СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25.09.07                                                                                 Справа № 8/487н-ад.

Суддя господарського суду Луганської області Середа А.П.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Дочірнього підприємства «Луганська нафтобаза»Відкритого акціонерного товариства «Луганськнафтопродукт», місто Луганськ,

до Державної податкової інспекції у Артемівському районі міста Луганська,                     м. Луганськ,  -

про скасування податкового повідомлення-рішення,

при секретарі судових засідань  Качановській О.А.,

в присутності представників сторін:

від позивача – Віскунов О.В.,  - довіреність №б/н від 15.04.07 року;

від відповідача –Ведмеденко Р.І. –головний державний податковий інспектор, - довіреність №12074/9/10 від 31.08.07 року, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про:

визнання нечинним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Артемівському районі міста Луганська (далі –ДПІ, - відповідач)  №/0 від 20.07.07 року;

покладення судових витрат на відповідача.

Попереднє судове засідання по справі відповідно до ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі –КАСУ) призначене та фактично відбулося 04.0907 року, за участю представників сторін.

У судовому засіданні представники сторін заявили клопотання про відмову від  фіксації судового процесу  технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст. 41 та пункті 2-1 розділу УІІ „Прикінцеві та перехідні положення КАСУ, а тому його задоволено судом.

Представник позивача  позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що у даному випадку відповідач повинен був керуватися Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно якому він позбавлений права  застосовувати до підприємства, щодо якого порушено справу про банкрутство, штрафні санкції за несвоєчасне  надання податкової звітності.

Представник відповідача позов не визнав, про що також зазначив у своєму відзиві на нього (вих.№б/н від 28.08.07 року), стверджуючи, що при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення фахівці ДПІ діяли у повній відповідності до чинного законодавства та з урахуванням порушень у діяльності позивача, виявлених під час перевірки.

І.Заслухавши представників сторін, дослідивши обставини справи та додатково надані  матеріали,  суд  дійшов  наступного.

1. На підставі заяви кредитора –Державної податкової інспекції у Артемівському районі міста Луганська –господарським судом Луганської області щодо позивача порушено справу №19/90-б –про банкрутство.

Ухвалою суду від 20.12.05 року підприємство визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру терміном на 12 місяців (п. 1).

Ухвалою суду від 13.10.06 року здійснено заміну ліквідатора шляхом припинення повноважень арбітражного керуючого Кулагіна О.О. та призначення ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Воронька Олексія Олексійовича (пункти 1 та 2).

2.  13.07.07 року ДПІ, в присутності керівника та головного бухгалтера Дочірнього підприємства «Луганська нафтобаза»Відкритого акціонерного товариства «Луганськнафтопродукти»(далі –ДП «Луганська нафтобаза, - позивач),  здійснено перевірку стану дотримання вимог законодавства України в частині своєчасності подання податкової звітності.

За результатами перевірки 13.07.07 року ДПІ складено акт №145/1510/03484024, згідно якому встановлено, що підприємство несвоєчасно подало податкову звітність  з  комунального податку за ІІІ та ІУ квартали 2005 року, а також І, ІІ, ІІІ та ІУ квартали 2006 року, а саме: її  подано лише 24.04.07 року, - замість щоквартального подання.

В акті зроблено висновок, що підприємством порушено вимоги  Декрету Кабінету Міністрів України від 20.05.93 року №56/93-ВР «Про місцеві податки і збори» (далі –Декрет №56/93-ВР) та підпункту 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі –ЗУ №2181-ІІІ).

З актом ознайомлені керівник та  головний бухгалтер підприємства, які відмовилися від його підписання, вважаючи висновки, викладені у ньому, такими, що суперечать чинному законодавству.

20.07.07 року ДПІ на підставі цього акту прийнято податкове повідомлення-рішення №/0, згідно якому на підставі підпункту «а»підпункту 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 та підпункту 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 ЗУ №2181-ІІІ, за порушення  вимог Декрету КМУ №56/93 до платника податку належить застосувати штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1020,00 грн., - тобто 170 грн. за кожен з шести фактів несвоєчасного надання податкової звітності з комунального податку.

Позивач не заперечує факту отримання спірного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що він не оскаржив його в адміністративному порядку, а звернувся з позовом до суду.

ІІ. Заслухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов НЕ підлягає задоволенню  з наступних підстав.

1.Кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом (частина 1 статті 67 Конституції України).

Цей обов’язок закріплений також частиною 1 статті 9 Закону України від 25.06.1991 року №1251-ХІІ «Про систему оподаткування»(далі –ЗУ №1251-ХІІ), у пункті 2 якої сказано, що платники податків і зборів (обов’язкових платежів)  зобов’язані подавати до державних податкових органів та інших державних  органів  відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність  та інші документи і відомості, пов’язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов’язкових платежів); а пунктом 3 тієї ж частини статті встановлено, що платники податків і зборів (обов’язкових платежів) зобов’язані сплачувати належні суми податків і зборів (обов’язкових платежів) у встановлені законами терміни.

Згідно ст. 1 Декрету КМУ від 20 травня 1993 року N 56/93 комунальний податок належить до числа місцевих податків і зборів.

З матеріалів справи вбачається, що встановлено квартальну періодичність надання податкової звітності з цього виду податків (підпункт 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ЗУ №2181-ІІІ).

Відповідальність  за  правильність  обчислення,  своєчасність сплати  місцевих  податків  і  зборів   до   бюджету    місцевого самоврядування покладається на  платників  відповідно  до  чинного законодавства.

Контроль за сплатою місцевих податків і зборів здійснюється державними податковими інспекціями (ст. 22 Декрету №56/93).

2.Що стосується посилання позивача на незаконність постанови ДПІ з огляду на норму, викладену у частині 4 ст. 12 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», то суд вважає його безпідставним та невірним, оскільки  в ній сказано, що протягом дії мораторію  на задоволення вимог кредиторів:

забороняється  стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

Але штрафні санкції, накладені позивачем на відповідача, не є грошовим зобов’язанням у розумінні частини 4 ст. 12 ЗУ №784-ХІУ, а тому не підпадають під її правило; факт винесення податкового повідомлення-рішення про їх застосування також не є стягненням на підставі виконавчих документів.

Вищеназваний Закон, Закон України «Про систему оподаткування»та інше чинне законодавство не надають суб’єкту підприємництва, щодо якого порушено справу про банкрутство, права не надавати встановлену чинним законодавством звітність, у т.ч.  –у сфері оподаткування.

3.Право  органів Державної податкової служби України в особі ДПІ на здійснення перевірок стану додержання суб’єктами підприємницької діяльності вимог  чинного податкового законодавства передбачено пунктом 1 статті 11 Закону України від 04.12.1990 року №509-ХІІ „Про державну податкову службу в Україні”, в якому сказано, що органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов’язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов’язкових платежів) незалежно від способу їх подачі.

Право застосування штрафних  (фінансових) санкцій за порушення податкового законодавства їм надано пунктом 11 статті 11 цього Закону, а також підпунктом «а»підпункту 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 ЗУ №2181-ІІІ, яким передбачено, що контролюючий орган зобов'язаний  самостійно  визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі,  якщо платник  податків  не подає у встановлені строки податкову декларацію.

Статтею 1 ЗУ №2181-ІІІ визначено поняття податкового зобов’язання і штрафної санкції.

Згідно п.1.2 ст. 1, - податкове зобов’язання –це зобов’язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Пункт 1.5 тієї ж статті визначає, що штрафна санкція (штраф) –плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов’язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Як сказано вище у цій постанові, матеріалами справи належним чином доведено факти порушення позивачем встановлених Законом №2181-ІІІ термінів подання позивачем встановленої чинним законодавством податкової звітності з комунального податку за ІІІ та ІУ квартали 2005 року і І-ІУ квартали 2006 року.

Звідси виходить, що ДПІ, застосовуючи норму підпункту 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 ЗУ№2181-ІІІ, в якому сказано, що у разі, коли платник податків не подає податкову декларацію у строки,  визначені законодавством,  він сплачує штраф у розмірі десяти неоподатковуваних   мінімумів   доходів  громадян  за  кожне  таке неподання або її затримку, - правильно визначила суму штрафних (фінансових) санкцій, які належить застосувати до позивача як платника комунального податку.

У справі відсутні докази того, що сума штрафу по спірному податковому повідомленню-рішенню стягнута або самостійно сплачена платником податків.

Отже, позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог.

Відповідач, будучи суб’єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, виконав вимоги, викладені у частині 2 ст. 71 КАСУ,- тобто довів правомірність своїх дій та прийнятих рішень.

За таких обставин позов НЕ підлягає задоволенню.

Судові витрати у сумі 3,40 грн. (судовий збір) покладаються на позивача.

На підставі викладеного, ст. 67 Конституції України; ст.ст. 3, 10 та 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»; пункту 1.5 ст.1, ст.ст. 4 та 17 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»,  керуючись  ст. 94, 158-163 та167 КАС України,  суд

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС України у судовому засіданні 25.09.07 року за згодою представників сторін оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 28.09.2007 року.

Суддя                                                                                                  А.П.Середа