АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2007
№ 31/86

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Лоза В.М. - юрисконсульт, дов.
б/н від 10.01.2007;

від відповідача - Ковтун Н.В.- юр.
консультант, дов. б/н від 30.05.2007;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю
"Скіфія-Транс"

на рішення Господарського суду м.Києва від
06.03.2007

у справі № 31/86 (Качан Н.І.)

за позовом                               Товариство з
обмеженою відповідальністю "Реал-М "

до                                                   Товариство
з обмеженою відповідальністю "Скіфія-Транс"

про                                                  стягнення
7231,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від
06.03.2007 у справі №31/86 позов задоволено, з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 5 836,13 грн. основного боргу, 975,28 грн. пені, 340 грн.
збитків від інфляції, 80,11 грн. 3% річних, 470,09 грн. пені, 29,68 грн.
державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

Рішення мотивовано тим, що судом
встановлено факт добросовісного виконання позивачем свого обов'язку за
договором № 91/02 від 15.01.2002; відповідач належним чином не виконав
зобов'язання за договором, оскільки оплату за отримані послуги здійснив лише
частково і на день розгляду справи заборгованість відповідача обліковується у розмірі
5 836,13 грн.; обов'язок сплатити пеню, збитки від інфляції, річні встановлено
ст.ст. 549, 625 ЦК України, п. 7.4 договору; за уточненим розрахунком розмір
пені складає 975,28 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2007 у справі № 31/86
скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для
справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у
рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення та
неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм
процесуального права та залишити позов без розгляду.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Відповідач стверджує, що справу
розглянуто господарським судом за відсутністю відповідача, не повідомленого
належним чином про місце засідання суду, судом не було задоволено клопотання
про відкладення розгляду справи.

Заявник посилається на те, що судом
не було з'ясовано про втрату юридичної сили договору № 91/02 від 15.01.2002
через те, що сторонами 22.03.2006 було укладено та підписано договір доручення
№ 148/06П на транспортно-експедиторське обслуговування і перевезення вантажів в
міжнародному сполученні, відповідно до умов якого і було здійснено перевезення
вантажу за маршрутом: м. Куфштайн, Австрійська Республіка - м. Харків та у
рішенні не надано оцінку сюрвейєрському звіту від 19.04.2006, який має
визначальне значення при прийнятті рішення.

Відповідач не погоджується із
висновком суду про те, що позивач виконав умови договору в повному обсязі і
тому відповідач повинен оплатити отриману послугу та посилається на умови п.п.
4.2, 4.3 договору від 15.01.2002.

Заявник посилається на незастосування
судом норм Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань", необґрунтоване подвійне нарахування пені у розмірах
975,28 грн. та 470,09 грн.

У запереченні на апеляційну скаргу
позивач просить відмовити в розгляді та задоволенні апеляційної скарги,
посилаючись, зокрема, на те, що позивач постійно повідомляв відповідача про час
та місце судового розгляду, надсилав копії документів, виданих судом, про що є
докази у матеріалах справи; у заявці, яка є невід'ємною частиною договору, не
вказаний номер договору доручення, тому стверджувати, що перевезення виконане
за договором від 22.03.2006 немає підстав, крім того, істотного значення для
вирішення спору ця обставина не має; із висновку сюрвейєрського звіту
вбачається причинно-наслідковий зв'язок між встановленими фактами неналежного
пакування, розміщення та закріплення вантажу і його пошкодженням; водій не
розміщував, не упаковував та не закріплював вантаж, тому вина за пошкодження не
може покладатись на позивача; законодавством України передбачено, що належне
навантаження, в тому числі упакування вантажу, закріплення, укриття, ув'язку
здійснюється вантажовідправником; позивач повністю виконав умови договору, не
допустив бездіяльності та не вчинив дій, які могли б спричинити пошкодження
вантажу.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи
доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем пред'явлений позов з
позовними вимогами про стягнення з відповідача 5 836,13 грн. основного боргу,
975,28 грн. пені, 340 грн. інфляційних втрат, 80,11 грн. 3% річних на підставі
ч. 1 ст. 307 ГК України, ст.ст. 625, 901, 903, 909, 924 ЦК України, у зв'язку
із простроченням оплати відповідачем наданих послуг згідно з договором від
15.01.2002 № 91/02 та умовами заявки від 06.04.2006.

Ухвалою суду першої інстанції від
12.12.2006 у справі № 31/86 про порушення провадження у справі розгляд справи
призначено на 02.02.2007, а ухвалою від 02.02.2007 розгляд справи відкладено на
02.03.2007. Як вбачається із протоколу судового засідання від 02.03.2007 за
відсутності у судовому засіданні представника відповідача було оголошено
перерву до 06.03.2007. В судовому засіданні 06.03.2007 за відсутності
представника відповідача судом оголошено вступну та резолютивну частини
рішення. Таким чином справу розглянуто господарським судом за відсутністю
відповідача, не повідомленого належним чином про місце засідання суду, що
згідно із ст. 104 ГПК України є в будь-якому випадку підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.

Твердження позивача про
повідомлення відповідачу про час та місце судового розгляду немає підстав
прийняти до уваги, оскільки здійснення повідомлень сторонами одна одну не
передбачено нормами ГПК України, отже не належними.

Згідно із ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і
додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний
господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному
обсязі.

Заявкою від 06.04.2006, переданою
відповідачем та прийнятою до виконання позивачем, передбачено здійснення
перевезення вантажу автотранспортом за маршрутом: Австрійська Республіка -
Україна, за що підлягала сплаті сума фрахту 2 400 євро в гривнях по оригіналах
документів протягом 7 - 10 банківських днів.

Замовлене перевезення здійснено,
вантаж видано вантажоодержувачу 19.04.2006, про що свідчить відмітка у гр. 24
CMR № 010249.

Виставлений позивачем
рахунок-фактура № СФ-0000267 від 17.04.2006 на оплату транспортних послуг
всього на суму 14 657,93 грн. відповідачем оплачений частково 15 та 16.05.2006,
залишок заборгованості склав 5 836,13 грн.

В позовній заяві позивач
посилається на виконання договору від 15.01.2002 № 91/02, а відповідач у
апеляційній скарзі стверджує про втрату юридичної сили цього договору у зв'язку
з укладенням сторонами договору № 148/06П від 22.03.2006.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 180 ГК
України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються
ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства; строком дії
господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання
сторін, що виникли на основі цього договору.

Згідно зі ст.ст. 626, 631 ЦК
України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; строком
договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.

22.03.2006 між позивачем та
відповідачем укладено договір-доручення № 148/06П на транспортно-експедиторське
обслуговування та перевезення вантажів у міжнародному сполученні, предметом
якого згідно із п. 1.1 договору є порядок взаємовідносин, що виникають між
сторонами при плануванні, здійсненні і розрахунках за перевезення вантажів у
міжнародному автомобільному сполученні.

Згідно із п. 12.1 договору №
148/06П даний договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2008.

В п. 2.3 договору № 148/06П сторони
погодили умову про те, що про конкретні умови по кожному перевезенню сторони
домовляються у разовому замовленні, яке відповідач, за договором експедитор,
надсилає позивачу, за договором перевізнику, після погодження з позивачем;
замовлення-заявка є невід'ємною частиною договору.

Таким чином сторони, погодивши
умови заявки на здійснення міжнародного автомобільного перевезення вантажу
06.04.2006, тобто безпосередньо після укладення договору №148/06П,
усвідомлювали, що заявка, надана 06.04.2006, є невід'ємною частиною саме
договору № 148/06П, тому апеляційна інстанція погоджується із твердженням
відповідача про те, що заявка від 06.04.2006 надана та виконана відповідно до
умов договору, укладеного сторонами
22.03.2006 за № 148/06П.

Позивачем не надано доказів того,
що заявка від 06.04.2006 надана на виконання договору від 15.01.2002 № 91/02.

Оскільки умови про строк та порядок
оплати наданих послуг у заявці від 06.04.2006 погоджені пізніше, ніж у договорі
та стосуються конкретного перевезення, то належить керуватись умовами заявки.

Враховуючи умови заявки, видачу
вантажу одержувачу 19.04.2006, обов'язок оплатити надані транспортні послуги у
відповідача настав не пізніше ніж до 10.05.2006.

За змістом правочин у формі
укладених сторонами договору № 148/06П та заявки від 06.04.2006 є договором
транспортного експедирування, а позивач - експедитором, враховуючи зміст його
обов'язків за договором та заявкою, адже згідно зі ст. 1 Закону України
"Про транспортно-екпедиторську діяльність" від 01.07.2004 № 1955-ІV
експедитор (транспортний експедитор) - це суб'єкт господарювання, який за
дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного
експедирування.

Згідно зі ст. 316 ГК України за
договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується
за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 929 ЦК
України положення глави 65 „Транспортне експедирування” поширюються також на
випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Статтею 193 ГК України встановлено,
що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;
кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання
нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами
або договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,
що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або
законом.

Отже позовні вимоги позивача про
стягнення основного боргу, інфляційних втрат, річних відповідають вимогам
законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" від 22.11.1996 № 543/96-ВР
платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір
пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за
який сплачується пеня.

Таким чином, враховуючи зазначене
та керуючись нормами ч.ч. 1, 4, 6, ст. 231 ГК України, є підстави для
задоволення позовних вимог про стягнення пені за прострочку платежу у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що є меншим, ніж 0,1 %, передбачений п. 7.3
договору № 148/06П, та становить 461,29 грн. за період з 17.05.2006 до
01.11.2006.

Оскільки у справі № 31/86 відсутні
докази щодо збільшення позивачем розміру позовних вимог про стягнення пені на
суму 470,09 грн. у порядку ст. 22 ГПК України або наявності відповідного
клопотання у порядку ст. 83 ГПК України, то апеляційна інстанція вважає
висновок суду першої інстанції про стягнення 470,09 грн. пені, крім заявлених в
позовній заяві 975,28 грн., таким, що не відповідає нормам ГПК України та не
ґрунтується на матеріалах справи.

Із доводами апеляційної скарги,
частково, немає підстав погодитись, зважаючи на викладене та враховуючи
наступні обставини.

У протоколі судового засіданні від
02.03.2007 зазначено, що суд визнав письмове клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи обґрунтованим та задовольнив його.

Договір № 148/06П від 22.03.2006 не
був наданий суду першої інстанції сторонами та останні не посилались на цей
договір, у зв'язку з чим суд першої інстанції був позбавлений можливості надати
оцінку зазначеному договору.

Враховуючи доводи заявника в
апеляційній скарзі про неможливість взяти участь у судових засіданнях суду
першої інстанції, те, що судом не повідомлено відповідача про судове засідання
06.03.2007, апеляційний господарський суд визнав доведеною неможливість
відповідача надати копію договору № 148/06П у суді першої інстанції, у зв'язку
з чим, керуючись ст. 101 ГПК України, приймає зазначений додатковий доказ.

У позовній заяві позивач
обґрунтовує свої вимоги нормами законодавства та укладеним сторонами договором
і заявкою, та обставина, що позивач помилково послався на договір № 91/02, а не
договір № 148/06П, не змінюють суті заявлених позивачем позовних вимог.

Пунктами 4.2, 4.3 договору №
148/06П не передбачена залежність між станом вантажу, одержаним
вантажоодержувачем внаслідок виконання міжнародного автомобільного перевезення
та обов'язком відповідача оплатити
автотранспортні послуги у розмірі, погодженому сторонами.

Оскільки сюрвейєрський звіт
складено за результатами дослідження причин пошкодження вантажу, а позовні
вимоги ґрунтуються на обставинах невиконання відповідачем обов'язку оплатити
надані позивачем автотранспортні послуги і ані законодавством, ані матеріалами
справи не встановлена залежність між обов'язком відповідача оплатити
автотранспортні послуги та встановленням вини вантажовідправника і перевізника
у пошкодженні вантажу, обставин пошкодження, причини, наслідково-причинного
зв'язку між діями чи бездіяльністю відправника та перевізника, обставин
наявності збитків, пов'язаних із пошкодженням вантажу, його розміру, то немає
підстав для твердження про визначальне значення вказаного сюрвейєрського звіту
для прийняття рішення у справі № 31/86.

Вимога апеляційної скарги про
залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню, оскільки підстави,
передбачені ст. 81 ГПК України, у справі № 31/86 відсутні.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення
апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції повністю та
прийняття нового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
"Скіфія-Транс" задовольнити частково.

2.          Рішення Господарського суду міста
Києва від 06.03.2007 у справі № 31/86 скасувати.

3.          Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Скіфія-Транс" (01033, м. Київ, вул. Генерала
Родимцева, 15; ) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Реал-М" (46001, м. Тернопіль, вул. Крушельницької,
18/613; ) 5 836,13 грн. основного боргу, 461,29 грн. пені,
340 грн. інфляційних втрат, 80,11 грн. 3% річних, 94,75 грн. державного мита,
109,61 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В решті позову відмовити.

4.          Видачу наказу доручити Господарському
суду міста Києва.

5.          Справу № 31/86 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Губенко Н.М.

Судді
Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.