ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2007 р.
№ 3/156-32/98

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за  участю  представників  сторін:

позивача
- Сіпунова С.С.,

відповідача
третіх осіб
- Греба Р.В.,
- Висоцький М.В.,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу

РВ ФДМ України по м.Києву

на  постанову
від 25.07.2007 Київського  апеляційного
господарського суду

у справі
№3/156-32/98

за позовом
РВ ФДМ України по м.Києву

до
(треті особи -
ЗАТ “Тельком”
Міністерство транспорту та зв’язку України,
ДП “Український НДІ зв’язку”)

про
та зустрічного позову про
визнання права власності на майно
визнання права власності на майно

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 04.06.2007 (суддя Хрипун О.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2007 (судді: Зеленін В.О., Рєпіна Л.О., Синиця О.Ф.), в первісному позові відмовлено у зв’язку з пропуском строку позовної давності, а зустрічний позов задоволено –на підставі ст.26 Закону України “Про власність” та ст.12 Закону України “Про господарські товариства” визнано за ЗАТ “Тельком” право власності на двоповерхову нежитлову будівлю загальною площею 1897,10 кв.м., розташовану за адресою: м.Київ, вул.Солом’янська, 3-Б.

РВ ФДМ України по м.Києву в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати повністю, прийняти нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судами ч.1 ст.144 ГК України, ст.344 ЦК України, ст.5 Декрету КМ України “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”  та на помилкове застосування ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України та ст.ст.49,50 Закону України “Про власність”.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет повноти їх встановлення і правильності юридичної оцінки судами першої та апеляційної інстанцій і заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін та третіх осіб, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення про відмову в первісному позові та про задоволення  зустрічного позову  апеляційний господарський суд виходив з того, що:

15.11.1995 року між Організацією орендарів підприємства комплектації “Тельком” та РВ ФДМ України по м.Києву укладено договір купівлі-продажу №215, за умовами якого покупець мав отримати у власність державне майно ЦМК підприємства комплектації “Тельком” по вул.Хрещатик,22 в м.Києві.

Міністерство зв’язку України 22.01.1996 року видало розпорядження про передачу Організації орендарів підприємству комплектації “Тельком” замість вилучення в нього приміщень за адресою: м.Київ, вул.Хрещатик,22 приміщень по вул.Солом’янська, 3-А.

Листом від 30.01.1996 № 480 Міністерства зв’язку України виконання цього розпорядження покладено на Український науково-дослідний інститут зв’язку (УНДІЗ)  та Організацію орендарів підприємства комплектації “Тельком”.

31.01.1996 року між Організацією орендарів підприємства комплектації “Тельком” та РВ ФДМ України по м.Києву підписано акт прийому-передачі державного майна ЦМК підприємства комплектації “Тельком” №242, за яким Організація орендарів підприємства комплектації “Тельком” отримала у власність цілісний майновий комплекс вартістю 585056,10 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Організація орендарів підприємства комплектації “Тельком” мала право на купівлю приміщення по вул.Хрещатик,22 в м.Києві в складі цілісного майнового комплексу, але на виконання розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.1996 Організації орендарів підприємству комплектації “Тельком” замість вилучених у нього приміщень по вул.Хрещатик,22 в м.Києві було передано спірне приміщення, по вул.Солом’янській, 3-Б в м.Києві (будівля з літерою "А", кванртал 598) в складі цілісного майнового комплексу відповідно до договору купівлі-продажу №215 від 15.11.1995 року.

12.03.1996 року на виконання розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.1996 третя особа (УНДІЗ) передала Закритому акціонерному товариству комплектації “Тельком” спірне майно, який є правонаступником Організації орендарів підприємства комплектації “Тельком”. Цей факт передачі спірного майна підтверджується актом від 12.03.1996 року, який затверджений заступником Міністра зв’язку України.

Отже, Організація орендарів підприємства комплектації “Тельком” отримала у власність цілісний майновий комплекс вартістю 585056,10 грн. на підставі акта прийому-передачі державного майна ЦМК підприємства комплектації “Тельком” №242 від 31.01.1996 року, а не на підставі акту передачі майна з балансу УНДІЗ на баланс ООПК "Тельком".

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву пропустило встановлений ст.71 ЦК УРСР строк звернення з позовом до ЗАТ "Тельком", що ним не заперечується, оскільки під час проведеної 17.02.2000р. перевірки в приміщенні ЗАТ "Тельком" по вул.Солом’янській, 3-Б в м.Києві воно повинне було дізнатися про порушення свого права.

З огляду на те, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву знало та зобов’язано було знати про наявність порушення права власності на спірне майно, але своєчасно, в межах строку позовної давності, не звернулося до суду за захистом права власності на спірне майно, обгрунтованого клопотання про відновлення пропущеного строку позовної давності під час нового розгляду справи не надано, тому апеляційний господарський суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у первісному позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Оскільки ЗАТ "Тельком" є правонаступником Організації орендарів підприємства комплектації “Тельком” та отримало від орендарів, як засновників, до статутного фонду їх майно  вартістю 585056 грн., а відповідно і спірне приміщення, про що зазначено у розділі 6 Статуту ЗАТ "Тельком", суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ЗАТ "Тельком" отримало спірне майно у власність не від держави внаслідок приватизації, а від засновників товариства на підставі ст.26 Закону України “Про власність” та ст.12 Закону України “Про господарські товариства”.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск РВ ФДМ України по м.Києву строку позовної давності при пред’явленні первісного позову та обумовлену цим наявність передбачених ч.4 ст.267 ЦК України підстав для відмови в первісному позові з огляду на наступне.

Обізнаність позивача за первісним позовом з порушенням своїх прав на спірне майно в 2000 та 2002 роках випливає з акту підсумкової перевірки виконання умов договору купівлі-продажу майна ЦМК ЗАТ "Тельком" від 17.02.2000 та з наказу Фонду державного майна України від 11.07.2002 “Про будівлю по вул.Солом’янській, 3-б” (а.с.110, том 1), яким у зв’язку зі зверненням РВ ФДМ України по м.Києву  щодо правомірності безоплатного використання ЗАТ “Тельком” спірної будівлі було створено комісію з метою перевірки до 30.07.2002р. стану дотримання чинного законодавства при безоплатній передачі будівлі по вул.Солом’янській, 3-б на баланс ЗАТ “Тельком” та включено до складу цієї комісії представника РВ ФДМ України по м.Києва.

Отже, РВ ФДМ України по м.Києву було учасником відповідних правовідносин стосовно спірного майна, в зв’язку з чим  правомірним визнається висновок судів попередніх інстанцій про те, що державний орган приватизації знав та зобов’язаний був дізнатися в 2000 чи в 2002 році про порушення прав держави на спірне майно при його передачі з балансу ДП “УНДІЗ” на баланс організації орендарів підприємства комплектації “Тельком”, здійсненої на виконання розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.96.

Водночас колегія не може прийняти до уваги доводи скаржника про його необізнаність з порушенням своїх прав в 2000 та 2002 роках і відсутність пропуску позовної давності, оскільки згідно імперативних вимог ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином касаційна інстанція не вправі встановлювати правильність обчислення судами попередніх інстанцій строку позовної давності, визначати початок та закінчення перебігу цього строку, встановлювати наявність чи відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності тощо.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при касаційному перегляді судових рішень у справах, пов’язаних із застосуванням позовної давності (постанова ВСУ від 05.10.2004 у справі №6/195-03).

Колегія також погоджується з висновками суду в частині задоволення зустрічного позову з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій на підставі ретельної правової оцінки умов договору купівлі-продажу державного майна ЦМК підприємства комплектації “Тельком” №215 від 15.11.95, акт прийому-передачі державного майна ЦМК підприємства комплектації “Тельком” №242 від 31.01.1996 року, розпорядження Міністерства зв’язку України від 22.01.96, акту передачі майна з балансу УНДІЗ на баланс ООПК "Тельком" від 12.03.96, Статуту ЗАТ "Тельком" та інших доказів по справі в їх сукупності з достовірністю встановлено, а державним органом приватизації не спростовано факти придбання Організацією орендарів підприємства комплектації “Тельком” спірних приміщень по вул.Солом’янській, 3-Б в м.Києві (будівля з літерою "А", квартал 598) в складі цілісного майнового комплексу відповідно до договору купівлі-продажу №215 від 15.11.1995 року та подальшого набуття ЗАТ “Тельком” права власності на спірне нерухоме майно, передане засновниками товариства –орендарями ООПК "Тельком" в якості внесків до статутного фонду ЗАТ “Тельком”.

Наявні ж заперечення РВ ФДМ України по м.Києву зводяться передусім до посилань на оцінку судом неналежних доказів (договору купівлі-продажу №215 від 15.11.1995 року та акта прийому-передачі державного майна ЦМК підприємства комплектації “Тельком” №242 від 31.01.1996 року) та до намагань надати перевагу одним доказам (переліку будівель, споруд та матеріальних пристроїв, які увійшли до складу ЦМК ООПК "Тельком", акту передачі майна з балансу УНДІЗ на баланс ООПК "Тельком" від 12.03.96) перед оціненими судом доказами, однак, згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду постанов Вищого господарського суду України, прийнятих з порушенням вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України (постанови ВСУ від 11.09.2007 у справі №1/151-3079 та від 11.09.2007 у справі №18/439).

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117–11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2007 у справі №3/156-32/98 залишити без змін, а касаційну скаргу РВ ФДМ України по м.Києву –без задоволення.

Головуючий, суддя                                                                             В.Овечкін

Судді:                                                                                          Є.Чернов

В.Цвігун