донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

27.11.2007 р.                                                                           справа №6/256

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
Козачихін І.О. – директор, протокол № 7 від 28.02.02 р.,

від відповідача:
Пілютіна І.В. – за дов. № 197 від 27.11.07 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-інвест», м. Шахтарськ Донецької області

на рішення господарського суду

Донецької області

від
10.10.2007 року

по справі
№6/256

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубін», м. Макіївка Донецької області

до
Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-інвест», м. Шахтарськ Донецької області

про
Стягнення 7019 грн. 02 коп.

ВСТАНОВИВ:

У 2007 році позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рубін»,               м. Макіївка Донецької області, звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області до відповідача –Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-інвест», м. Шахтарськ Донецької області про стягнення 7019 грн. 02 коп.

У відповідності до ст. 22 ГПК України позивач надав доповнення до  позовних вимог та пояснив суду першої інстанції, що  згідно ст.38 Уніфікованого закону, 27.03.2007р. ТОВ “Рубін” було пред”явлено вексель до відповідача, ТОВ “Еко-інвест”, за його юридичною адресою: 86200, м. Шахтарськ, пл. Театральна, 7, що підтверджується поверненими листами до закінчення однорічного терміну. Зазначив, що коли стало відомо про фактичну адресу відповідача, він знову пред”явив вексель для оплати, але відповідач  відмовив в оплаті векселя, посилаючись на закінчення однорічного терміну.  Згідно вимог ст. 48 Уніфікованого закону на суму векселя 5 269 грн. 31 коп. позивач нарахував відповідачу штраф 6% у сумі 316 грн. 16 коп. та інфляційні у сумі 964 грн. 29 коп., в зв”язку з чим просив суд першої інстанції стягнути  з ТОВ “Еко-інвест”, м. Шахтарськ основний борг у розмірі   5 269 грн. 31 коп.,   штраф у розмірі 316 грн. 16 коп.  та  інфляційні у розмірі 964 грн. 29 коп. у відповідності до договору № 39 від 10.03.05 р., а всього - 6 549 грн. 76 коп.

Рішенням від 10.10.2007р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рубін», м. Макіївка Донецької області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-інвест», м. Шахтарськ Донецької області про стягнення         7019 грн. 02 коп. були задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 5269 грн. 31 коп., в решті частини позову відмовлено.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-інвест»,                      м. Шахтарськ Донецької області, з прийнятим рішенням не згоден, вважає, що рішення господарського суду Донецької області підлягає скасуванню через те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд поновити строк на подання апеляційної скарги, рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2007 року скасувати та направити справу на новий розгляд.

Позивач по справі, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рубін»,                   м. Макіївка Донецької області, надав судовій колегії відзив на апеляційну скаргу, яким просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області - без змін.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки відповідно до ст. 129 Конституції України одним з основних принципів судочинства є забезпечення апеляційного оскарження, ч. 2 ст. ст. 124 Конституції України передбачає право особи на захист судом її прав, юрисдикція судів розповсюджується на всі правовідносини, які виникають у державі. Згідно  ст. 2 Закону України «Про судоустрій», суд здійснює правосуддя у відповідності із принципом верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України і законами прав і законних інтересів юридичних осіб. Частиною 3 Закону України «Про судоустрій»встановлено, що судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи в порядку, встановленому Конституцією України та законами.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності  - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 10.03.05 р. між ТОВ “Рубін”,                               м. Макіївка та ТОВ “Еко-інвест”, м. Шахтарськ, був укладений договір № 39, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов”язання  передати у власність відповідача товар в строки, узгоджені між сторонами, а відповідач зобов”язався прийняти та оплатити його вартість.

В підтвердження позовних вимог позивач надав суду першої інстанції докази поставки товару, а саме: витратні накладні та акт звірки розрахунків станом на 01.09.07 р., що підписані уповноваженими особами обох підприємств та скріплені печатками.

У відповідності до п. 2.1 договору № 39 від 10.03.05 р., сторони встановили, що розрахунки за поставлені паливно-мастильні матеріали здійснюються відповідачем на підставі рахунку за ціною, вказаною у рахунку не пізніше п”яти банківський днів від дати поставки.

Відповідач свої зобов”язання за договором  виконав частково лише у сумі 247834 грн. 76 коп., про що свідчать банківські виписки та згідно договору № 2/09-АШ від 02.09.05 р. погасив борг вугіллям за витратною накладною № 14/10-4 від 14.10.05 р. в сумі 20000 грн. 00 коп., в результаті чого у ТОВ “Еко-інвест”,                      м. Шахтарськ перед позивачем виникла заборгованість у розмірі  5 269 грн. 31 коп.

Позивач регулярно звертався до відповідача з вимогами виконати свої договірні зобов”язання, і ТОВ “Еко-інвест”, м. Шахтарськ  було емітовано простий вексель №6 від 06.04.06 р. на суму боргу  у розмірі 5269 грн. 31 коп. з терміном погашення “за пред”явленням” ТОВ “Рубін”,  м. Макіївка.

Позивачем було одержано вищезазначений вексель і він став законним векселедержателем, що підтверджується  актом прийому-передачі векселя від 06.04.06 р. від ТОВ “Еко-інвест”  в якості оплати поставлених паливно-мастильних матеріалів  відповідно до договору № 39 від 10.03.05 р.

Таким чином, між сторонами  закінчилися цивільні правовідносини за договором, оскільки відповідач шляхом передачі векселю розрахувався перед позивачем за договором в повному обсязі. Між сторонами виникли вексельні правовідносини, які регулюються як Цивільним кодексом України, так і спеціальним вексельним законодавством.

Дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правові норми, які підлягають застосуванню, вислухавши пояснення сторін, судова колегія дійшла висновку, що:

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 21 Закону України “Про цінні папери та фондову біржу” зазначено, що вексель є цінним папером, який засвідчує безумовне зобов’язання векселедавця сплатити обумовлену в ньому суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно ст. 34, 77 Уніфікованого Закону вексель повинен бути пред’явлений до платежу згідно визначеному у векселі терміну. Пред”явити вексель до сплати позивач в призначений термін не зміг з причини відсутності відповідача за юридичною адресою, що підтверджено довідками Укрпошти 26.03.07 р. та            11.06.07 р.

На претензію позивача № 113 від 01.06.07 р. про добровільне перерахування заборгованості, відповідач відповів відмовою № 136 від 03.07.07 р., у зв»язку з чим позивач звернувся до господарського суду Донецької області.

Векселедержатель має право на стягнення вексельної суми в порядку і межах строку вексельної давності, встановленої Уніфікованим законом про переказні та прості векселі.

Статтею 70 Уніфікованого закону про переказні та прості векселі встановлено, що вимоги, які випливають із переказного векселя до акцептанта, погашаються після закінчення трьох років з дня платежу незалежно від протесту векселя. В силу ст. 77 Закону до простого векселя застосовуються положення, що відносяться до переказного векселя, зокрема, строки вексельної давності (ст.ст. 70, 71 Закону).

Згідно ст. 78 Уніфікованого закону про переказні та прості векселі, векселедавець простого векселя зобов’язаний так саме, як і акцептант за переказним векселем, тобто вимоги за векселями до акцептанта переказного чи векселедавця простого векселя можуть бути подані протягом трьох років з дня платежу незалежно від протесту векселя. Отже судом першої інстанції правомірно встановлено, що позовні вимоги позивачем доказані та підлягають задоволенню.

Оскільки  відповідачем   до теперішнього часу грошова сума в розмірі               5269 грн. 31 коп. за вищезазначеним векселем на оплачена, то суд першої інстанції правомірно встановив, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими  та такими, що підлягають задоволенню.

Передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК права позивача змінити підставу або предмет позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. В даній справі вимоги про стягнення штрафу не є збільшенням позовних вимог, тому ці вимоги правомірно не прийняті судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 22 ГПК України в якості збільшення позовних вимог і в зв»язку з чим, судом першої інстанції правомірно відмовлено у вимогах  позивача щодо стягнення  штрафу у сумі 6% в розмірі 316 грн. 16 коп.

Оскільки Уніфікованим законом не передбачено стягнення інфляційних, то заявлені позивачем вимоги   про стягнення  інфляційних у розмірі 964 грн. 29 коп.  відповідно ст.48 Уніфікованого закону місцевим господарським судом також правомірно не задоволені.

Враховуючи вищенаведене, місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги позивача частково в розмірі  5269 грн. 31 коп., в решті позовних вимог відмовив.

Стосовно клопотання скаржника щодо поновлення строку для подачі апеляційної скарги на рішення господарського суду Донецької області від 10.10.07 р. суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції було прийнято 10.10.07 р., останній день  для подачі апеляційної скарги –20.10.07 р., але оскільки останній день оскарження рішення суду першої інстанції є вихідним днем, то останнім днем оскарження вважається наступний за вихідним робочий день –22.10.07 р. Як вбачається зі штампу канцелярії господарського суду Донецької області, скаржник подав апеляційну скаргу нарочно 22.10.07 р., тобто у межах строку, передбаченого для подачі апеляційної скарги. Дане клопотання скаржника не розглядалося судовою колегією  з вищенаведених причин.

Посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення суду на застосування норм ст. 54 Уніфікованого закону  є помилковим, оскільки обставини не знаходження боржника за юридичною адресою не є неподоленою перешкодою, але це не призвело до прийняття неправильного рішення, тому не приймається судовою колегією до уваги. В цій частині апеляційна інстанція вважає необхідним зазначити, що звернення позивача до відповідача за його юридичною адресою, навіть у випадку повернення поштової кореспонденції, вважається належним пред»явленням вимоги, оскільки згідно вимог ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до ЄДР, не були до нього внесені, вони не можуть бути використанні в спорі з третьою особою. Тобто, в даному випадку відповідач не має права посилатися на своє місцезнаходження за іншою фактичною адресою, як на підставу неналежного звернення позивача до нього з вимогами про сплату векселю, оскільки про зміну свого місцезнаходження він повинен повідомити Державного реєстратора для подальшого посилання на неналежне його повідомлення третіх осіб у взаємовідносинах з ними. Крім того, в матеріалах справи є наявними  відповіді відповідача на претензії та звернення позивача про витребування додаткових документів та відмову у платежі за спірним векселем в зв»язку з пропуском річного строку, що свідчить про неповажність заперечень відповідача по даній справі.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2007 року у справі № 6/256 ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-інвест»,           м. Шахтарськ Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2007 року у справі № 6/256  залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від  10.10.2007 року у справі № 6/256  –без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п’ятиденний термін  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий

Судді:

Надр. 5 прим:

1 –у справу;

2 –позивачу;

3 –відповідачу;

4 –ДАГС;

5 –ГС Дон. обл.;

Ложка Н.Л.