ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2007 р.
№ 22/284

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючого
Козир Т.П.

суддів :
Грека Б.М.,
Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Державного житлово-комунального підприємства НАН України

на постанову
від 19.07.2007 р. Київського
апеляційного господарського суду

у справі
№ 22/284

за позовом
ПП “Фірма Е.І.В. Плюс”
(надалі –Фірма)

до
ТОВ “Євроресурс”
(надалі –Товариство);
Державного житлово-комунального підприємства НАН України
(надалі –Підприємство)

про
усунення перешкод в користуванні майном та зобов’язання виконати умови договору

за участю представників:

від позивача
-  Писаренко М.О.   (10.10.2007 р.)

від відповідача-1
-  Лисаков О.А.

від відповідача-2
-  Боярчуков М.Г., Кирик О.В.

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2006 р. Фірма звернулась до суду з позовом про зобов’язання Товариства та Підприємства не чинити перешкод у користуванні орендованим майном за типовим договором оренди № 18 індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій, підприємств НАН України від 01.03.2002 р., а саме –нежилим приміщенням загальною площею 294,4 кв. м., яке розташовано по вул. Горького, 124-128 у м. Києві на першому поверсі житлового будинку і знаходиться на балансі Підприємства. Крім того, Фірма просила суд зобов'язати Товариство виконати умови договору оренди № 18 від 01.03.2002 р. стосовно використання позивачем згаданого нежилого приміщення.

В обґрунтування пред’явлених вимог позивач посилався на те, що на підставі Типового договору оренди № 18 індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій, підприємств НАН України від 01.03.2002 р., угод №1 від 02.04.2003 р. та №2 від 25.05.2004 р. Фірма є орендарем нежитлового приміщення, загальною площею 294,4 кв. м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Горького, 124-128, на першому поверсі, строком –до 31.12.2010 р. Внаслідок проведення 08.02.2006 р. біржових торгів, на яких було виставлено право на інвестування об'єктів нерухомого майна, і одним з об'єктів було орендоване Фірмою приміщення, позивач позбавлений можливості скористатися першочерговим правом викупу орендованого майна, передбаченим ч. 2 ст. 777 ЦК України. Посилаючись на ст. 770 ЦК України Фірма стверджувала, що Товариство чинить перешкоди у користуванні орендованими приміщеннями.

Підприємство проти задоволення позову заперечувало та посилалось на те, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про чинення перешкод у користуванні майном; права Фірми не порушені, оскільки договір оренди був розірваний 01.12.2005 р.; майно на торгах не продавалось, а проводився конкурс на інвестування в рамках проведення процедури санації підприємства.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.04.2007 р. (суддя Шкурат А.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2007 р. (судді: Моторний О.А., Кошіль В.В., Вербицька О.В.), позов задоволено.

Не погоджуючись з постановою, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 01.03.2002 р. між Підприємством (орендодавець) та ТОВ “Фірма “Е.І.В.” (орендар) укладено типовий договір оренди № 18 індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності та знаходиться на балансі установ, організацій, підприємств НАН України. Відповідно до п. 1.1 договору оренди Підприємство передало, а ТОВ “Фірма “Е.І.В.” прийняло у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежиле приміщення, площею 294,4 кв. м., яке розміщено за адресою: м. Київ, вул. Горького, 124-128, на першому поверсі житлового будинку і знаходиться на балансі Підприємства.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.2005 р. у справі № 43/211 прийнято рішення про санацію Підприємства і керуючим санацією на адресу ТОВ “Фірма Е.І.В.” було направлено лист, в якому запропоновано позивачу підписати доповнення до договору оренди № 18 від 01.03.2002 р. про внесення змін в частині розміру орендної плати. У разі відмови від підписання доповнень наголошено на тому, що договір оренди буде розірваний з 01.12.2005 р. як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства, завдає прямі збитки орендодавцю і його виконання створює умови, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 17 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та подальшу відмову керуючого санацією від договору оренди № 18 від 01.03.2002 р. за наслідком обізнаності із його існуванням,  не можна визнати належним чином спростованим твердження  Підприємства  про  розірвання договору оренди з 01.12.2005 р., а протилежні висновки судів в цій частині слід визнати необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, між членом біржі ВКФ “Анатоль+” в особі брокера Чудлі С.О., діючої в інтересах Підприємства, та членом біржі ПП Шпатаков В.І. в особі брокера Шпатакова В.І., діючого в інтересах Товариства, в результаті проведених біржових торгів 08.02.2006 р. укладено біржовий контракт, відповідно до якого Підприємство передає, а Товариство приймає (набуває) право на інвестування частини майна відповідача-1 –нежитлові приміщення, що знаходяться за адресами: м. Київ, вул. Володимиро-Либідська, 16, загальною площею 238,4 кв. м. та 436,4 кв. м., м. Київ, вул. Первомайського, 3, загальною площею 167,0 кв. м., м. Київ, вул. Коцюбинського, 9, загальною площею 185,3 кв. м., м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 42, загальною площею 404,9 кв. м., м. Київ, вул. Рейтарська, 11, загальною площею 171,9 кв. м., м. Київ, вул. Горького, 124-128, загальною площею 186,1 кв. м.

В пунктах 2, 4 контракту від 08.02.2006 р. зазначено, що нерухоме майно призначене для інвестицій та передається інвестору для інвестування згідно з результатами біржових торгів за 6500000 грн., які інвестор зобов’язується перерахувати на банківський рахунок Підприємства: 20 % протягом 15 днів з моменту затвердження плану санації господарським судом м. Києва та 80 % протягом наступних 30 днів. Інвестор набуває право інвестування об’єктів нерухомого майна з дати реєстрації біржового контракту та після повної сплати суми інвестування (п. 5 контракту від 08.02.2006 р.).

Із умов біржового контракту вбачається, що він не є договором купівлі-продажу, тому судами безпідставно застосовані норми ч. 2 ст. 777 ЦК України стосовно того, що у разі продажу речі, переданої у найм, наймач має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Позивачем в процесі розгляду справи не доведено порушення свого права згідно ст. ст. 1, 2 ГПК України, не доведено та не обґрунтовано вимоги про усунення перешкод у користуванні майном та зобов’язання виконувати умови договору оренди, судами також не встановлені відповідні порушення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Викладене свідчить про те, що приймаючи оскаржувані рішення та постанову господарські суди надали невірну юридичну оцінку обставинам справи, порушили і неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а в силу п. 2 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції повністю і прийняти нове рішення.

Враховуючи, що господарськими судами першої та апеляційної інстанцій в рішенні та постанові обставини справи встановлені, але їм надана неналежна юридична оцінка, Вищий господарський суд України вбачає за можливе прийняти нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного житлово-комунального підприємства НАН України задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2007 р. у справі №22/284 скасувати.

В позові відмовити.

Головуючий, суддя                                                                      Т. Козир

С у д д і:                                                                                          Б. Грек

О. Подоляк