ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 жовтня 2007 р.

№ 2/127

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

В. Овечкін  -головуючого,

Є. Чернов В. Цвігун

за участю представників:

- відповідача

Решетов В.В. -(дор. від
11.04.2007)

розглянув касаційну скаргу

Дочірнього підприємства
"Імпекс Інтернешнл Трейд Україна"

на постанову

Львівського апеляційного
господарського суду   від 17 липня 2007
року

у справі

№ 2/127 господарського
суду Чернівецької області

за позовом

Приватного підприємця ОСОБА_1

до

Дочірнього підприємства
"Імпекс Інтернешнл Трейд Україна"

про

стягнення заборгованості

В
С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Чернівецької області від 11.04.2007 (суддя: І.Скрипничук) позовні вимоги про
стягнення боргу за надані згідно договорів послуги задоволені, з відповідача
стягнуто 138000 грн. боргу, 26001,02 грн. пені, 8631, 64 грн. річних, 27876
грн. інфляційні.

Рішення суду мотивовано тими
обставинами, що між позивачем та відповідачем було укладено договори про
надання юридичних послуг № 6 від 01.12.2003 та № 12 від 20.04.2004 відповідно
до умов яких позивач надав послуг на загальну суму 138000 грн., про що свідчать
акти приймання-передачі, тому відповідач повинен виконати свої зобов'язання з
оплати послуг.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 17.07.2007 (судді: П.Скрутовський, В.Онишкевич,
М.Слука) рішення господарського суду першої інстанції змінено, з відповідача
стягнуто 133000 грн. боргу, 8071 грн. річних, 26175, 56 грн. інфляційних. В
частині пені в позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Апеляційна постанова мотивована
тими обставинами, що місцевим господарським судом не враховано часткову сплату
відповідачем боргу в сумі 5000 грн., а також стягнуто пеню без врахування
положення ст. 232 ГК України за приписами якої нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано, тоді яки фактично позовні вимоги заявлені за межами встановленої
ст. 258 ЦК України річної позовної давності.

Відповідач в касаційній скарзі
просить рішення господарського суду першої інстанції та апеляційну постанову
скасувати, а справу направити на новий розгляд з наступних підстав.

Судом порушено вимоги ст. 79 ГПК
України, а саме не враховано клопотання відповідача про необхідність зупинення
провадження у справі до вирішення спору у справі № 10/83 господарського суду
Чернівецької області; апеляційною інстанцією не оцінено акти виконаних робіт
від 15.03.2004 та від 03.12.2003, без оцінки яких неможливо правильно тлумачити
договори та вирішити питання про наявність боргу; ціна договору визначена у
доларах США, тому не можна визнати правомірними вимоги щодо сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції щодо гривні.

Вищий господарський суд України у
відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної
скарги, заслухавши пояснення представників сторін вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Позовні вимоги обґрунтовані
порушенням відповідачем зобов'язань з оплати послуг, отриманих згідно договорів
№ 6 від 01.12.2003 та № 12/А від 20.04.2004.

Із встановлених господарськими
судами обставин вбачається, що позивач виконав, а відповідач прийняв обумовлені
договорами послуги на підтвердження чого підписано акти прийому здачі виконаних
робіт.

Загальна заборгованість за надані
послуги становить 138000 грн.

Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка
містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Апеляційною інстанцією встановлено,
що відповідачем було сплачено 5000 грн. згідно квитанції до прибуткового ордера
№ 14 від 15.03.2004.

За таких обставин судами
встановлено наявність у відповідача заборгованості перед позивачем в сумі
133000 грн., які відповідач зобов'язаний сплати в силу вимог ст. 193 ГК
України, ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Оскільки, згідно ст. 258 ЦК
України, за позовом про стягнення неустойки встановлений скорочений строк
позовної давності тривалістю в один рік, касаційна інстанція погоджується з
висновком про необхідність обрахування розміру пені з врахуванням встановленого
строку позовної давності, беручи до уваги дату здачі позовної заяви
-23.08.2006.

Апеляційна інстанція дійшла
обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення пені,
оскільки остання заявлена позивачем без врахування приписів частини шостої ст.
232 ГК України за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано та приписів
пункту першого частини другої ст. 258 ГК України щодо позовної давності в один
рік для вимог про стягнення неустойки (пені).

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції
за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора на індексацію
заборгованості, враховуючи встановлені індекси інфляції, передбачені з метою
забезпечення відшкодування понесених кредитором втрат від зменшення купівельної
спроможності національної грошової одиниці.

Сторони у договорах виразили
вартість своїх грошових зобов'язань у доларах США.

Позивач не довів установленими у
Господарському процесуальному кодексі України засобами доказування факту
знецінення долару США, тобто валюти, в якій виражено грошове зобов'язання і за
якою обраховується сума боргу за договором.

За таких обставин касаційна
інстанція зазначає, що задоволення вимог щодо стягнення інфляційних є
неправомірних і в цій частині апеляційна постанова підлягає зміні.

Доводи касаційної скарги неналежної
правової оцінки доказів у справі касаційною інстанцією відхиляються, оскільки
додаткова оцінка та переоцінка зазначених доказів не відноситься до юрисдикції
касаційної інстанції та є такими, що виходять за межі касаційного перегляду
справи з огляду на приписи ст. 1115, 1117 ГПК України.

Доводи щодо порушення приписів
процесуальних норм на правильність висновків господарського суду апеляційної
інстанції не впливають і не мають значення для правильного вирішення спору.

Виходячи з викладеного, керуючись  ст.ст. 1115, 1117, 1118,
1119, 11110, 11111  ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 17.07.2007 у справі № 2/127 господарського суду
Чернівецької області змінити, виклавши пункт четвертий резолютивної частини в
такій редакції.

Стягнути з Дочірнього підприємства
"Імпекс Інтернешнл Трейд Україна" на користь Приватного підприємця
ОСОБА_1 133000 грн. боргу, 8071 грн. річних. В стягненні інфляційних відмовити.

В решті апеляційну постанову
залишити без змін.

Судові витрати віднести на сторони
пропорційно задоволених вимог.

Доручити господарському суду
Чернівецької області видати відповідні накази.

Головуючий
В. Овечкін

судді
Є. Чернов

В.
Цвігун