ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

12.11.2007
Справа №2-13/16322-2007

За позовом Державного підприємства «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство», м. Севастополь вул. Новикова, 60-а.

До відповідача     Приватного підприємства «КРИМ АГРО СВІТ», м. Сімферополь вул. Київська, 165 кв. 43.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Севастопольська міська державна адміністрація, м. Севастополь вул. Леніна, 2

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору Державний нотаріус Третьої Сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим Хоменко Юрій Володимирович, м. Сімферополь вул. Київська, 123.

про визнання права користування земельною ділянкою, про визнання договору суперфіцію недійсним.

Суддя ГС  АР  Крим А.І.Жукова

Представники:

Від позивача  - Лаврьонов Г.М., довіреність у справі;

Від  відповідача – Дюкарь Р.С., довіреність від 01.10.2007 року;

Від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору- Коструба А.В., довіреність від 20.06.2007 року;

Від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору- Хоменко Ю.В.

Суть спору:  Позивач звернувся з позовом до суду, згідно якого просить визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 27,4587 га, розташованої в АР Крим, Орлінівське лісництво, квартал №20, виділ №24, №25, №26, №27, №28, №33 та визнати недійсним договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), укладений між Севастопольською міською державною адміністрацією та приватним підприємством «КРИМ АГРО СВІТ» від 17 серпня 2007 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач має достатні правові підстави для користування зазначеною земельною ділянкою, земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення і тому немає правових підстав для передачі її під забудови об’єктами стаціонарної рекреації.

Крім того, на думку позивача, Севастопольська міська державна адміністрація не є уповноваженою особою на передачу в користування земельної ділянки, оскільки це відноситься до компетенції Севастопольської міської Ради.

В судовому засіданні представники відповідача та третіх осіб не погодились з позовними вимогами, та просять суд відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд -

в с т а н о в и в :

17 серпня 2007 року між Севастопольською міською державною адміністрацією та приватним підприємством «КРИМ АГРО СВІТ» був укладений договір про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій).

Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Третьої Сімферопольської державної нотаріальної контори АР Крим Хоменко Юрієм Володимировичем (за реєстром №4-1187).

Предметом даного договору є земельна ділянка площею 27,4587 га, розташована в АР Крим, Орлінівське лісництво, квартал №20, виділ №24, №25, №26, №27, №28, №33.

Згідно п. 1.3. договору суперфіцію земельна ділянка передається відповідачу для будівництва об’єктів рекреаційного призначення.

Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає і при цьому виходить з наступних підстав.

Згідно Рішення XIX сесії Севастопольської міської ради № 4114 від 13 грудня 2005р. «Про затвердженні Генерального плану м. Севастополя до 2025р.» спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення.

Таким чином, зміна цільового призначення земельної ділянки не потрібна, відповідно проект відведення земельної ділянки в порядку, встановленому ст.123-126 земельного кодексу України не розробляється.

Дання позиція закріплена ст. 123 Земельного кодексу України, ст.50 Закону України «Про землеустрій», Постанови Кабінету міністрів України №677 від 26 травня 2004р. «Про затвердження Порядку розробки проектів землеустрою по відведенню земельних ділянок».

Ніяких документів, що свідчать про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, позивачем не надано.

Крім того, згідно вказаного рішення сесії ради, спірна земельна ділянка має іншу категорію - землі рекреаційного призначення.

Таким чином і відшкодування втрат лісогосподарства, що регламентується статтею 207 Земельного кодексу України, в даному випадку не має місця.

Дана позиція закріплена главою 16, стаття 102-1 Земельного кодексу України, яка регулює право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) як окремий вид речових прав на землю.

Забудова спірної земельної ділянки об’єктами стаціонарної рекреації передбачена містобудівною документацією та не потребує розробки проекту відведення земельної ділянки.

Даний факт встановлений також Постановою Господарського суду АР Крим та ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду по справі №2-17/9880-2007А., які вступили в законну силу.

Згідно статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені судом мають преюдиційне значення та доказуванню не підлягають.

Посилання позивача на те, що орендодавцем (власником) спірної земельної ділянки повинна виступати Севастопольська міська рада відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України є безпідставними.

Згідно пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежувань земель державної та комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, місцеві ради, а поза межами населених пунктів – відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до вищевказаних рішень судів та опису меж земель рекреаційного призначення спірна земельна ділянка знаходиться поза межами м. Севастополя.

Тому суд приходить до висновку, що за правилом пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою відноситься до Севастопольської міської державної адміністрації, як органу виконавчої влади відповідно до статті  1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Так, у відповідності до ст. 102№ Земельного кодексу України (глава 16№) право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Загальні вимоги до укладення договорів встановлені в Главі 53 Цивільного кодексу України, а єдиною спеціальною вимогою щодо укладання договорів встановленою Земельним кодексом України є вимога щодо обов’язкової державної реєстрації договорів на надання речових прав (в даному випадку - прав суперфіція). Зазначену вимогу можна визначити на підставі положень ст.125 і ст.126 Земельного кодексу України і ця вимога прямо зазначена у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на об'єкти нерухомого майна».

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про планування і забудову території» рішення органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування з питань забудови приймаються у межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури.

Враховуючи те, що існуюча містобудівна документація передбачає здійснення будівництва комплексу об’єктів стаціонарної рекреації на Земельній ділянці, суд прийшов до висновку про віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, та вирішення питань щодо забудови земельної ділянки комплексом об’єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення  про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до «Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», затвердженого Постановою КМ України від 11 квітня 2002 р. N 502 передбачено складання проекту відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється. Однак, разом з тим, зазначений Порядок  визначає механізм щодо зміни цільового призначення лише тих земельних ділянок, що перебувають у власності громадянина або юридичної особи та не поширюється на випадки зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності за ініціативи самого власника.

Враховуючи наведене, та те, що надання права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) не відноситься до жодного із перерахованих випадків, при наданні відповідачу права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) комплексом об’єктів рекреаційного призначення не відбувається зміна цільового призначення земельної ділянки та не складається проект відведення.

Позовні вимоги про визнання договору суперфіцію недійсним також не є обґрунтованими та не відповідають матеріалам справи.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена Законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: законність змісту правочину, його несуперечливість з Цивільним кодексом України, іншими актами цивільного законодавства та моральними засадами суспільства; наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин, вільне волевиявлення учасника правочину, що відповідає його внутрішній волі; додержання встановленої законом форми правочину; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

З огляду на вищевказане, суд не вбачає яких-небудь порушень при укладанні та нотаріальному посвідченні спірного договору про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), що може бути підставою для визнання договору недійсним, тому не знаходить підстав для задоволення позову.

.

Відповідно до викладеного, керуючись ст.ст. 49, ст.ст.82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Жукова А.І.