ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.10.07 р.                                                                               Справа № 40/200

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання Ротар Н.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом _товариства з обмеженою відповідальністю “Донбаструдрезерв” м. Єнакієве

до відповідача _державного підприємства ”Орджонікідзевугілля” в особі структурного підрозділу управління матеріально – технічного  постачання м. Єнакієве

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної виконавчої служби м. Єнакієва

про стягнення 107 476 грн.36 коп.

за участю:

представників сторін:

від позивача Козак М.О. - юрисконсульт

від відповідача Євсеєва І.В. – юрисконсульт

від третьої особи не з’явився

У судовому засіданні прийняв участь юрисконсульт Донецької філії Спеціалізованого державного підприємства ”Укрспецюст”- Сомова К.А

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

У зв’язку зі складністю справи, за клопотанням однієї сторони погодженим з другою стороною спір було вирішено у більш тривалий строк,  ніж  встановлено частиною першою ст. 69 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлені вимоги про стягнення вартості непереданого майна в розмірі 14 339 грн. 36 коп., додаткових витрат в розмірі 6305 грн. 00 коп., упущеної вигоди в сумі 78 560 грн. 00 коп., які утворилися на підставі неналежного виконання відповідачем зобов’язань за результатами прилюдних торгів.

Відповідно до ст.27 ГПК України за клопотанням сторони до справи було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Державну виконавчу службу м. Єнакієве. Крім того відповідно до п.8 ст.65 ГПК України для дачи пояснень по суті спору до судового засіданні викликано  представника Донецької філії Спеціалізованого державного підприємства "Укрспецюст.

Повноваження структурного підрозділу підприємства відповідача - управління матеріально - технічного постачання державного підприємства ”Орджонікідзевугілля”    перевірено судом з урахуванням вимог ст.ст. 1, 21 ГПК України, тому філія має право від ім’я юридичної особи здійснювати представництво в суді, оскільки предмет спору пов’язаний з його виробничою діяльністю.

Відповідач з урахуванням уточнень позивача позовні вимоги не визнав , мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

-          як свідчать матеріали справи у листопаді 2005р. Донецькою філією спеціалізованого державного підприємства "Укрспецюст" за заявкою державної виконавчої служби у м. Єнакієве  здійснено реалізацію приміщень складу ГСМ, яке належало  на правах господарського  ведення   підприємству відповідача;

-          переможцем прилюдних торгів визнано підприємства позивача, що підтверджено протоколами проведення прилюдних торгів;

-          юридичні факти та події щодо проведення торгів та реалізації арештованого майна відбувалися у стосунках : між позивачем, спеціалізованою організацією та державною виконавчою службою, у зв’язку з чим  відповідач не є належною стороною у даній справі;

-          рішенням від 09.03.06р. у справі 14/48пд про визнання правочину недійним, господарський суд Донецької області встановив факти, які свідчать, що  проведення виконавчих дій на час реалізації майна, у тому числі його опис, арешт, оцінка  відповідає вимогам порядку реалізації арештованого майна, затвердженого  наказом  Міністерством юстиції України від 15.07.99р. за №42/5, далі Порядок. Щодо правочину то його визнано судом дійсним, як такий, що відповідає  закону;

-          ніяких перешкод з боку можливого володіння, користування та розпорядження своїм майном відповідач на адресу позивача не чинив, оскільки виконання ремонтних робіт щодо нового виробництва здійснювалося підприємством позивача на свій ризик відповідно до ст.42 ГК України;

-          крім того, майно було придбано відповідачем з аукціонних торгів. Цілісний майновий комплекс виставляється єдиним лотом №6 "Склад паливно-мастильних матеріалів з обладнанням", розташований за адресою : м. Єнакієве, смт. Балавінка, вул.Чкалова –1Б. При чому цінове відокремлення кожного предмету не допускалося і до початку торгів представники позивача попередньо знайомилися з аукціонним майном разом з інформаційною карткою на конкретний лот із зазначенням стартової ціни, як це передбачено у  п.п 3.4,3.7.3 Порядку;

-          придбання майна здійснюється при добровільному волевиявленні учасників торгів, які самостійно підвищували котирування лота, а тому позивач необґрунтовано звинувачує  відповідача про виникнення зменшення його матеріальних благ;

-           позивачем не надано обґрунтованого розрахунку збитків та шкоди, їх складові згідно законодавства;

-          представник позивача намагається ввести суд в оману, надані їм докази не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджують наявність між сторонами  господарських операцій;

-           крім того, позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права;

-          свої заперечення вважає мотивованими, а позов необґрунтованим .

Представник третьої особи - державна виконавча служба м. Єнакієве, далі державна виконавча служба,  до  судового засідання не прибув, однак із наданих позивачем письмових доказів наполягає на  тому, що згідно пп. 9.1, 9.2 Порядку відповідальність за зберігання до видачі оплаченого майна та відповідність майна характеристиці, зазначеної у інформаційній картці, несе організатор аукціону.

Крім того зазначає, що відповідно до п.7.1 Порядку права власності на майно переходить до переможця аукціону після повного розрахунку за придбане майно. Тобто позивач набув права власності на придбано з аукціону майно на законних підставах.

Представник Донецької філії Спеціалізованого державного підприємства ”Укрспецюст”, далі - Спеціалізоване підприємство, повідомив про наступне:

-          реалізація арештованого майна здійснюється державною виконавчою службою, у той же час Спеціалізоване підприємство здійснює тільки  організацію та реалізацію цього майна за договором  укладеним з державною виконавчою службою;

-          на підставі договору від 11.11.05р. укладено між Спеціалізованим підприємством та державною виконавчою службою було здійснено реалізацію арештованого майна;

-          про час та місце проведення майбутніх торгів, які відбудуться 28.11.05р. було повідомлено стягувача, боржника та державну виконавчу службу у засобах масової інформації, із вказівкою дати, місця та часу їх проведення;

-          факт проведення торгів по реалізації арештованого майна підтверджено протоколом від 28.11.05р. за № 5050441-6;

-          примусова реалізація спірного майна здійснено відповідно до вимог законодавства;

-          що стосується зберігання спірного майна , то відповідно до акту опису та арешту майна від 04.04.05р.,  воно було прийнято відповідальною особою підприємства відповідача;

-          таким чином, Спеціалізоване підприємство ніякого відношення до виникнення у позивача збитків та утворення шкоди не має.

З’ясувавши фактичні обставини справи, докази, які їх підтверджують, надавши правову кваліфікацію правовідносинам сторін вислухавши їх доводи та інших осіб, суд встановив:

Сторонам роз’яснено, що відповідно до вимог  ст. 43 ГПК України суд оцінює докази у справі за своїм внутрішнім переконанням на всебічному та повному дослідженні всіх обставин справи та доказів на їх підтвердження . Ніякі докази для суду не мають для нього заздалегідь встановленої сили.

Позов мотивовано тим, що  відповідно з п.3.7 Порядку з моменту  інформаційного  повідомлення  про  проведення аукціону організатор аукціону дає змогу попередньо ознайомитися з аукціонним майном усім фізичним і юридичним особам, які бажають брати участь в аукціоні.

Підприємство позивача було  своєчасно повідомлено про стан та перелік майна відповідача, яке підлягало продажу з аукціону.

24.11.05р. підприємство позивача пройшло процедуру підготовки та надання всіх необхідних документів для участі у торгах.

Публічні торги по реалізації майна відбулися 28.11.05р., про що свідчить протокол № 5050441-6.

За даним протоколом, переможцем зазначених торгів стало підприємство позивача. На час проведення торгів, з боку осіб підприємства відповідача присутніх у той час не виникло ніяких заперечень та пропозицій щодо їх організації та проведення, у тому числі  щодо передачі майна на зберігання.

Відповідно до вимог п. 5.8.1  Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.99р. за №74/5, далі Інструкція,  майно,  на  яке  накладено  арешт,  за винятком майна, зазначеного в пункті 5.6.4 цієї Інструкції, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису і арешту майна. Копія акта опису і арешту майна видається боржникові та стягувачу, а у випадках, коли обов'язок зберігання майна покладено на  іншу особу, - також зберігачеві.

На підставі викладеного позивача вважає, що відповідно до вимог ГК України між позивачем та відповідачем  існує господарське зобов’язання, на підставі якого і було передане майно на зберігання.

Комісія створена підприємством позивача підтвердила факт передачі майна (обладнання ГСМ) та відсутність його згідно переліку, про що було складено два акти від 14.03.06р.

Вищевикладене призвело до виникнення на думку  позивача у нього шкоди в розмірі 14  339 грн. 36 коп. заподіяної у зв’язку відсутністю майна.

Зобов’язання відповідача по належному зберіганню спірного майна не виконано, тому підприємство позивача не мало можливості виконати обсяг робіт по налагодженню обладнання придбане на аукціоні, та поновлення циклу виробництва асфальту, що призвело до виникнення збитків в сумі 14 577 грн. 00 коп. З цього приводу позивачем надано розрахунок збитків, де зазначено їх вид  та наслідки для підприємства у вигляді зменшення обсягів виробництва.

Оскільки поновити цикл по виробництву асфальту  не вдалося, то позивач наполягає на стягненні з відповідача неодержаного прибутку (доходу)  в сумі 78 560 грн.00 коп.

Крім того, підприємство позивача зазнало додаткових втрат пов’язаних з проведенням аукціону. Вартість лоту, який виставлявся на торги  дорівнювала 165 423 грн.00 коп. Позивач був зацікавлений у придбанні саме цього обладнання, тому сплатив за цей лот як переможець вже – 180 000 грн. 00 коп. Таким чином додаткові затрати у нього склали 6 305 грн.00 коп.

До прийняття рішення у справі позивач відповідно до вимог статті 22 ГПК України неодноразово уточнював свої позовні вимоги, у зв’язку з чим залишив за собою право на стягнення з відповідача:  шкоди  заподіяної йому у зв’язку з неправомірними діями відповідача пов’язаних з втратою та пошкодженням майна в розмірі 14 339 грн. 36 коп.,  збитків в розмірі 14 577 грн. 00 коп. у вигляді додаткових витрат пов’язаних з перерахуванням грошових коштів іншим суб’єктам господарювання, недодержаний прибуток ( дохід-упущена вигода) в розмірі 78 560 грн.  Таким чином ціна позову на ча розгляду спору  дорівнює  107 476 грн. 36 коп.

В обґрунтування позову позивач посилається на вимоги ст.ст. 328, 1166, 1209 ЦК України, ст. ст. 173,  174,  224,  225  ГК України та наполягає на тому, що між сторонами існують зобов’язання за договором зберігання.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Так,   до вимог статті 937 договір зберігання укладається у письмової формі у випадках, встановлених статтею 208 ЦК України.

Тобто, договір зберігання, на підставі вказаної статті, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Стаття 948 ЦК України передбачає, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Якщо поклажодавець не виконав свого обов’язку забрати річ після закінчення строку зберігання, наступають наслідки, передбачені частиною третьою ст. 950 ЦК України, зокрема зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до частини третьої ст. 946 ЦК України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

На час слухання справи,  відсутні докази укладення між сторонами договору зберігання у письмової формі, у тому числі докази складського зберігання, наявність складських документів ( складська квитанція, просте складське свідоцтво, подвійне складське свідоцтво тощо).

У зв’язку з чим доводи позивача про виникнення у нього збитків пов’язаних з додатковими витратами, та неодержаного прибутку (доходу – упущеної вигоди)  не відповідають вимогам закону та спростовуються наступним.

Так  згідно ст. 22 ЦК України, п. п. 1, 2, 3 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки, розмір яких доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, або передбачених договором,  що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов’язання має бути виконане, а якщо вимога була задоволена добровільно, - у день пред’явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Судом прийнято до уваги та досліджено розрахунок збитків  наданий позивачем.

Однак, особливості застосування відповідальності за договором зберігання не відрізняється від цивільно-правової відповідальності яка визначає : підстави, умови та розмір цій відповідальності визначеної законом або уточненням щодо додаткової відповідальності сторін визначеної у договорі.

При вирішенні питання щодо неодержаного прибутку (доходу) слід мати на увазі таке. Як у промислових підприємств, так і у торговельних, збутових підприємств (організацій) є умовно-постійні та  умовно-змінні витрати.  Наслідками невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання, наприклад, неповерненням продукції, є, зокрема, зменшення обсягу виробництва чи  реалізації  продукції   (робіт, послуг), внаслідок  чого  кредитор  не одержав прибуток (доход) і, крім того,  у  нього  збільшуються   умовно-постійні витрати в собівартості його продукції, а у  торговельних  підприємствах зростають фактичні витрати обігу.  Такі умовно-постійні  витрати не підлягають  виключенню  з  суми  стягуваних  господарським  судом збитків.

Законодавець зазначає, що статті 623 як загальна норма, та статті 951 ЦК України 2003р., 224, 225 ГК України 2003р. як спеціальні норми, передбачають, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов’язань боржником він повинен відшкодувати кредитору заподіяні цим збитки.

На позивачеві лежить обов’язок довести суду згідно ст. 33 ГПК України наступне:

-          по-перше, факт заподіяння йому збитків;

-          по-друге, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов’язань;

-          по-третє, причинно-наслідковий зв’язок між невиконанням зобов’язань та заподіяними збитками.

Згідно загальної практики про визначення розміру збитків заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги:

А) вид (склад) збитків;

Б) наслідки порушення договірних зобов’язань.

До складу виду збитків відноситься неодержаний прибуток, до якого відносяться усі прибутки у результаті зменшення обсягу виробництва або реалізації продукції тощо, і які були б одержані, якби зобов’язання було б виконано контрагентом.

Такі збитки складають, зокрема, неодержаний позивачем прибуток  (доход),  який  він  одержав  би  в результаті виконання зобов'язання стороною за договором. При вирішенні таких спорів слід мати на увазі,  що відповідача повинен  подати  докази вживання   ним   заходів  до  зменшення  збитків.

Чинне законодавство не містить та не встановлює розрахункового порядку визначення розміру прямих та  непрямих збитків у вигляді неодержаних доходів ( прибутку), а саме упущеної вигоди, заподіяних під час проведення господарських операцій,  так як не відноситься до підстав цивільно-правової відповідальності. Доцільно дотримуватися того, що неодержаний прибуток при зменшенні  обсягу  чи   виробництва  реалізації продукції (робіт, послуг) визначається  як різниця між ціною і повною плановою собівартістю одиниці продукції  (робіт,  послуг), помножена  на кількість не зробленої чи не реалізованої або неповернутого своєчасно майна, продукції( робіт ,послуг) з вини  контрагента.  Кількість не зробленої або неповернутої з   вини   контрагента   продукції  (робіт,  послуг) ,майна за родовими ознаками, розраховується в залежності від конкретної ситуації,  зокрема, шляхом:

а) розподілу обсягу  невиконаного обсягу послуг  або неповернутої  продукції, виконання робіт на норму її витрати на один виріб (роботу,  послугу),  якщо  мала   місце недопоставка (постачання продукції неналежної чи якості некомплектної продукції, невиконання робіт, послуг);

б) множення     часової     (денної)    продуктивності  підприємства, цеху, що простояв,  (ділянки,  агрегату,  верстата)  на тривалість простою в годинах (днях), якщо мав місце простій.

Відносно збільшення суми умовно-постійних витрат  у зв'язку  із зменшенням обсягу виробництва продукції (робіт,  послуг) визначається як  добуток  розміру  цих  витрат  у  повній плановій   собівартості   одиниці  виробу  (роботи,  послуги)  на кількість не зроблених з вини  контрагента  виробів  (робіт, послуг).

Віднесення тих чи інших витрат до умовно-постійних, а  також визначення  суми  умовно-постійних  витрат  у  собівартості одиниці продукції здійснюються відповідно до  діючого  в галузі  положеннями  по  плануванню,  обліку  і  калькулюванню собівартості продукції (робіт, послуг).

Поняття доходів (доходу) слід розуміти як валовий доход, тобто виторг від реалізації та інші доходи та як валовий доход за відрахуванням матеріальних затрат як прибуток.

З огляду на вищевикладене, слід дійти висновку, що у даному випадку не одержаний прибуток (упущена вигода) має бути розрахована як різниця між ціною не реалізованої продукції та ціною продукції, не переданої зі зберігання, ненаданих послуг, виконаних робіт, помноженої на кількість продукції з відрахуванням умовно-постійних чи умовно-змінних витрат як то витрат на пакування, транспортування ,виконання робіт і  надання послуг ,а також розмір податків, визначений за встановленими ставками (податок на додану вартість, податок на прибуток), тощо.

При розрахунку позивачем збитків та упущеної вигоди не враховано наявність умовно-постійних та умовно-змінних витрат.

Позивач  не надав суду докази неналежного виконання відповідачем зобов’язань на час проведення аукціону. Відповідач  надав суду докази відсутності своєї вини у заподіяних позивачеві збитках за вимогами ст. 614 ЦК України. Наявність причинного зв’язку між невиконанням зобов’язань та заподіяними збитками  не підтверджено фактичними обставинами  справи та доказами.

За таких обставин, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів, що збитки виникли саме на підставі договору зберігання укладеного між сторонами. Відсутні докази прийняття позивачем заходів до  їх зменшення. Тому позовні вимоги у частини  стягнення з відповідача збитків, пов’язаних із додатковими витратами, які було сплачено іншим суб’єктам господарювання в розмірі 14 577 грн.00 коп. недодержаний прибуток (доходу упущена вигода) в розмірі 78 560 грн.00 коп. не підлягають задоволенню.

У задоволенні решти частини позову щодо стягнення збитків в сумі 6 305 грн..06 коп. слід відмовити, як необґрунтовано заявлених.

Витрати по державному миту та забезпеченню судового процесу згідно ст. ст.44, 49 ГПК України відносяться на позивача.

Позивач намагається стягнути з відповідача з посиланням на ст.ст. 33, 328, 1166 ЦК України  ще і шкоду в розмірі 14  339 грн. 36 коп. у зв’язку з  неправомірними діями відповідача пов’язаних з втратою та пошкодженням майна.

Доводи позивача у цій частини позову спростовуються наступними обставинами:

Так, як визначено ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином для виникнення зобов’язання по відшкодуванню заподіяної шкоди необхідна наявність наступних умов:

1)          протиправна поведінка заподіювача шкоди;

2)          заподіяння шкоди майну юридичної особи або громадянину;

3)          причинний зв’язок між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та заподіяною шкодою;

4)          вина заподіювача шкоди;

5)          обгрунтований розрахунок шкоди.

Як вбачається з положень ст.1166 ЦК України, підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоду; причинний зв’язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного элемента складу правопорушення виключає настання  відповідальності,  передбаченої  цією статтею.

Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення не тільки шкоди, нібіто збитків недотриманого прибутку ( упущена вигода), завданих відповідачем, та вартості втраченого майна , то предметом доказування у даній справі є встановлення всіх обставин, які вказують на наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення.

При цьому, вимога надати докази заподіяння майнової шкоди покладається на позивача.  Водночас, частина 2 стаття 1166 ЦК України зобов’язує відповідача надати докази відсутності вини у заподіянні позивачеві шкоди.

Отже, при пред’явленні позову особа, якій завдано шкоди, звільняється від обов’язку доводити вину особи, яка заподіяла шкоду. Тягар доказування відсутності вини у заподіянні шкоди лежить на особі, яка її завдала.

Статтею 1192 ЦК України передбачено два способи відшкодування заподіяної шкоди: відшкодування шкоди в натурі; повне відшкодування заподіяних збитків.

Компенсація шкоди, заподіяної особі, у повному обсязі  за допомогою відшкодування збитків передбачає, зокрема, відшкодування  витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки та їх вид для підприємства), та доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) ст.22 ЦК України. Стягнення цих збитків відповідає принципу повного відшкодування заподіяної шкоди та забезпечує відновлення майнового стану особи, якій заподіяно шкоду. Слід звернути увагу на те, що до складу збитків не входить основний борг , а тільки санкції.

Проте, під час розгляду справи і вирішення спору по суті позивач  вказані правові норми  не застосував, внаслідок чого не звернув увагу про наявність чи відсутність всіх елементів складу правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.1166 ЦК України, що входить до частини предмету доказування у даній справі.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Неподання позивачем доказів протиправності дій (бездіяльності) відповідача, його вини у заподіянні шкоди її розміру та наявності причинного зв'язку між такими діями (бездіяльністю) і виною є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди.

За таких обставин у задоволенні позову щодо стягнення шкоди, завданої неправомірними діями відповідача пов’язаних з втратою та пошкодженням майна в розмірі  14 339 грн.36 коп. грн. слід відмовити.

Витрати по державному миту та забезпечення судового процесу в цій частині відносяться на позивача згідно вимог ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Позивач згідно квитанції № 122 від 27.06.07р. зайво перерахував до державного бюджету державне мито в сумі 11 грн.10 коп., яке відповідно до ст. 47 ГПК України підлягає поверненню йому на його розрахунковий рахунок. Підставою повернення державного мита є дане рішення, яке затверджене гербовою печаткою господарського суду Донецької області.

Порушення норм матеріального права позивачем,  призвели до неповного з’ясування обставин справи у зв’язку з чим суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так предмет позову це матеріальна-правова вимога до відповідача, щодо якої суд повинен винести рішення. Ця вимога повинна нести правовий характер, тобто бути урегульованою нормами матеріального права, а також бути підвідомчою суду. Матеріально-правова вимога повинна опиратися на підставу позову.

Підстава ж позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правових відносин. Це не є доказами по справі.

Слід звернути увагу сторін на те, що коли предмети спору не відповідає способу захисту порушеного права у позові потрібно відмовити.

Щодо клопотання позивача про залучення до справи у якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Донецьку філію Спеціалізованого державного підприємства ”Укрспецюст, то суд виходе із наступного:

-          у розумінні ст. ст. 1, 21 ГПК України сторонами у справі можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 ГПК України;

-          відповідно до статті 64 ГК України функції, права та обов’язки структурних підрозділів визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства  та його установчими документами;

-          такі відокремлені підрозділи наділяються певною господарською компетенцією;

-          втім, не маючи статусу юридичної особи, такі підрозділи не наділяються самостійною господарською процесуальною правоздатністю та дієздатністю, а тому  Спеціалізоване підприємство не може бути залучено судом до справи у якості третьої особи.

Звертаю увагу учасників спірних правовідносин на те, що згідно  п. 9.1 Порядку відповідальність за зберігання аукціонного майна з моменту його приймання на аукціон до видачі оплаченого майна несе організатор аукціону.

Пункт 9.2 цього ж саме  Порядку визначає додаткову відповідальність організатора аукціону  за відповідність майна характеристиці, зазначеній в інформаційній картці.

Клопотання позивача про витребування  від відповідача договору зберігання не підлягає задоволенню, на тих підставах, що на час слухання справи сторони повідомили суд про те, що його не існує взагалі. А крім того згідно частини третьої ст.38 ГПК України, суд може уповноважити заінтересовану сторону на одержання таких доказів.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до статті  84  ГПК України.

На підставі викладеного, ст.ст. 1, ст. ст. 42, 43, 24, 27,  33, 36, 38, 43, 44,  47, 49, п. 8 ст. 65,  69, 82, 84, частиною третьою ст. 85  ГПК України, суддя

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача збитків, пов’язаних із додатковими витратами, які було сплачено іншим суб’єктам господарювання в розмірі 14 577 грн. 00 коп. відмовити.

2.У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача недодержаного прибутку (доходу) в розмірі 78 560 грн. 00 коп.  відмовити.

3.У задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача шкоди, завданої неправомірними діями відповідача пов’язаних з втратою та пошкодженням майна в розмірі  14  339 грн. 36 коп. відмовити.

4.У задоволенні решти частини позову щодо стягнення збитків в розмірі 6 305 грн. відмовити.

5.Витрати по державному миту та забезпеченню судового процесу відносяться на позивача.

6.Повернути на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю “Донбаструдрезерв” державне мито в сумі 11 грн. 10 коп., яке перераховане квитанцією №122 від 27.06.07р. оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. Підставою повернення державного мита є дане рішення, яке затверджено гербовою печаткою господарського суду Донецької області.

7.Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                         Підченко Ю.О.

Дата підписання рішення, оформленого у відповідності зі ст. 84 ГПК України: 8.10.07р.