ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2007 р.
№ 14/192

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.
Владимиренко С. В.
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 02 липня 2007 р.
у справі                                       № 14/192

за позовом
Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Аеро-Чартер"

про
визнання угоди недійсною

за участю представників:

позивача: Чорноштан О. Г.

відповідачів: Доджанюк О. І.

встановив:

25 грудня 2006 р. ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"  звернулось до господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсною Додаткової угоди № 10 від 25 січня 2005 р., укладеної між ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та ТОВ "Авіакомпанія "Аеро-Чартер" до Додатку В.1.2/02-23.11-16 від 15.07.2003 р.

Рішенням від 18 травня 2007 р. господарський суд м. Києва відмовив позивачу в задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від липня 2007 року апеляційну скаргу ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення господарського суду м. Києва від 18 травня 2007 р. залишено без задоволення, а рішення –без змін.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 2 липня 2007 р., ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати повністю постанову Київського апеляційного господарського суду від 2 липня 2007 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до ТОВ "Аеро-Чартер" про визнання недійсною Додаткової угоди № 10 від 25 січня 2005 року, укладеної між ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та ТОВ "Авіакомпанія "Аеро-Чартер" до Додатку В.1.2/02-23.11-16 від 15.07.2003 р.

Касаційна скарга мотивована тим, що  суд апеляційної інстанції невірно застосував норми матеріального права, а саме ст. 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 203 Цивільного кодексу України.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

15 липня 2003 року між ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та ТОВ "Авіакомпанія "Аеро-Чартер" був укладена угода - Додаток В.1.2/02-23.11-16, який є невід'ємною частиною Стандартної угоди ІАТА з наземного обслуговування.

25 січня 2005 року між позивачем та відповідачем підписано додаткову угоду № 10 до Додатку В.1.2/02-23.11-16 від 15 липня 2003  року, якою визначено, що при виконанні відповідачем регулярних міжнародних рейсів у відповідності з міжурядовими Угодами про повітряне сполучення слід застосовувати коефіцієнт 0,7 до збору за зліт –посадку.

Відмовляючи в позові, господарські суди керувались Пунктом 2 Наказу Міністерства транспорту України від 29 грудня 1997 року № 459 "Про затвердження аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден у Міжнародному аеропорту "Бориспіль", яким позивачу було дозволено при укладанні угод (договорів) з авіакомпаніями України на аеропортове обслуговування повітряних суден при виконанні регулярних та чартерних міжнародних рейсів у відповідності з міжурядовими угодами про повітряне сполучення зменшувати розмір аеропортових зборів до 30 %.

Проте, при прийнятті оскаржуваних судових актів господарські суди не врахували наступного.

Частиною 1 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 листопада 1999 року № 2080 "Про заходи щодо завершення реалізації проекту реконструкції льотної зони № 1 Державного міжнародного аеропорту Бориспіль" встановлено, що аеропортові збори за обслуговування повітряних суден в Державному міжнародному аеропорту Бориспіль визначаються в еквіваленті до валюти I групи класифікації іноземної валюти Національного банку без надання пільг щодо їх сплати.

Спираючись на вищенаведену норму, суди звернули увагу на те, що в п. 5 Постанови від 12 листопада 1999 року № 2080 Кабінет Міністрів України зобов'язав Міністерство транспорту привести свої нормативно-правові акти у відповідність з цією постановою.

Оскільки на момент укладення Додаткової угоди № 10 даний пункт Постанови Міністерством виконаний не був і діяв наказ Мінтрансу України від 29 грудня 1997 року № 459, тому господарські суди виходили з норм останнього.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Статтею 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Згідно з пункту 1 Загального положення про міністерства, інший центральний орган державної влади в Україні, затверджений Указом Президента України від 12 березня 1996 року № 179/96, міністерство визначено як центральний орган державної виконавчої влади, підпорядкований Кабінету Міністрів України. Пунктом 2 даного акту закріплено, що у своїй діяльності кожне міністерство керується відповідними положеннями про нього.

Відтак, для Міністерства транспорту України обов'язковим було  Положення про Міністерство транспорту України, затвердженого Указом Президента України від 11 травня 2000 року № 678/2000. Пункт 1 Положення закріплює, що Міністерство транспорту України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з викладеного та враховуючи ч. 2 ст. 4 ГПК України, господарські суди  не дослідили чи можна застосовувати наказ Міністерства транспорту України від 29 грудня 1997 року № 459 у редакції, що була чинна на момент укладання Додаткової угоди № 10, що не відповідав чинному законодавству України, зокрема, Постанові Кабінету Міністрів України від 12 листопада 1999 року № 2080.

Виходячи з цього Київський апеляційний господарський суд, на думку колегії суддів, дійшов передчасного висновку про відповідність Додаткової угоди чинному законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а в силу п. 3 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наявності допущених судами порушень і неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, постанова та рішення не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від                           02.07.2007 р. та рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2007 р. у справі № 14/192 скасувати, а справу передати до господарського суду міста Києва на новий розгляд в іншому складі суду.

Головуючий суддя                                                  О. Кот

судді                                          С. Владимиренко

С. Шевчук