Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2007 р.                                                           Справа № АС-13/581-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Безлепкіній І.П.

за участю представників сторін:

прокурор - Потапенко І.В.

позивача - не з'явився

відповідача -  Тоцкий О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Медівіка», м. Харків (вх. № 1071 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 20.02.07 р. по справі № АС-13/581-06

за позовом Прокурора Ленінського району м. Харкова в інтересах держави в особі Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,  м. Харків

до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Медівіка" м.Харків

про стягнення 1 963,64 грн.

встановила:

Прокурор в інтересах держави в особі Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,  м. Харків  звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача 1963,64 грн. за незайняті інвалідами робочі місця у 2005 році, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач зобов’язаний був створити у 2005 році 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів, але фактично не створив жодного, у зв’язку з чим  ТОВ «Медівіка»  повинно сплатити позивачеві штрафні санкції в сумі 1963,64 грн. (середньорічну заробітну плату за нестворене робоче місце).

Постановою господарського суду Харківської області від 20.02.2007р. по справі № АС-13/581-06 (суддя Водолажська Н.С.) позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Медівіка» на користь Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції в сумі 1963,64 грн. за нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда у 2005 році.

Відповідач з постановою господарського суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій вважає її необґрунтованою, просить апеляційний суд постанову  місцевого господарського суду скасувати та у позові відмовити, посилаючись на те, що він не повинен сплачувати штрафні санкції, оскільки його підприємство має незвичайні умови праці та особливі вимоги до особи, що працює на ньому, а тому вважає, що на підприємстві немає жодного місця, де можливо було використовувати працю інваліда.

Прокурор надав заперечення на апеляційну скаргу, в якій вважає постанову законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов’язку щодо інформування центрів зайнятості, місцевих органів соціального захисту населення про потребу в працівниках –інвалідах, що в свою чергу, унеможливило виконання органами зазначеними в ст.18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", свого обов’язку стосовно безпосереднього працевлаштування інвалідів, а тому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову –без змін.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судове засідання не з’явився, про причини неявки не попередив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши прокурор та уповноваженого представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови господарського суду – без змін, виходячи з наступних підстав.

Статтею 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ (надалі –Закон) для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Згідно зі статтею 20 Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичні    особи,    які    використовують   найману   працю,   де середньооблікова   чисельність   працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  передбаченим  статтею  19  цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів    адміністративно-господарські   санкції,   сума   яких визначається  в  розмірі  середньої  річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  установі,  організації,  у тому числі підприємстві,   організації   громадських  організацій  інвалідів, фізичної  особи,  яка  використовує найману працю, за кожне робоче місце,  призначене  для  працевлаштування  інваліда  і  не зайняте інвалідом.  Для  підприємств,  установ,  організацій, у тому числі підприємств,   організацій   громадських   організацій  інвалідів, фізичних   осіб,   на  яких  працює  від  8  до  15  осіб,  розмір адміністративно-господарських  санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в   розмірі   половини   середньої   річної  заробітної  плати  на відповідному  підприємстві,  в установі, організації, у тому числі підприємстві,  організації  громадських  організацій  інвалідів,

Згідно зі ст. 18 вищевказаного Закону, підприємства, установи,  організації,  фізичні   особи,   які використовують  найману працю,  зобов'язані виділяти та створювати робочі  місця  для  працевлаштування  інвалідів,  у   тому   числі спеціальні   робочі  місця,  створювати  для  них  умови  праці  з урахуванням індивідуальних програм  реабілітації  і  забезпечувати інші    соціально-економічні    гарантії,    передбачені    чинним законодавством,  надавати державній службі зайнятості  інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів,  і звітувати Фонду   соціального   захисту   інвалідів   про   зайнятість    та працевлаштування  інвалідів  у  порядку,  встановленому  Кабінетом Міністрів України.

Крім того, обов’язок по працевлаштуванню інвалідів закріплений за державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів,  громадськими організаціями інвалідів, що передбачено “Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314.

Згідно з пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 вказаного Положення підприємства повинні інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів (звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках за формою 3-ПН з приміткою робочі місця для інвалідів), а працевлаштування інвалідів здійснюється органами, вказаними у ст. 18 Закону, з урахуванням повноважень, стану здоров’я, здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Наказом Державного комітету статистики № 244 від 06.07.1998 р., затверджена форма статистичної звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)", яка подається підприємствами, установами та організаціями щомісячно на адресу державної служби зайнятості.

Як свідчать матеріали справи та правомірно встановлено судом першої інстанції відповідач на протязі 2005 року не подавав звіти про наявність вільних місць та потребу в працівниках за вищевказаною формою та не звертався до центру зайнятості з проханням направити інвалідів на підприємство для працевлаштування, що підтверджується листом Ленінського районного центру зайнятості № 739 (а.с.9).

Також відповідач не надав доказів повідомлення інших компетентних органів, зазначених у статті 18 Закону, про наявність вакантних місць для працевлаштування інвалідів.

Слід зазначити, що тільки на підставі наданих до центру зайнятості звітів про наявність вакансій можливе направлення на підприємство кандидатів на подану вакансію.

Разом з цим, відповідно до поданої державної звітності ”Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів” (форма №10-ПІ поштова-річна) за 2005 рік відповідач повинен був створити у вказаному році 1 робоче місце для працевлаштування інвалідів (відповідно до середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу 11 осіб).

Однак фактично, згідно даних, наданих відповідачем, на його підприємстві  місце для працевлаштування інваліда у 2005 році належним чином не було створене.

Отже, колегія суддів, погоджуючись із висновками господарського суду, також вважає, що відповідачем не був виконаний встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році. Тим самим відповідач порушив вимоги статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а згідно статті 20 Закону, Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій  до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 р. № 1767, відповідач повинен перерахувати до Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій.

Підприємства,  установи, організації, де середньооблікова чисельність  працюючих  інвалідів  менша,  ніж установлено  нормативом,  щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту  інвалідів  адміністративно-господарські санкції  у  встановленому  частиною  першою статті 20 цього Закону розмірі.  Відповідно  до  покладених   на   нього   завдань   Фонд соціального  захисту  інвалідів  здійснює  контроль  за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ  і  організацій  за  недодержання  ними нормативів робочих місць для  забезпечення  працевлаштування  інвалідів  (підпункт  3 пункту 4  Положення). Пунктом 11 Порядку сплати штрафних санкцій  передбачено,  що у разі  несплати підприємствами,  установами  організаціями,  які  не  забезпечують нормативу робочих місць,  штрафних санкцій в  установлений  термін відділення  Фонду  соціального  захисту інвалідів вживають заходів щодо їх стягнення в судовому порядку.

Розмір відрахувань визначається середньорічною заробітною платою на підприємстві за кожне робоче місце. Як свідчать матеріали справи, фонд оплати праці штатних працівників на підприємстві відповідача у 2005 році становив                43200 грн., при середньообліковій чисельності штатних працівників 11 осіб, отже середньорічна заробітна плата на підприємстві на одного працівника у 2005 році становила 3927,27 грн. Сума штрафних санкцій за 1 незайняте інвалідом робоче  місце у 2005 році згідно з вимогами статті 20 Закону складає  1963,64 грн.

Однак, відповідач кошти у встановлений чинним законодавством термін не перерахував, а також не надав належних доказів створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році, а саме: затвердженого положення про робоче місце інваліда, наказу про створення спеціальної комісії по атестації робочих місць для працевлаштування інвалідів, атестації робочого місця для інваліда, колективного договору на 2005 рік, а тому позовні вимоги на суму 1963,64 грн. за нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда у 2005 році, на думку колегії суддів, є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він не повинен сплачувати штрафні санкції за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів, в зв’язку з тим, що його підприємство має незвичайні умови праці та особливі вимоги до особи, що працює на ньому, як необгрунтоване та безпідставне, оскільки Закон “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не передбачає виключень щодо посилань відповідача та не ставить обов’язок створення робочих місць для інвалідів в залежність від видів діяльності підприємств, установ та організацій та інших ознак господарювання, а наведені відповідачем нормативні документи взагалі не мають будь-якого відношення до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення. А відповідно до частини 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

На думку колегії суддів, позивач надав, а господарський суд Харківської  області належним чином дослідив та оцінив докази, які свідчать про те, що відповідач не виконав встановлений законом норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005 році.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Медівіка» позбавлена фактичного та правового обґрунтування на її підтвердження, постанова господарського суду Харківської області від 20.02.2007 р. по справі № АС-13/581-06 прийнята без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи відповідача, з яких подана апеляційна скарга про скасування постанови, не можуть бути підставою для її зміни чи скасування, оскільки спростовуються вищевказаним.

Керуючись статтями 86, 195, 200, пунктом 1 частини 1 статті 205, статтею 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного господарського суду, -

постановила:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення

Постанову господарськогосуду Харківської області від 20.02.2007 р. по справі № АС-13/581-06 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді