СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24.09.07                                                                                 Справа № 8/399н-ад.

Суддя господарського суду Луганської області Середа А.П.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Державного підприємства «Ровенькиантрацит», місто Ровеньки Луганської області,

до Державної податкової інспекції у місті Ровеньки  -

про визнання податкового повідомлення-рішення недійсним,

при секретарі судових засідань  Качановській О.А.,

в присутності представників сторін:

від позивача – Болдирєв Р.В. –заступник начальника юридичного відділу,  - довіреність №1-3/3д-90 від 09.12.06 року;

від відповідача –Сень О.М. –державний податковий інспектор, - довіреність №6139/8/100 від 09.07.07 року, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про:

визнання недійсними податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у місті Ровеньки Луганської області (далі –ДПІ, - відповідач)  №/0 від 27.06.07 року (форма «Ш»);

відшкодування з Державного бюджету  витрат по сплаті державного мита.

Розпорядженням заступника голови –в.о. голови господарського суду Луганської області Воронька В.Д. від 14.08.07 року розгляд справи доручено судді цього суду Середі А.П.

Попереднє судове засідання по справі відповідно до ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства  України (далі –КАСУ) призначене та фактично відбулося 14.08.07 року; позивач до цього засідання не прибув.

Відповідно до ст. 150 КАС України розгляд справи відкладено з 04 вересня до 21 вересня 2007 року –у зв’язку з неприбуттям позивача до суду; у судовому засіданні оголошено перерву з 21 вересня до 24 вересня 2007 року - з метою надання сторонам можливості подати до суду додаткові докази.

У судовому засіданні представники сторін заявили клопотання про відмову від  фіксації судового процесу  технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст. 41 та пункті 2-1 розділу УІІ „Прикінцеві та перехідні положення КАСУ, а тому його задоволено судом.

Представник позивача  позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на те, що у даному випадку відповідач повинен був застосувати правило ст. 250 Господарського кодексу України (далі –ГКУ), тобто шестимісячний термін для накладення штрафних санкцій за несвоєчасну сплату самостійно узгодженого платником податку податкового зобов’язання з податку на прибуток.

Представник відповідача позов не визнав; про це також зазначено у відзиві відповідача на позов (вих.№6989/100 від 13.08.07 року), стверджуючи, що при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення фахівці ДПІ діяли у повній відповідності до чинного законодавства та з урахуванням порушень у діяльності позивача, виявлених під час перевірки.

І.Заслухавши представників сторін, дослідивши обставини справи та додатково надані  матеріали,  суд  дійшов  наступного.

1. 09.02.05 року за вх.№23464 позивачем до ДПІ подано податкову декларацію з податку на прибуток за 2004 рік, якою визначено його податкове зобов’язання у сумі 3.813.100,00 грн.

Граничний термін сплати податку –21.02.05 року.

Тобто позивач у такий спосіб самостійно узгодив своє податкове зобов’язання.

Згідно пункту 5.1. ст. 5 Закону України від 21.12.2000 року «Про порядок погашення зобов’язань платників податкові перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі –ЗУ №2181-ІІІ), - податкове зобов'язання, самостійно визначене   платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим  з  дня подання такої податкової декларації.

Зазначене податкове   зобов'язання  не  може  бути  оскаржене платником  податків в адміністративному або судовому порядку. Якщо у  майбутніх  податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону)  платник  податків  самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 цього Закону  встановлено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового  зобов'язання,  зазначену  у  поданій  ним  податковій декларації,  протягом  десяти  календарних  днів,   наступних   за останнім   днем   відповідного  граничного  строку,  передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті  4  цього  Закону  для  подання податкової декларації.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач припустився порушення вимог підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст.5 ЗУ №2181-ІІІ.

Так, вищезгадане самостійно узгоджене податкове зобов’язання він не сплатив у термін до 19.02.05 року.

Фактично його сплачено у наступні терміни:

платіжне доручення №59 від 25.04.06 року – 23223,81 грн., - тобто з простроченням у 428 днів;

платіжне доручення №66 від 18.05.06 року –16771,27 грн., - тобто з простроченням у 451 день;

платіжне доручення №67 від 23.05.06 року –47497,44 грн., - тобто з простроченням у 456 днів;

платіжне доручення №74 від13.06.06 року – 596197,47грн., - тобто з простроченням у 477 днів;

платіжне доручення №77 від 15.06.06 року –49629,99 грн., - тобто з простроченням у 479 днів;

платіжне доручення №195 від 07.07.06 року –51019,49 грн., - тобто з простроченням у 501 день;

платіжне доручення №196 від 10.07.06 року –99124,56 грн., - тобто з простроченням у 504 дні;

платіжне доручення №223 від 18.07.06 року –112217,83 грн., - тобто з простроченням у 512 днів;

платіжне доручення №224 від 19.07.06 року –198187,78 грн., - тобто з простроченням у 513 днів;

платіжне доручення №225 від 21.07.06 року –198128,74 грн., - тобто з простроченням у 515 днів;

платіжне доручення №226 від 24.07.06 року –138648,28 грн., - тобто з простроченням у 518 днів;

платіжне доручення №227 від 25.07.06 року –138618,55 грн., - тобто з простроченням у 519 днів;

та інші платіжні доручення –аж до платіжного доручення №112  від 08.09.06 року на суму 72688,36 грн. –тобто з простроченням у 564 дні.

10.03.05 року за вх. №1272 позивач до ДПІ подав уточнюючий розрахунок з податку на прибуток, при цьому визначив податкове зобов’язання у сумі 304900,00 грн., граничний термін сплати якого до бюджету –10.03.05 року.

Однак цю суму податку він сплатив у період з 08.09.06 року (платіжне доручення №112 від 08.09.06 року на суму 51612,83 грн., - тобто з простроченням у 558 днів)  по 15.09.06 року (платіжне доручення №280 від 15.09.06 року у сумі 89928,81 грн., - тобто з простроченням у 562 дні).

21.09.06 року платник податку надав до ДПІ уточнюючий розрахунок  з податку на прибуток (вх. №11635) на суму 90323,11 грн., який сплатив з простроченням у 568 днів.

Тобто факт порушенням позивачем терміну сплати самостійно узгодженого податкового зобов’язання з податку на прибуток  згідно податковій декларації за 2004 рік  та двом вищезгаданим уточнюючим розрахункам доведено матеріалами справи; позивач не оспорює цього факту.

2.  22.06.07 року фахівцями ДПІ здійснено невиїзну документальну перевірку своєчасності сплати податку на прибуток до бюджету Державним підприємством «Ровенькиантрацит», - за результатами якої складено одноіменний акт №316/1540/32320704 від 22.05.07 року, - у якому зафіксовано факт порушення термінів сплати самостійно узгодженого зобов’язання з податку на прибуток за 2004 рік, при цьому зроблено висновок, що щодо платника податку у зв’язку з порушенням ним вимог підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 ЗУ №2181-ІІІ,  на підставі підпункту 7.1.7 п. 17.1 ст. 17 цього Закону належить застосувати штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2.059.000,10 грн., або 50% від несвоєчасно сплачених сум податкових зобов’язань.

З актом ознайомлені керівник та  головний бухгалтер підприємства, які підписали його з запереченнями (текст заперечень не додано).

27.06.07 року ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення №/0, згідно якому за порушення  вимог підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 ЗУ №2181-ІІІ,  на підставі підпункту 7.1.7 п. 17.1 ст. 17 цього Закону належить застосувати штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2.059.000,10 грн., або 50% від несвоєчасно сплачених сум податкових зобов’язань.

Спірне рішення отримано головним бухгалтером ДП «Ровенькиантрацит»09.07.07 року, особисто, що підтверджується його підписом на примірнику рішення, доданому до справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не оскаржив це рішення в адміністративному порядку, а звернувся з позовом до суду.

ІІ. Заслухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов НЕ підлягає задоволенню  з наступних підстав.

1.Кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом (частина 1 статті 67 Конституції України).

Аналогічний обов’язок закріплений у  пункті 3 частини 1 статті 9 Закону України від 25.06.1991 року №1251-ХІІ «Про систему оподаткування»(далі –ЗУ №1251-ХІІ), де сказано, що платники податків і зборів (обов’язкових платежів) зобов’язані сплачувати належні суми податків і зборів (обов’язкових платежів) у встановлені законами терміни.

2.Право  органів Державної податкової служби України в особі ДПІ на здійснення перевірок стану додержання суб’єктами підприємницької діяльності вимог  чинного податкового законодавства передбачено пунктом 1 статті 11 Закону України від 04.12.1990 року №509-ХІІ „Про державну податкову службу в Україні”, в якому сказано, що органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов’язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов’язкових платежів) незалежно від способу їх подачі.

Право застосування штрафних  (фінансових) санкцій за порушення податкового законодавства їм надано пунктом 11 статті 11 цього Закону.

3.Абзацом першим пункту 5.1 Закону №2181-ІІІ передбачено, що платник податку має право самостійно визначити своє податкове зобов’язання у податковій декларації, при цьому таке зобов’язання вважається узгодженим з дня подання податкової декларації

Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 того ж Закону встановлено, що платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначену ним у податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону.

Підпунктом „а” підпункту 4.1.4 п.4.1 ст. 4 ЗУ №2181-ІІІ встановлено, що податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю (у т.ч. при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем  звітного (податкового) місяця.

Підпунктами «б»-«г»підпункту 4.1.4 п. 4.1 ЗУ №2181-ІІІ встановлені інші –більш тривалі –податкові періоди, які застосовуються при наданні податкової звітності (квартальний, річний).

Статтею 1 ЗУ №2181-ІІІ визначено поняття податкового зобов’язання і штрафної санкції.

Згідно п.1.2 ст. 1, - податкове зобов’язання –це зобов’язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Пункт 1.5 тієї ж статті визначає, що штрафна санкція (штраф) –плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов’язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Як сказано вище у цій постанові, матеріалами справи належним чином доведено факти порушення позивачем встановлених Законом №2181-ІІІ термінів сплати до бюджету самостійно узгоджених ним податкових зобов’язань.

4.Оцінюючи доводи позивача про те, що відповідач при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення був зобов’язаний керуватися правилом ст. 250 Господарського кодексу України, суд виходить з того, що законодавець не ототожнює штрафні санкції, які застосовуються у разі порушення порядку визначення та сплати податкового зобов’язання, - з штрафними санкціями,  які застосовуються у разі порушення суб’єктом підприємницької діяльності вимог чинного законодавства, яким врегульовано його господарську діяльність, - тобто як закон, так і суд розмежовує штрафи, передбачені ст. 17 ЗУ №2181-ІІІ, - зі  штрафами, передбаченими  ГК України

Так, у абз. 3 частини ст. 239 ГКУ сказано, що органи державної влади та місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб’єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції:

(..) адміністративно-господарський штраф;

Частина 1 ст. 241 ГКУ надає визначення поняття адміністративно-господарського штрафу:

адміністративно-господарський штраф –це грошова сума, що сплачується суб’єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Визначення поняття господарської діяльності викладено у частині 1 статті 3 ГКУ:

під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність;

Що стосується поняття штрафна санкція (штраф) у розумінні ЗУ №2181-ІІІ, то воно носить зовсім інший характер, а саме:

штрафна санкція (штраф) –плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов’язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами (пункт 1.5 ст. 1).

Тобто законодавець НЕ ОТОТОЖНЮЄ ці два види штрафних санкцій, вони носять різну правову природу; підстави їх  застосування не є тотожними.

Законом України №2181-ІІІ у пункті 17.3 ст. 17 встановлено, що сплата (стягнення) штрафних санкцій, передбачених цією статтею, прирівнюється до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум.

Крім того,  згідно підпункту 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 ЗУ №2181-ІІІ, - за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов’язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов’язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов’язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду у адміністративному або судовому порядку.

Як видно з матеріалів справи, спірну податкову декларацію позивачем надано до ДПІ 09.02.05 року; трирічний термін (1095 днів) з цієї дати закінчується 09.02.08 року; ДПІ рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій винесено 27.06.07 року, - тобто до закінчення трирічного терміну.

З урахуванням викладених положень чинного законодавства та наявних у справі доказів, у суду немає підстав вважати, що при вирішенні цього спору належить застосовувати правило ст. 250 ГКУ, якою встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, застосування штрафних санкцій (штрафу) за порушення терміну сплати до бюджету самостійно узгоджених податкових зобов’язань з податку на прибуток повністю врегульовано ЗУ №2181-ІІІ, - а тому посилання позивача на те, що ДПІ у даному випадку належало керуватися та застосувати ст. 250 Господарського кодексу України, - є неправомірним та безпідставним.

6.Звідси виходить, що ДПІ, застосовуючи норму підпункту 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 ЗУ№2181-ІІІ, в якій сказано, що у разі, коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов’язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податків зобов’язаний сплатити штраф у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці від 31 до 90  календарних днів включно, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці, що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов’язання, - у розмірі 50 відсотків погашеної суми податкового боргу, -

правильно визначила суму штрафних (фінансових) санкцій, які належить застосувати до позивача як платника податку на прибуток.

У справі відсутні докази того, що сума штрафу по спірному податковому повідомленню-рішенню стягнута або самостійно погашена платником податків.

Отже, позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог.

Відповідач, будучи суб’єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, виконав вимоги, викладені у частині 2 ст. 71 КАСУ,- тобто довів правомірність своїх дій та прийнятих рішень.

За таких обставин позов НЕ підлягає задоволенню.

Судові витрати у сумі 3,40 грн. (судовий збір) покладаються на позивача.

На підставі викладеного, ст. 67 Конституції України; ст.ст. 3, 10 та 11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»; пункту 1.5 ст.1, ст.ст.15 та 17 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»,  керуючись  ст. 94, 158-163 та167 КАС України,  суд

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС України у судовому засіданні 24.09.07 року за згодою представників сторін оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 28.09.2007 року.

Суддя                                                                                                А.П.Середа