ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2007 р.
14:00
Справа №  8/400/07

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

у складі судді Гриньової Т.В.,

при секретарі Сербіні К.Л.,

за участю представників:

позивача –Загороднюк Є.В. по дов. № 9776/9/10-011 від 12.03.2007р.;

відповідача –1 –Михайлюк М.А. по дов. від 19.06.2007р.,

представник відповідача - 2 у судове засідання не з’явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Державної податкової інспекції (ДПІ) у Центральному районі м. Миколаєва,

54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 24,

до товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) “Техноконтракт”,

54000, пр. Леніна, 101,

та товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) “Перліт”,

54000, м. Миколаїв, пр. Леніна, 267, кв. 33,

про визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИВ:

ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва (далі - позивач) звернулася до господарського суду з позовною заявою № 22886/9/10-011 від 16.06.2007р. про визнання недійсним договору № 12-6/05 про надання юридичних послуг укладеного 24.06.2005р. між ТОВ “Техноконтракт” (далі відповідач - 1) та ТОВ “Перліт” (далі –відповідач - 2), а також про визнання недійсним договору № 03-09/05 про надання консультаційної послуги укладеного 30.09.2005р. між відповідачем –1 та відповідачем –2. Крім цього, в заяві позивач просить суд застосувати наслідки визнання недійсними господарських зобов’язань, передбачені ст. 208 ГК України.

Про час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач –1 проти позову заперечує, при цьому зазначає, що зміст  оскаржуваних договорів не протиричить Цивільному кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому їх не можна вважати недійсними. Відповідач - 1 при виконанні вказаних договорів не знав і не міг знати про те, що відповідач - 2 за вересень та листопад 2005 року звітував з нульовими показниками і відповідно не сплачував свої податкові зобов’язання. Також відповідач - 1 посилається на те, що він є сумлінним платником податків, своєчасно звітує за результатами своєї господарської діяльності, не має заборгованості з податків та інших передбачених законодавством обов’язкових бюджетних платежів та зборів, отже з його боку відсутні жодні ознаки умислу на здійснення правочину з метою, завідомо суперечній інтересам держави і суспільства, а саме ухилення від оподаткування. Крім того, сплачені за вказаними договорами 261000 грн. та 81000 грн. є сумою фактично понесених витрат відповідачем –1 у грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснених як компенсація вартості послуг, які придбано для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Дана сума була відповідно до ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” віднесена до валових витрат підприємства. Також відповідачем –1 у повній відповідності до вимог Закону України “Про податок на додану вартість” було сформовано податковий кредит та податкові зобов’язання з податку на додану вартість згідно податкових накладних, виданих на виконання договорів № 12-6/05 від 24.06.2005р. та № 03-09/05 від 30.09.2005р.

Відповідач - 2  правом участі у судовому засіданні не скористався, позов не заперечив і не спростував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача –1,  господарський суд дійшов висновку про відмову в позові. Висновок суду ґрунтується на такому:

24.06.2005р. між ТОВ “Техноконтракт” (замовник) та ТОВ “Перліт” (виконавець) було укладено договір № 12-6/05, на виконання умов якого ТОВ “Перліт” були надані юридичні послуги, що підтверджується актами виконаних робіт від 30.09.2005р. на суму 180000 грн., від 30.11.2005р. на суму 81000 грн., від 31.12.2005р. на суму 30000 грн., а також податковими накладними № 30/90 від 30.09.2005р. на суму 180000 грн., № 30/11-05 від 30.11.2005р. на суму 81000 грн., № 31/12-05 від 31.12.2005р. на суму 36000 грн.

Факт оплати замовником виконаних робіт підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 249 від 12.01.2006р., № 261 від 23.01.2006р., № 270 від 25.01.2006р., № 283 від 27.01.2006р., № 145 від 31.10.2005р., № 101 від 03.10.2005р., № 103 від 04.10.2005р., № 106 від 05.10.2005р., № 107 від 06.10.2005р., № 111 від 07.10.2005р., № 117 від 10.10.2005р., № 118 від 11.10.2005р., № 120 від 12.10.2005р., № 121 від 13.10.2005р., № 123 від 14.10.2005р., № 127 від 17.10.2005р., № 128 від 18.10.2005р., № 130 від 19.10.2005р., № 111 від 20.10.2005р., № 134 від 21.10.2005р., № 137 від 14.10.2005р., № 138 від 15.10.2005р., № 139 від 26.10.2005р., № 141 від 27.10.2005р. на загальну суму 261000 грн. Залишок несплаченої суми за надані послуги складає 36000 грн.

30.09.2005р. між ТОВ “Техноконтракт” (замовник) та ТОВ “Перліт” (виконавець) було укладено договір № 03-09/05 від 30.09.2005р., на виконання умов якого ТОВ “Перліт” були надані консультаційні послуги на загальну суму 81000 грн. Надані послуги були оплачені замовником, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру № 183 від 08.12.2005р., № 184 від 09.12.2005р., № 188 від 12.12.2005р., № 190 від 14.12.2005р., № 191 від 15.12.2005р., № 198 від 19.12.2005р., № 209 від 26.12.2005р., № 212 від 29.12.2005р., № 214 від 30.12.2005р.

Позивач просить визнати вказані договори недійсними з підстав, передбачених ст. 207 Господарського  кодексу України, оскільки вони укладені з метою, що суперечить інтересам держави  і суспільства та застосувати наслідки недійсності договорів згідно ст. 208 ГК України.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наступне.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 21.11.2006р. було визнано недійсними установчі документи ТОВ “Перліт” з дати реєстрації та свідоцтво платника ПДВ з дня його видачі.

В постанові суду зазначено, що підприємство відсутнє за місцем реєстрації,  установчі документи зареєстровані на підставну особу, що підтверджується поясненнями громадянки Жук В.В., яка згідно установчих документів є керівником ТОВ “Перліт”.

На підставі рішення суду, ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва актом № 72 від 27.12.2006р. анульовано свідоцтво платника ПДВ ТОВ “Перліт”.

Вказані обставини, на думку позивача, вказують на те, що створення ТОВ “Перліт” на підставі неправдивих даних свідчить про наявність наміру приховування прибутків від оподаткування, тобто про діяльність, що суперечить інтересам держави.

Відповідно до  ст. 207 ГК України, господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності),  може  бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 208 ГК України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

За загальним правилом до угод, що підпадають під ознаки ст. 207 ГК України, належать, зокрема, угоди спрямовані на приховування об’єктів оподаткування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності, тобто на спричинення шкоди інтересам держави та суспільства.  Однак, при прийнятті рішення по кожному спору необхідно встановити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання угоди, якою із сторін і якою мірою виконано господарське зобов’язання, а також вину сторін у формі умислу (наміру). При цьому умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це відповідні повноваження. Така ознака, як завідомість, свідчить, що сторони виходячи з обставин справи усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди (господарського зобов’язання), суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Виходячи з наведеного, наявність умислу не може підтверджуватись лише рішенням суду про визнання недійсними установчих документів юридичної особи. Таке рішення не може бути достатньою підставою для визнання укладеної таким підприємством угоди недійсною без встановлення обставин  щодо стану виконання підприємством конституційного обов’язку сплачувати податки, за результатами господарської діяльності в цілому та конкретної цивільно-правової угоди, зокрема.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 21.11.2006р. по справі № 16/482/06 було визнано недійсними установчі документи ТОВ “Перліт” з дати реєстрації та свідоцтво платника ПДВ з дня його видачі, оскільки суд встановив, що засновником підприємства є особа,  яка не мала наміру здійснювати підприємницьку діяльність, тобто підприємство було створено з порушенням встановленого законом порядку, а власник та керівник підприємства не здійснював безпосередньої самостійної діяльності направленої на отримання прибутку.

Посилання позивача на постанову господарського суду від 21.11.2006р., як на доказ наявності у ТОВ “Перліт” наміру на приховування прибутку, суд вважає безпідставним, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладанні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта господарювання. В зазначеному  рішенні відсутні обставини, встановлені в підтвердження того, що укладаючи спірні угоди, сторони або одна із сторін діяли  з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Крім того, сам факт визнання недійсними установчих документів не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до  моменту виключення з державного реєстру.

Згідно довідки  Головного управління статистики у Миколаївській області №19/10-410/4 від 19.06.2007р. - ТОВ “Перліт” значиться в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Згідно п. 2 ст. 33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, юридична особа є такою, що припинилась, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Таким чином, на момент укладання спірних угод ТОВ “Перліт” мало господарську правосуб’єктність, а саме визнану державою за певним суб’єктом господарювання можливості бути суб’єктом прав (мати і здійснювати господарські права та обов’язки, відповідати за їх належне виконання й мати юридичну можливість захищати свої права та законні інтереси від можливих порушень).

В пункті 6 постанови Пленум Верховного суду України від 28.04.1978р. № 3 із змінами та доповненнями “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз’яснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Посилання позивача на те, що ТОВ “Перліт” мало на меті приховування прибутків отриманих від реалізації товару спростовується матеріалами справи, а саме.

Акт  ДПІ у Ленінському  районі м. Миколаєва про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість № 72 від 27.12.2006р., не містить відомостей стосовно не подання ТОВ “Перліт” податкової звітності до ДПІ або про наявність податкової заборгованості з ПДВ на дату складання акту.

Що стосується розміру сплачених податків, то з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання стороною угоди обов’язків щодо подання звітності і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

Відповідно до п. 25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого Наказом ДПА України від 01.03.2000р. №79 (надалі - Положення), реєстрація платників податку на додану вартість діє до дати її анулювання, яке відбувається у випадках, визначених п.9.8 ст.9 Закону України “Про податок на додану вартість”. Анулювання реєстрації здійснюється шляхом анулювання Свідоцтва та виключення платника податку на додану вартість з Реєстру.

27.12.2006р. ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва складено акт № 72 про анулювання Свідоцтва платника ПДВ. Дату виключення ТОВ “Перліт” з реєстру платників ПДВ не зазначено, але, виходячи з приписів Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, виключення платника податків з реєстру не може передувати даті анулювання його свідоцтва платника ПДВ.

Таким чином, на момент укладання договорів № 12-6/05 від 24.06.2005р. та № 03-09/05 від 30.09.2005р. ТОВ “Перліт”, свідоцтво платника ПДВ № 19615706 від 01.06.2004р. не було анульовано, підприємство перебувало на податковому обліку як платник ПДВ і, відповідно, мало право на видачу ТОВ “Техноконтракт” податкових накладних.

Будь-яких інших доказів заподіяння шкоди державним інтересам у вигляді ненадходження  коштів до Державного бюджету України позивач до суду не надав.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Факт укладання договорів № 12-6/05 від 24.06.2005р. та № 03-09/05 від 30.09.2005р.між ТОВ “Техноконтракт” та ТОВ “Перліт” з метою, що суперечить інтересам держави та наявність наміру у 1-го та 2-го відповідачів щодо настання відповідних наслідків (діяльність з метою несплати податків) позивачем не доведено, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 87, 94, 98, 160-163, 167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Постанову може бути оскаржено в порядку ст. 186 КАС України.

Суддя
Т.В.Гриньова