Київський міжобласний апеляційний господарський суд
________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.07                                                                                            Справа №  19/229

Київський міжобласний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді:          Шевченко  В. Ю. (доповідач по справі),

суддів:                                 Ільєнок Т.В. суддів:                                 Корсакової Г.В.

.

Секретар судового засідання Швидак С.І.

за участю представників сторін

від позивача:
Реута Н.В. –дов. № 11624/10/10-044 від 04.05.2006 року

від відповідача 1:
не з’явилися

від відповідача 2: не з’явилися

розглянувши апеляційну скаргу Кременчуцької об’єднаної державної податкової інспекції на постанову господарського суду Полтавської області від 09.11.2006 р.

у справі №19/229 (суддя Безрук Т.М.)

за  позовом  Кременчуцької об’єднаної державної податкової інспекції

до                    1. Товариства з обмеженою відповідальністю „Інкомекономбуд”

2. Приватного підприємства „Прокус-мастер-принт”

про          визнання недійсним господарського зобов'язання та стягнення 48712,97грн.,

в  с  т  а  н  о  в  и  в :

Кременчуцька об’єднана державна податкова інспекція звернулася до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Інкомекономбуд”, Приватного підприємства „Прокус-мастер-принт” про визнання недійсним господарського зобов'язання та стягнення 48712,97грн. (а.с.3-6). Позов обґрунтовується тим, що при проведені податковими органами оперативних заходів, встановлено здійснення першим відповідачем господарської операції по усній угоді із другим відповідачем на суму 12400,32 грн., з яких ПДВ 2066,76 грн. Позивач вважає, що дана угода має бути визнана недійсною на підставі ст. 207 ГК України, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва статут другого відповідача, його свідоцтво платника ПДВ, фінансово-господарські документи визнанні недійсними з 30.10.2002р.

Господарським судом Полтавської області по справі №19/229 прийнята постанова від 09.11.2006р., якою в задоволенні позову відмовлено (а.с.136-138). Постанова мотивована тим, що позивачем не надано жодних належних доказів укладання спірної угоди саме між відповідачами.

Не погоджуючись із даною постановою, Кременчуцька об’єднана державна податкова інспекція звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову господарського суду Полтавської області від 09.11.2006 р. та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Ухвалами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.01.2007 року, 15.01.2007 року та 18.01.2007 року скарга позивача прийнята до розгляду, проведені підготовчі дії та порушене апеляційне провадження у справі.

В судове засідання 19.02.2007 року представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав. Представники відповідачів в судове засідання не з’явилися, але їх нез’явлення не перешкоджає розгляду по суті апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судова колегія апеляційного суду виходить із наступних обставин.

Як стверджує в позовній заяві Кременчуцька ОДПІ між ТОВ „Інкомекономбуд” та ПП „Прокус-мастер-принт” була укладена усна угода. На виконання угоди ТОВ „Інкомекономбуд” видав ПП „Прокус-мастер-принт” податкову накладну №214а від 30.11.2004р. на загальну суму 12400,32 грн., в т.ч. ПДВ –2066,72 грн.(а.с.39), а останній поставив першому відповідачу молоко в кількості 8 тисяч літрів на суму 12400,32 грн. по накладній №ПН-00006 від 01.11.2004р.(а.с.40).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2003р. визнано недійсним статут ПП „Прокус-мастер-принт”, його свідоцтво платника податку на додану вартість, фінансово-господарські документи, видані ПП „Прокус-мастер-принт” на ім’я Процента Олександра Сергійовича з 30.10.2002р. (а.с.82-83).

Позивач вважає, що фактичне виконання господарського зобов’язання, яке на його думку виникло із усної угоди, підтверджується складанням та передачею першому відповідачу накладної №ПН-00006 від 01.11.2004р. Кременчуцька ОДПІ наполягає на тому, що ПП „Прокус-мастер-принт” діяло з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, що підтверджується постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22.02.2006р. по справі №9/81 (а.с.90-96).

Кременчуцька ОДПІ звернулася з вимогами (за текстом) про визнання недійсним господарського зобов'язання з купівлі-продажу товару укладену між ПП „Інкомекономбуд” та ПП „Прокус-мастер-принт”, виконання якої відбулося відповідно до накладних виписаних ПП „Прокус-мастер-принт” ПП „Інкомекономбуд” №214а від 30.11.2004р. та про стягнення з ТОВ „Інкомекономбуд” на користь Держави грошові кошти в сумі 48712,97грн.

Крім цього, позивач також наполягав зобов’язати ПП„Прокус-мастер-принт”, повернути ТОВ „Інкомекономбуд” все одержано згідно угоди щодо купівлі-продажу продуктів споживання в сумі 48712,97грн.

Перший відповідач заперечує проти позову, зокрема з тих підстав, що не мав договірних відносин з ПП „Прокус-мастер-принт”, наявні в справі накладна №ПН-00006 від 01.11.2004р. та податкова накладна №214 від 30.11.2004р. не можуть бути належним доказом у справі, оскільки не підписані посадовими особами сторін та не відповідають вимогам п. 2 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова місцевого суду має бути залишена без змін, виходячи із наступного.

Позивач наполягає на визнанні недійсним господарського зобов'язання з купівлі-продажу товару, яке виникло внаслідок укладання усної угоди, та стягнення з першого відповідача 48712,97 грн. на користь Держави.

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарське зобов’язання може виникнути з господарського договору або інших угод передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.7 ст.189 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Як встановлено п.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом укладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Згідно з ч.8 цієї статті у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Цивільний кодекс України визначає що цивільні права та обов’язки виникають з договорів та інших правочинів.

За ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ст.203 ЦК України). Правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (п.1 ст.208 ст.206 ЦК України). Письмові правочини підписуються сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України). При цьому за ч.1 ст.218 ЦК України в разі недодержання сторонами письмової форми правочину та заперечення факту його вчинення чи оспорення окремих його частин рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Домовленість двох осіб про передачу майна за грошову винагороду за правовим змістом є домовленістю про купівлю-продаж товару. Такі дії відноситься до двосторонніх правочинів (договорів) і не може вважатися одностороннім правочином. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна підтвердити ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Тобто обов’язок підтвердити поданими доказами наявність обставин, з якими закон пов’язує недійсність господарського зобов’язання, покладається на Кременчуцьку ОДПІ.

Згідно ч.4 ст.70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, обов'язок доведення того, що господарське зобов'язання, на визнані недійсним якого наполягає позивач, дійсно виникло внаслідок укладання відповідачам угоди купівлі-продажу товару, покладається на Кременчуцьку ОДПІ.

Згідно ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999р. №996-XIY, факти здійснення господарських операцій повинні фіксуватися в первинних документах, які складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо –безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999р. №996-XIY, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити як посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що мають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наявна в справі прибуткова накладна №ПН-00006 від 01.11.2004р. не містить назв посад, прізвищ та підписів осіб, які б підтвердили факт здійснення передачі та одержання товару, зазначеного в накладній (а.с.40).

Тобто, ця накладна не відповідає вищевказаним вимогам ч.2 ст.9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, і тому не може бути належним доказом як укладення угоди між сторонами, так і доказом передачі зазначеного в ній товару. Іншого примірника вказаної накладної, на якому б були всі відповідні реквізити, позивачем не надано і підстави вважати що він існує у суду відсутні.

Не є належним доказом укладення угоди між відповідачами надана позивачем копія податкової накладної №214а від 30.11.2004 р., оскільки вона підписана в односторонньому порядку особою, прізвище та посада якої не вказана. Наявна на вказаній податковій накладній печатка та підпис від ТОВ „Інкомекономбуд” посвідчують лише вірність копії накладної оригіналу, і не свідчать про факт укладення угоди.

Таким чином, жодних документальних доказів в підтвердження того що між відповідачами відповідно до вимог чинного законодавства була укладена угода на підставі якої виникло господарське зобов’язання, позивач не надав. Позивачем документально не обґрунтовано заявлену до стягнення суму в розмірі 48712,97грн., оскільки доказів укладення угоди (виникнення господарського зобов’язання) на таку суму до справи позивачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що позивачем належним чином не доведено факт укладання спірної угоди між сторонам.

Позов не підлягає задоволенню і з огляду на наступні підстави.

Кременчуцька ОДПІ звернулася з вимогою про визнання недійсним господарського зобов'язання з купівлі-продажу товару саме внаслідок вчинення його з метою, яка завідомо суперечила інтересам держави та суспільства, яка полягала в намаганні ухилитися від сплати податків (а.с. 5).

Але таке посилання поданими доказами не підтверджується.

Відповідно до ст. 72 КАС України, підставами звільнення від доказування в адміністративному судочинстві є: обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, а також вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Із матеріалів справи вбачається що судові рішення, які безпосередньо підтверджують факт ухилення від сплати податків відповідачів у справі, відсутні. Тобто, вказане посилання позивача не підтверджене засобами, які, відповідно до ст. 72 КАС України, не потребують доведення і в межах розглядаємої справи підлягає доведенню у загальному порядку.

Кременчуцька ОДПІ з посиланням на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2003р. та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 22.02.2006р. по справі №9/81, вважає що будь-яка діяльність ПП „Прокус-мастер-принт” є протиправною і суперечить інтересам держави і суспільства.

Апеляційний суд не приймає рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2003р. як доказ того, що вся діяльність другого відповідача з часу його створення є протиправною і суперечить інтересам держави і суспільства.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2003р. встановлено, що перереєстрація ПП „Прокус-мастер-принт” в державних органах після передачі документів Процентом О.С. Дідушко І.В. не відбулася. Засновник підприємства на момент винесення рішення є невстановлена особа, яка незаконно заволоділа корпоративними правами з порушеннями діючого законодавства. Отже, навіть із зазначеного рішення вбачається що відсутні підстави вважати що ПП „Прокус-мастер-принт” здійснювало незаконну діяльність з моменту створення.

Юридичним наслідком визнання недійсними установчих документів підприємства мало бути здійснення ліквідаційної процедури, під час якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, зокрема держави.

Сам факт визнання недійсними Статуту ПП „Прокус-мастер-принт” не спричиняв недійсності всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

Наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2003р. не звільняє від необхідності встановлення наявності умислу ТОВ „Інкомекономбуд” та/або ПП „Прокус-мастер-принт” на укладення угоди, в межах якої здійснювалися спірні господарські операції, з метою що суперечить інтересам держави та суспільства.

Жодних доказів того, що в діях відповідачів існувала мета, яка суперечить інтересам Держави та суспільства, Кременчуцька об’єднана державна податкова інспекція не надала.

Таким чином, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що положення ст.207 ГК України можуть застосовуватися до наявних, фактично укладених та взятих на себе сторонами зобов’язань.

Позовна вимога про стягнення 48712,97грн. також правомірно відхилена судом першої інстанції, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання недійсним господарського зобов’язання.

Відповідно до ст.ст. 195, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова місцевого суду прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, вона підлягає залишенню без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206 КАС України, Київський міжобласний апеляційний господарський суд, –

у  х  в  а  л  и  в :

1. Апеляційну скаргу Кременчуцької об’єднаної державної податкової інспекції на постанову господарського суду Полтавської області від 09.11.2006 року по справі №19/229 залишити без задоволення.

2. Постанову господарського суду Полтавської області від 09.11.2006 року по справі №19/229 залишити без змін.

3. Справу №19/229 повернути до господарському суду Полтавської області.

Ухвала апеляційного господарського суду, відповідно до ст. 254 КАС України, набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного господарського суду може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                          Шевченко  В. Ю.                                            Судді:                                                                                      Ільєнок Т.В.  Судді:                                                                                      Корсакова Г.В.