ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.08.07 р.                                                                               Справа № 44/236пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою відкритого акціонерного товариства „Макіївське автотранспортне підприємство 11429” (представник Харахаш С.Є., довіреність від 01.06.07 року) до регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (представник Савченко В.В., довіреність 14 від 12.02.07 року), про зобов’язання відповідача прийняти за актом приймання-передачі від позивача тягач ЗІЛ 157 (номерний знак 95-03 ДОЗ) та комплект запасних частин до нього, а також про встановлення чітких термінів для виконання вказаних обов’язків, -

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Макіївське автотранспортне підприємство 11429” (далі – Товариство) 26.06.07 року звернулося до суду з позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (далі – Фонд) про зобов’язання Фонду прийняти за актом приймання-передачі від Товариства тягач ЗІЛ 157 (номерний знак 95-03 ДОЗ) та комплект запасних частин до нього (далі – Тягач), а також про встановлення судом чітких термінів для виконання вказаних обов’язків. Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на приписах статті 319 ЦК України, статті 33 Закону України „Про власність” та частини 7 статті 31 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, згідно яких Фонд, як розпорядник Тягача державної форми власності, зобов’язаний прийняти у ліквідованого Товариства цей майновий об’єкт.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Фонду заперечив проти позову, зазначаючи, що Тягач, який був переданий в 1995 році Товариству та не увійшов до статутного фонду цього суб’єкта господарювання, не може бути повернутий Фондові в результаті ліквідації Товариства. Відповідач наголосив на правовій безпідставності зазначеного позову.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що суд має відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Статут Товариства затверджений рішенням зборів засновників та 31.08.95 року цей статут зареєстровано виконавчим комітетом Макіївської міської ради народних депутатів, у встановленому порядку видано свідоцтво № 03113667, тобто за змістом статті 26 ЦК УРСР, Товариство вважається створеним та наділеним цивільною правоздатністю з 31.08.95 року, на що додатково вказує довідка з єдиного державного реєстру.

Згідно пункту 1.3 статуту Товариства, зазначений суб’єкт господарювання має колективну та приватну форму власності, оскільки акціонерами Товариства є юридичні та фізичні особи, які придбали акції Товариства при його створенні та на вторинному фондовому ринку.

Згідно Акту оцінки цілісного майнового комплексу від 1995 року, а також за планом приватизації, затвердженим попередником Фонду 10.08.95 року, державне майно Тягач було передано на баланс Товариства, натомість зазначене майно не увійшло до статутного фонду Товариства.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 06.10.05 року у справі № 42/79Б Товариство визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, яку згодом неодноразово продовжено.

Листом № 42/79Б-09-132 від 21.09.06 року Товариство проінформувало Фонд про необхідність отримання останнім Тягача для подальшого розпорядження.

Наразі, позовні вимоги позивача, обґрунтовані приписами ЦК України та Закону України „Про власність” – не можуть бути задоволені, тому що зазначені приписи вказаних нормативних актів не містять імперативних вказівок на наявність обов’язку Фонду (або будь-якого власника й розпорядника майна) приймати власне майно, що знаходиться у інших осіб. Навпаки, за змістом статті 319 ЦК України, власник (розпорядник) визначає юридичну долю свого майна на власний розсуд.

Пунктом 1.4 спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.99 року № 908/68 визначено вичерпний перелік способів розпорядження державним майном, що не увійшло до статутних фондів суб’єктів господарювання в процесі їх приватизації, але перебуває на їх балансі, зокрема, це:

ь          здійснення приватизації;

ь          передача майна в оренду;

ь          передача майна у комунальну власність;

ь          передача майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади;

ь          передача майна господарським товариствам на умовах відповідного договору безоплатного зберігання.

Зазначений перелік не містить такого способу розпорядження Тягачем як його передача від визнаного банкрутом Товариства до Фонду.

Таким чином, всупереч статті 33 ГПК України, доказів наявності зобов’язання в силу закону або договірного зобов’язання Фонду щодо отримання від Товариства Тягача – позивачем не надано.

Норми частини 7 статті 31 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” встановлюють, що у разі, якщо господарським судом винесено ухвалу про ліквідацію юридичної особи-банкрута, майно державних підприємств, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, передається відповідному органу приватизації для наступного продажу.

Втім, позивач не довів ані факту повного задоволення вимог кредиторів у справі № 42/79Б, ані факту наявності у Товариства статусу державного підприємства, навпаки, за статутом Товариства, означений суб’єкт віднесено до колективної (приватної) форми власності, тому державним підприємством Товариство не може бути за визначенням. З урахуванням вказаного, суд не може застосувати до спірних правовідносин приписи частини 7 статті 31 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Вимоги позивача щодо встановлення судом строку для зобов’язання Фонду отримати від Товариства Тягач та підписати акт приймання-передачі – не підлягають задоволенню не тільки через правову безпідставність основних позовних вимог, але й через те, що строки виконання судових рішень господарських судів прямо встановлені приписами Закону України „Про виконавче провадження” і не потребують додаткового обумовлення у самому рішенні господарського суду.

З огляду на наведене, причиною відмови у задоволені позову є повна правова необґрунтованість позовних вимог, через що судові витрати у справі покладаються на позивача.

На підставі означених норм матеріального права, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову відкритого акціонерного товариства „Макіївське автотранспортне підприємство 11429”до регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про зобов’язання відповідача прийняти за актом приймання-передачі від позивача тягач ЗІЛ 157 (номерний знак 95-03 ДОЗ) та комплект запасних частин до нього, а також про встановлення чітких термінів для виконання вказаних обов’язків

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя