ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.07.07 р.                                                                               Справа № 35/59

за позовом: Закритого акціонерного товариства “Донецьксталь” –металургійний завод м.Донецьк

до відповідача: Державного підприємства “Донецької залізниці”  м.Донецьк

про стягнення   9005,16 грн.

Суддя Мальцев М.Ю.

Представники сторін:

від позивача : не з”явився

від відповідача : Шахова А.О. за довіреністю

В судовому засіданні 27.03.2007р. була оголошена перерва до 11.04.2007р., 22.05.07р. до 29.05.07р., 29.05.07р. до 21.06.07р. для надання сторонами додаткових документів

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Закрите акціонерне товариство “Донецьксталь” –металургійний завод м.Донецьк, звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Державного підприємства “Донецької залізниці”  м.Донецьк безпідставно набутої майнової вигоди у сумі 9005,16 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог та пояснив, що спірна сума є податком на додану вартість, утриманим залізницею, як платником податку, з позивача, як покупця її послуг, який був відповідно до ст.7 ЗУ “Про податок на додану вартість” перерахований до державного бюджету України, а тому в жодному разі не може вважатися отриманим будь-ким, крім державного бюджету України.

У процесі слухання справи позивач надав уточнення до позовної заяви, в якому пояснив, що вимоги щодо стягнення додатково нарахованої суми ПДВ 20% відповідають діючому законодавству, оскільки згідно частині 4 ст. 119 Статуту залізниць України вантажовласники, порти відшкодовують залізницям плату за користування вагонами інших держав. А також зазначив, що  Закон України „Про податок на додану вартість" не передбачає нарахування ПДВ на суми, що підлягають відшкодуванню одними особами на користь інших у зв"язку із внесенням останніми цих сум третім особам на виконання відповідних зобов'язань. Тобто, вартість відшкодування плати за користування іноземними вагонами не є базою оподаткування у розумінні Закону України „Про податок на додану вартість". У зв’язку з чим, нарахування ПДВ на ці суми є взагалі безпідставним.

Ухвалою голови господарського суду Донецької області від 11.04.07р. продовжений строк вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 29.05.07р. задоволено клопотання сторін про продовження строку розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд встановив:

17 червня 2004р. між Закритим акціонерним товариством “Донецьксталь” –металургійний завод м.Донецьк та Державним підприємством “Донецької залізниці”  м.Донецьк був укладений договір №192 про організацію перевезення вантажів, згідно умов якого відповідач зобов”язався надавати позивачу послуги, пов”язані з перевезенням вантажів та здійснювати розрахунки за ці послуги.

Додатковим узгодженням №1 до договору №192 від 17.06.2004р. позивачем та відповідачем був узгоджений конкретний перелік послуг та сума зборів за ці послуги. На усі ставки договірних тарифів було передбачено нарахування 20% ПДВ. Однак у переліку послуг, узгоджених сторонами, такий вид послуг як користування вагонами відсутній і тим більш не передбачено нарахування 20% ПДВ на плату за користування вагонами.

У вересні 2006р. відповідачем від позивача була отримана плата за користування вагонами у сумі 45025,78 грн., на яку без достатніх правових підстав відповідачем був нарахований податок на добавлену вартість в розмірі 9005,16 грн., про що свідчать відповідні відомості плати за користування вагонами (вересень 2006р.) та переліки ТехПД Ясинувата (вересень 2006р.), копії яких знаходять у матеріалах справи.

ПДВ на плату за користування вагонами був нарахований відповідачем неправомірно, що підтверджується наступним:

Частина 9 ст.10 ЗУ “Про залізничний транспорт” від 04.07.96р. №273/96-ВР передбачає, що розрахунки відправників та отримувачів вантажів з підприємствами залізничного транспорту здійснюються у порядку, передбаченому Статутом залізниць України.

Стаття 62  Статуту залізниць України визначає, що платежі за перевезення вантажів та надання додаткових послуг вносяться залізниці, тобто платежі вносяться залізниці, а ні  списуються  нею без  згоди  платника.

Пункт 2 Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99р. №113, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України від 15.03.99р. №165/3458, встановлює, що користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під”їзних шляхів, порти, організації, установи, громадяни-СПД вносять плату.

Згідно п.14 Правил користування вагонами розмір плати за користування вагонами в  залежності  від роду,  належності та часу користування встановлюється відповідно з діючим законодавством.

Пунктом 17 Правил користування вагонами та контейнерами передбачено, що внесення плати за користування вагонами та контейнерами здійснюється у порядку, встановленому Правилами розрахунку за перевезення вантажів, затверджених  Наказом Міністерства транспорту  України від 21.11.2000р. №644, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України від 24.11.2000р. №864/5085.

Частиною 5 п.2.6 Правил розрахунку за перевезення вантажів передбачено, що у випадках, визначених діючим законодавством, на суми платежів і зборів, які належать до оплати, залізниця нараховує податок на додану вартість, які списуються з  особового рахунку платника. Дана норма має бланкетний характер та відсилає до Закону України “Про податок на додану вартість" від 03.04.97р. №168/ 97-ВР. Однак вказаний Закон не може бути застосований у відношенні плати за користування вагонами, так як користування вагонами у розумінні Статуту залізниць України не може вважатися  послугою як таковою.

Розділ 7 Статуту залізниць “Відповідальність залізниці, вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів. Акти, претензії, позови” містить п.119, де вказується, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Таким чином, у розумінні Статуту  залізниць України плата за користування вагонами є мірою відповідальності відповідної особи перед залізницею.

Також слід відмітити, що Державний класифікатор продукції та послуг, затверджений наказом  Держстандарту України від 30.12.97р. №822, не містить такої позиції (послуги) як користування вагонами.  Тому це не є послугою.

Згідно п.3.1 ЗУ “Про ПДВ” об”єктом  оподаткування  ПДВ є товари, роботи та послуги, а плата за користування вагонами будучи мірою відповідальності не відноситься ні до товару, ні до роботи, ні до послуг. Тому плата за користування вагонами не є об”єктом оподаткування, а у своєму роді є штрафною санкцією. У зв”язку з чим нарахування ПДВ на суму цієї плати є безпідставним.

Відповідно з Наказом Міністерства транспорту України від 02.02.99р. №53 “Про затвердження  ставок плати за користування вагонами  та контейнерами залізниць”,  зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.99р. за №103/3396, плата за користування вагонами та контейнерами встановлюється без урахування податку на додану вартість. Тому відповідачем порушений не тільки Закон України “Про ПДВ”, но й вищевказаний нормативно-правовий акт.

Крім того, відповідачем у виставлених на адресу позивача відомостях плати за користування вагонами вказується сума до оплати без ПДВ. Однак у Переліках ТехПД, оформлених відповідачем вже незаконно нараховується та потім без узгодження з позивачем,списується з коду платника сума, но вже з ПДВ.

Розділи “Правил перевезення вантажів залізничним транспортом”, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, є обов”язковими до виконання усіма суб”єктами господарювання. Ряд Правил мають додатки, в яких законодавець дав форму того або іншого документу, який складається вантажовідправниками, вантажоодержувачами, перевізниками, власниками під”їздних залізничних шляхів.

Норми, що містяться у Правилах, не підлягають розширювальному тлумаченню. Додатки (форми та зразки документів), дані законодавцем у Правилах, мають статус  Типових, а ні  зразкових форм.  Змінювати  їх форму та зміст має право тільки орган  який їх видав.

Правила користування вагонами та контейнерами, затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.99р. №113, зареєстровані у Міністерстві юстиції України від 15.03.99р. №165/3458, мають Додаток №1 – форму ГУ-46 “Відомість плати за користування вагонами (контейнерами)”. У даній формі законодавець на вказав, а значить, не передбачив ПДВ при наявності плати за користування вагонами, так як у формі вказана фраза “Всього нараховано... гривень”, тобто ПДВ не нараховується.

У додатку №4 Правил розрахунків за перевезення вантажів законодавець нарахування ПДВ за  певний вид послуг (робіт) вже передбачив.  Якщо у типовій формі законодавцем передбачений (вказаний) ПДВ, то його й слід нараховувати. Якщо у типовій формі ПДВ не передбачений, то його нарахування є незаконним.

Виходячи зі змісту та смислу встановленої законодавцем плати за користування вагонами, слід зробити  однозначний висновок про те, що плата за користування вагонами містить у собі міри впливу на вантажовласників, в результаті яких для них наступають несприятливі  економічні  наслідки –внесення плати (відшкодування плати) за користування вагонами. Такий правовий зміст норм  відповідає визначенню  господарських санкцій, наведених у ст.217 ГК України.

Згідно ст. 6 Статуту залізниць України залізнична накладна є договором перевезення вантажу. Після прийому вагону на під”їзний шлях з вантажем і  раскредитования перевізних документів договір перевезення вважаються виконаним. Подальше знаходження вагону на під”їзному шляху не є послугою або виконаною роботою.

Якщо ж вагон після вивантаження завантажувався, то у цьому випадку новий  договір перевезення вступить в силу після нового прийому залізницею вагону та перевізних документів з видачею відправнику квитанції про приймання його до перевезення.  Час від закінчення дії нового договору до  початку дії другого договору є часом користування вагоном,  тобто часом, за який несе відповідальність користувач вагону.

Крім того, надання послуг повинно підтверджуватися двостороннім актом прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт), підписаним замовником та виконавцем. Таких актів по отриманню послуг за користування вагонами між позивачем та відповідачем не існує.

Таким чином, відповідачем  був незаконно нарахований та списаний з лицьового рахунку позивача у вересні 2006р. податок на додану вартість в розмірі 9005,16 грн.

Сума в розмірі 9005,16 грн., яка була набута відповідачем в результаті незаконного нарахування позивачу податку на додану вартість на плату за користування вагонами підлягає витребуванню від Донецької залізниці у порядку ст.41 Конституції України, ст.48 ЗУ “Про власність”, ст.1212 ЦК України.

Відповідно з приписами вказаних статей можна зробити висновок, що фактичний склад, який породжує обов”язки відповідача із безпідставно  набутого майна, полягає з наступних елементів: відповідачем набуто майно за рахунок позивача та майно набуто відповідачем без передбачених законом, іншими правовими актами або договором підстав.

Таким чином відповідач необгрунтовано отримав майнову вигоду, яка є для нього  безпідставно набутою, що є безспірним юридичним фактом та предметом даної позовної заяви.

Згідно п.2 ст.1212 ЦК України правила про обов”язки із  необгрунтованого збагачення, передбачені гл. 83 Цивільного кодексу України, застосовуються  незалежно від того, чи з'явилося необгрунтоване збагачення результатом поведінки  набувача майна, самого потерпілого майна, третіх осіб або відбулося крім їх волі.

Відповідно зі ст.43 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Оскільки  відповідачем безпідставно набута майнова вигода у сумі 9005,16 грн.,  то суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що спірна сума є податком на додану вартість, утриманим залізницею, як платником податку, з позивача, як покупця її послуг, скільки згідно частини 4 ст. 119 Статуту залізниць України вантажовідправники, вантажоодержувачі та порти відшкодовують українським залізницям плату за користування іноземними вагонами, а –не вносять її як це передбачено стосовно українських вагонів. Відповідно до „Правил експлуатації, пономерного обліку та розрахунків за користування вантажними вагонами власності інших держав”, затверджених на п’ятнадцятому засіданні Ради залізничного транспорту держав –учасниць Співдружності Незалежних Держав 24.05.1996р. зазначені іноземні вагони передаються іноземними залізницями українським залізницям, які і є користувачами цих вагонів. За користування ними відповідну плату іноземним залізницям вносять саме українські залізниці. Після чого плата відшкодовується українським залізницям особами, зазначеними у ч. 4 ст. 119 Статуту залізниць України. Вантажовідправники, вантажоодержувачі та порти не є користувачами іноземних вагонів, одержаних ними від українських залізниць для виконання вантажних операцій. Закон України „Про податок на додану вартість” не передбачає нарахування ПДВ на суми, що підлягають відшкодуванню одними особами на користь інших у зв’язку із внесенням останніми цих сум третім особам на виконання відповідних зобов’язань. Тобто, вартість відшкодування плати за користування іноземними вагонами не є базою оподаткування у розумінні Закону України „Про податок на додану вартість”. У зв’язку з чим нарахування ПДВ на ці суми є взагалі безпідставним. Доказів оплати залізницею відповідним іноземним залізницям податку на додану вартість у зв’язку із отриманням від них у користування вагонів відповідач суду не надав. До того ж перерахування взагалі будь-якої суми ПДВ іноземним залізницям за користування вагонами  відповідачем  не доведено.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 49 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене на підставі ст.48 ЗУ “Про власність”, ЗУ “Про податок на додану вартість від 03.04.97р. №168/97-ВР, ст.1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 33, 43, 44, 49,  82,  84, 85  ГПК  України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Закритого акціонерного товариства “Донецьксталь” –металургійний завод м.Донецьк до  Державного підприємства “Донецької залізниці”  м.Донецьк  про стягнення  9005,16 грн. задовольнити повністю.

Стягнути з  Державного підприємства “Донецької залізниці”   на користь Закритого акціонерного товариства “Донецьксталь” –металургійний завод  безпідставно набуту майнову  вигоду у сумі 9005,16 грн.,  витрати по сплаті держмита у сумі 102,00 грн.  та  витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118,00 грн.

Видати наказ після набуття рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття (підписання).

Текст рішення оголошено в судовому засіданні 02.07.07р.

Суддя