СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 жовтня 2007 р.           Справа 11/275-07

за позовом    товариства з обмеженою
відповідальністю  «Вінницький
регіональний

молодіжний житловий
комплекс», м. Немирів

до                   суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1, м. Вінниця

про                 стягнення 40324 грн. 52 коп..

Суддя      В. Матвійчук

при секретарі судового засідання Т.
Кармаліта, за участю представників:

від
позивача         -  О. Шабатура за довіреністю;

відповідач            -
ОСОБА_1.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з
суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1борг в сумі 40324
грн. 52 коп..

В процесі розгляду справи
позивач  подав  заяву від 30.10.2007р.,  якою зменшує позовні вимоги на  10289 грн. 07 коп. та просить стягнути з
відповідача 30035 грн. 45 коп..

Позов із заявою мотивовано тим, що
між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, на підставі рахунку
платіжним доручення № 815 від 23.12.2003р. позивач перераховав на рахунок
відповідача  кошти в сумі 40000 грн. на
придбання будівельних матеріалів. Відповідач в свою чергу  накладними № 35 від 02.07.2004р. та № 35/1
від 13.07.2007р. передав позивачу будівельні матеріали на суму 10289 грн. 07
коп..  В липні 2004 року позивачем було
знято з бухгалтерського обліку  матеріальні
цінності за вказаними накладними на суму 10613 грн. 59 коп..

Відповідач у відзиві від
11.10.2007р. заперечує проти позову посилаючись не те, що  в грудні 2003 р. до відповідача звернувся
представник позивача з пропозицією придбати за переліком (за розмірами, за
кількістю і в асортименті) переважно столярні вироби та шифер. Відповідно до
кількості та вартості будівельних матеріалів відповідачем було підготовлено
рахунок від 18.12.2003 р. № 58 на загальну суму 40 000 грн. з урахуванням
знижки, як на оптову партію. На початку 2004 року, цей самий представник  з'явився до відповідача з платіжним
дорученням на зазначену суму та дорученням від позивача на отримання
товарно-матеріальних цінностей і протягом певного періоду, приблизно протягом
місяця, вивіз усі оплачені будівельні матеріали. Кожне відвантаження
будівельних матеріалів супроводжувалось двостороннім підписанням відповідних
накладних, в яких зазначались найменування матеріалів їх кількість та вартість.
Проте, на сьогоднішній день відсутні докази відвантаження будівельних
матеріалів, оскільки збіг трирічний термін зберігання  первинних документів. Окрім того, відповідач
просить суд застосувати строк позовної давності
мотивуючи  це тим, що у разі
невиконання відповідачем свого обов'язку передати будівельні матеріали
позивачу, який виник у нього тільки після сплати позивачем коштів 23.12.2003 р.
п/д № 815 за ці матеріали, то право на пред'явлення вимоги передати будівельні
матеріали згідно абз. 2 ч. 2 ст. 261 ЦК України у позивача виникає на наступний
день після оплати, тобто 24.12.2003р. І враховуючи, семиденний термін виконання
зобов'язання з моменту пред'явлення вимоги, згідно ч.2 ст. 530 ЦК України та
пільговий строк згаданий в абз. 2 ч. 2 ст. 261 ЦК України, початок перебігу
позовної давності починає спливати з 24.12.2003 р. + сім днів = з 31.12.2003
р.. А на сьгоднішній день, тобто на час заявлення позову, трирічний строк
позовної давності давно минув, тобто право позивача на звернення до суду про
захист свого нібито порушеного права або інтересу, було втрачено ним ще
01.01.2007 р., тобто 9 місяців і 27 днів назад.

Роз`яснивши процесуальні права,
повно і всебічно оцінивши подані сторонами докази та заслухавши пояснення
учасників судового процесу, судом встановлено наступне.

Відповідно до рахунку № 58 від
18.12.2003р. позивач платіжним дорученням № 815 від 23.12.2003р. здійснив передплату
на рахунок відповідача  в сумі 40000
грн.. Відповідач в свою чергу накладними № 35 від 02.07.2004р. та № 35/1 від
13.07.2007р. передав позивачу будівельні матеріали на суму 10289 грн. 07 коп..

Посилання відповідача на те, що з
його сторони зобов'язання виконано повністю,
не може бути прийнятим оскільки, доказів в підтвердження таких обставин
суду надано лише на суму 10289 грн. 07 коп. (на яку зменшено позовні вимоги),
а  згідно ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна
сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень шляхом подання доказів.

Вимога відповідача про застосування
позовної давності не може бути прийнята судом, оскільки, в силу ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги. Як свідчать матеріали справи,  позивачем 2 березня 2007 року на адресу відповідача
направлено претензію за № 2  з вимогою
погасити дебіторську заборгованість  в
сумі 40000 грн.. 07.03.2007р. вказана претензія вручена відповідачу особисто,
про що свідчить світлокопія повідомлення про вручення поштового відправлення №
27741.

Таким чином, перебіг
трирічного  строку, встановленого  ст. 257 ЦК України,  для вимоги вказаній в претензії  почався з 08.03.2007р., а тому  у суду відсутні підстави для застосування
такого строку.

Суд не погоджується з твердженням
позивача, що між сторонами фактично укладено договір купівлі-продажу
будівельних матеріалів виходячи з наступного.

Так у відповідності зі ст. 153 ЦК
УРСР (який діяв на час виписування
рахунку № 58 та платіжного доручення № 815), договір вважається
укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі
ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Враховуючи, що предметом спору є
відповідальність за порушення договору, суд відповідно до пунктів 4 і 10
Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, застосовує його
до правовідносин які склалися і продовжують існувати між сторонами.

Відповідно до ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким,  що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах,
у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Статтею 638 ЦК України визначено,
що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови
про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В Господарському кодексі України,
який є спеціальним законом і регулює саме господарські відносини, зокрема в ст.
180 визначено, що  при  укладенні господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському
договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість
продукції (робіт,  послуг),  а також вимоги до їх  якості.

З огляду на викладене, твердження
позивача, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу
шляхом обміну платіжним дорученням, накладними та рахунком є безпідставним,
оскільки ні в рахунку № 58, ні платіжному дорученні № 815 не дотримані вимоги
вищевказаних законодавчих актах, а накладні № 35 та № 35/1  є  первинними  документи,
які  фіксують виключно факти
здійснення господарських операцій, а не істотні умови.

В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України та
ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового права та інтересу у відповідний. Суд може
захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором
або законом.

Разом з тим, позивач заявляє
вимогу  про стягнення  з суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1боргу в сумі 30035 грн. 45 коп., якого у відповідача у
заявленій позивачем формі не існує.

З огляду на вищевикладене в його
сукупності,  суд вважає, що позивачем не
вірно вибрано спосіб відновлення порушеного права, а тому не вбачає  правових підстав для   задоволення позову.

Керуючись  ст.ст.43, 32, 33, 43, 49, 82, 84,
85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И
В:

У позові товариства з обмеженою
відповідальністю «Вінницький регіональний молодіжний житловий комплекс»про
стягнення з суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1боргу  в сумі 30035 грн. 45 коп.
відмовити.

Рішення оформлено та підписано 05.11.2007р.

Суддя