СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.07                                                                                 Справа № 15/414.

Суддя Пономаренко Є.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом

Прокурора м. Лисичанська в інтересах держави, в особі Лисичанської  міської ради, м. Лисичанськ Луганської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркурій", м. Лисичанськ

про стягнення збитків у сумі 2056 грн. 70 коп.

За участю:

Прокурора - Кадацький В.М.;

представників сторін:

від позивача - Торбенко Є.В. - гол. спец. від., довіреність № 12-01/16 від 04.01.07.;

від відповідача - Брюзгіна Н.В. - директор, паспорт ЕК № 082027 від 09.07.96,  ,  ;

До початку слухання справи по суті не заявлено вимогу про фіксування  судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв’язку з чим відповідно до ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України таке фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору: прокурором в інтересах держави в особі Лисичанської міської ради заявлено вимогу про стягнення з ТОВ "Меркурій" збитків, заподіяних Лисичанській міській раді, у розмірі 2056 грн. 70 коп.

Прокурор та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю.

Позов мотивований тим, що відповідач не сплачував за використовувану земельну ділянку з дати придбання у власність об’єкту нерухомості -19.07.1996р. по одержання державного акту  на право власності на земельну ділянку –01.12.2004р. Збитки розраховані за період з 26.04.2004р. (тобто за три роки до дати складання акту комісії про визначення збитків) до 01.12.2004р. Розмір збитків розрахований виходячи з розміру земельного податку. При цьому, збитки визначені у формі неотриманого доходу.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на пропуск строку позовної давності, а також, що з 02.07.2004р. підприємство відповідача перейшло на спрощену систему оподаткування, тобто на сплату єдиного податку, а тому у даному випадку воно не повинно було сплачувати земельний податок.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши прокурора та представників сторін, суд дійшов висновку про те, що даний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Меркурій», відповідно до п. 1.1. статуту, створено шляхом перереєстрації акціонерного товариства закритого типу «Меркурій», яке раніше було створено шляхом реорганізації –виділення у самостійну юридичну особу магазина №52 з ДКТВП «Горизонт».

Відповідач з 1996 року є власником об’єкту нерухомості –магазину, розташованого за адресою: м. Лисичанськ, вул. Генерала Потапенка, б. 361, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19.07.1996р., з урахуванням правонаступництва підприємством відповідача набувача даного об’єкту в процесі приватизації.

27.01.2004р. відповідач звернувся до позивача –Лисичанської міської ради з клопотанням про продаж земельної ділянки розташованої у м. Лисичанськ, вул. Генерала Потапенка, б. 361. Тобто з зазначеної дати відповідач вжив заходів щодо належного оформлення свого права на землю.

У проекті землеустрою щодо відведення відповідачу спірної земельної ділянки (п. 2.2.) зазначено, що на час обстеження на ділянці знаходиться нерухоме майно, що належить на праві власності ТОВ «Меркурій».

Після завершення процесу узгодження проекту землеустрою, Лисичанською міською радою ухвалено рішення від 27.03.2004р. щодо продажу відповідачу у справі земельної ділянки площею 0,1707га, розташованої у м. Лисичанськ, вул. Генерала Потапенка, б. 361, під розміщення та експлуатацію магазину.

Так, вже на вказаний час, позивач знав, що відповідач використовує спірну земельну ділянку, оскільки на ній знаходиться нерухомість останнього.

На підставі рішення Лисичанської міської ради від 27.03.2004р. між сторонами у справі 27.04.2004р. складено та підписано Договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Даний договір зареєстровано 14.05.2004р. Відповідно до п. 1.2. земельна ділянка продана під розміщення та експлуатацію магазину.

Прокурор звернувся з позовом до суду в інтересах позивача 10.07.2007р., згідно штемпелю підприємства поштового зв’язку на адресованому суду конверті з позовною заявою.

Заявлені до стягнення за даним позовом збитки розраховані за період з 26.04.2004р. до 01.12.2004р.

Так, позовна заява, в частині вимог про стягнення збитків за період користування до 10.07.2004р., подана у строк більший ніж 3 троки після того як позивач дізнався про використання відповідачем спірної земельної ділянки, тобто про порушення тим самим прав позивача.

Відповідач проти позову заперечує зокрема з підстав застосування строку позовної давності, заявивши суду про застосування строку позовної давності при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Позовна заява подана до суду 10.07.2007р., тобто після спливу строку позовної давності відносно вимог по стягненню збитків за період користування відповідачем землею до 10.07.2004р.

Таким чином, у зв’язку зі спливом позовної давності за вимогою про стягнення збитків за період до 10.07.2004р. (до дати від якої до дня звернення до суду з позовом минуло 3 роки) та враховуючи заявлення відповідачем про застосування позовної давності при вирішенні спору, у задоволенні вимоги про стягнення збитків в наведеній частині слід відмовити.

Клопотання позивача про визнання поважною причини пропуску строку позовної давності; продовження строку позовної давності на один місяць та прийняття початку перебігу позовної давності з 12.06.2004р. судом відхилено з наступних підстав.

Доводи позивача про те, що розмір збитків розраховано з урахуванням строку позовної давності починаючи з 26.04.2004р. по 26.04.2007р., тобто за три роки до складання акту комісії про визначення розміру збитків від 26.04.2007р., є неправильними. Позивач невірно тлумачить питання початку перебігу, переривання та закінчення строку позовної давності.

Так, згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається пред’явленням позову до суду.

Враховуючи, що підставами позову визначені обставини про те, що відповідач певний час безпідставно користувався земельною ділянкою, то відповідно днем початку перебігу строку позовної давності є день коли Лисичанська міська рада дізналася про таке безпідставне користування відповідачем земельної ділянки.

Як зазначалося вище у даному рішенні особа дізналася про порушення права як найменше під час вирішення питання про продаж відповідачу спірної земельної ділянки, тобто з 27.01.2004р. - дня звернення відповідача з клопотанням про продаж земельної ділянки по день ухвалення рішення від 27.03.2004р. щодо продажу відповідачу у справі земельної ділянки під розміщення та експлуатацію магазину. Навіть договір купівлі-продажу земельної ділянки складено та підписано між позивачем та відповідачем 27.04.2004р. –тобто більше ніж за три роки до дня звернення до суду з позовом - 10.07.2007р.

Навіть визначення початку перебігу строку позовної давності з 12.06.2004р. (що є юридично неправильним), про що просить позивач за клопотанням, не вирішує питання пропуску строку, оскільки і від цієї дати до дати звернення до суду з позовом минуло понад три роки.

Що стосується позовних вимог про стягнення збитків за безпідставне користування землею у період з 02.07.2004р. по 01.12.2004р., вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що з 02.07.2004р. відповідач перейшов на сплату єдиного податку.

Так, 02.07.2004р. Державною податковою інспекцією у м. Лисичанську підприємству відповідача видано свідоцтво №131 про право сплати єдиного податку суб’єктом малого підприємництва.

Відповідно до п. 6 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»суб'єкт малого   підприємництва, який  сплачує  єдиний податок,  не  є  платником плати (податку) за землю.

Заявлені до стягнення за позовною заявою збитки визначені у вигляді неотриманого доходу. Розмір збитків розрахований позивачем виходячи з розміру земельного податку.

Проте, з 02.07.2004р. відповідач, за будь-яких обставин не повинен був сплачувати податок за землю, та відповідно позивач не міг отримати від відповідача доход у вигляді окремої плати земельного податку. Тому, пред’явлення позовної вимоги про стягнення збитків, як неотриманого доходу у розмірі земельного податку, є необґрунтованим.

Крім того, в цілому щодо позову про стягнення збитків слід зазначити наступне.

За загальним правилом збитки –це об’єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов’язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, і яке виражається у зроблених ним витратах тощо. Розмір збитків, доказується позивачем.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди можуть мати місце при наявності складу цивільного правопорушення, який включає до себе протиправну поведінку заподіювача шкоди - відповідача; наявність негативних наслідків (збитків), причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача та наслідками (збитками); вина відповідача - заподіювача шкоди.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Не доведено протиправність поведінки відповідача та ступінь його вини протягом всього періоду за який нараховано збитки з огляду на те, що відповідач звертався до позивача за придбанням земельної ділянки, тобто відповідач вживав заходів з оформлення прав на землю. Також, зокрема комісією не враховано положення ст. 128 Земельного кодексу України.

Враховуючи фактичні обставини справи, суду не доведено належними засобами доказування всіх складових обставин, що можуть бути підставами стягнення з відповідача заявлених збитків.

За таких обставин позовна вимога щодо стягнення збитків є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки прокурор звільнений від їх сплати при  подачі позову до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 24.09.2007 р. за згодою прокурора та представників сторін була оголошена тільки  вступна та резолютивна частина рішення.

Дата підписання рішення 28.09.2007 року. Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

Є.Ю. Пономаренко