРСР гуртожитки, які належали підприємствам на праві повного господарського відання, слід відносити до об”єктів державного житлового фонду.

При цьому, спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду, є Закон України “Про приватизацію державного житлового фонду”, який і необхідно застосовувавати до спірних правовідносин.

Крім того, апеляційна інстанція вважає, що судом першої інстанції було правомірно встановлено, що в даному випадку заявником було пропущено строк позовної давності по даному спору, про що Відповідачем 2 під час розгляду справи в суді першої інстанції було зроблено відповідну заяву про застосування наслідків пропуску такого строку, з огляду на таке.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред”явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що встановлений ст. 71 ЦК УРСР строк сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України, оскільки спірний договір купівлі-продажу майна було укладено 09.09.1993р., то підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до ст.ст. 6 і 71 ЦК УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому законом порядку в межах трирічного строку позовної давності.

Перебіг загальної позовної давності починається з дня виникнення права на позов. За загальним правилом, воно виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред”явлення позову є підставою для відмови в позові.

При цьому, необхідно зазначити, що ст. 267 ЦК України, який діє на день ухвалення рішення у справі, також встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з цим, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У зв”язку з цим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що як прокуратура, так і Чернігівська міська рада, в інтересах якої було заявлено даний позов, як під час звернення до суду, так і в процесі розгляду справи в суді першої інстанції, не вказали та не обґрунтували причин пропуску строку позовної давності і не просили відновити цей строк.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Чернігівська міська рада була обізнана з обставинами спору, починаючи з моменту приватизації гуртожитку у 1993 році і до видачі свідоцтва про право власності на спірне майно у 2007 році.

Що стосується прокуратури Чернігівської області, то вона також, як стверджував представник Відповідача 2 в суді апеляційної інстанції, була обізнана з обставинами приватизації спірного майна, оскільки у 1997 році здійснювала перевірку законності такої приватизації, а ще в 1993 році така перевірка здійснювалась і Генеральною прокуратурою України.

З огляду на викладене, судова колегія констатує, що Позивачем та Прокурором при зверненні до суду було порушено загальний строк позовної давності, який передбачено ст. 71 ЦК УРСР, що відповідно до ч. 1 ст. 80 цього ж Кодексу, є підставою для відмови в позові.

При цьому, при вирішенні даного питання по справі, суд врахував і те, що згідно статті 83 ЦК УРСР вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, є:

1) на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом;

2) на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян;

3) на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР;

4) у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Проте, в даному випадку, наведені у ст. 83 ЦК УРСР вимоги, не стосуються даного спору, а отже, не можуть бути прийняті до уваги судом.

За таких умов, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що Прокурором та Позивачем не було доведено і обґрунтовано обставин, на які вони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень у даній справі, у зв”язку з чим, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, обов”язок доказування та подання доказів розподіляється  між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Проте, в даному випадку, Прокурор та Позивач, всупереч вимог вказаної норми закону, не надали суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Що стосується апеляційної скарги ЗАТ “Сіверянка”, то судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами,  наданими суду першої інстанції.

Згідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський  суд  за наявними у справі і додатково поданими повторно доказами розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв”язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського  суду  у  повному обсязі (ч. 2 згаданої статті).

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги (подання) має право:

1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу (подання) без задоволення;

2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково;

4) змінити рішення.

Оскільки, повноважень щодо зміни мотивувальної частини оспорюваного рішення, апеляційній інстанції вказаним нормативним актом не надано, то апеляційна скарга ЗАТ Сіверянка” задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2007р., яке було прийнято по даній справі, у зв”язку з повним з”ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду дійсним обставинам справи, а також у зв”язку з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим. Підстав, для скасування або зміни вказаного судового рішення та задоволення апеляційного подання заступника прокурора Чернігівської області та апеляційної скарги Закритого акціонерного товариства виробничо-торгова фірма “Сіверянка”, суд апеляційної інстанції не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32 - 34, 36, 91, 92, 99, 101 – 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційне подання заступника прокурора Чернігівської області та апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства виробничо-торгова фірма “Сіверянка” залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2007р. у справі № 3/372 за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі: Чернігівської міської ради до Фонду державного майна України та Закритого акціонерного товариства виробничо-торгова фірма “Сіверянка” про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та спонукання передати об”єкт державного житлового фонду у комунальну власність, – без змін.

2. Справу № 3/372 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя

Судді

20.12.07 (відправлено)