ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2007 р.
№ 2/276

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів:
М.Остапенка,
Є. Борденюк, В. Харченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Приватного підприємства (ПП) "Самоцвіти"

на постанову
від 26.06.2007 року

Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 2/276

за позовом
ПП "Самоцвіти"

до
Національного заповідника "Софія Київська"

про
визнання договорів оренди частково недійсними

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача
Рачко О.В., Онопрієнко В.Ф. (дов. від 26.02.2007)

відповідача
Антонович А.В. (дов. від 26.02.2007),
Кушнірова Г.В. (дов. від 07.02.2007)

Заслухавши суддю-доповідача –Є. Борденюк, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлений про визнання недійсним п.3.6 договорів на оренду нежитлових приміщень у Національному заповіднику “Софія Київська”, укладених сторонами у справі 23.03.98 (оренда 38,4 кв.м), 01.06.98 (оренда 23,5 кв.м), 01.06.98 (оренда 24 кв.м), 03.04.99 (оренда 10 кв.м). Оспорюваною умовою договору передбачено обов’язок орендаря (позивача) відшкодовувати заповіднику витрати із земельного податку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не відноситься до переліку осіб, зазначених ст.2 Закону України  “Про плату за землю”, на яких покладений обов’язок плати за землю у вигляді земельного податку або орендної плати.

Рішенням господарського суду м. Києва від 05.04.2007 (суддя І.Домнічева) у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач (орендодавець) користується пільгами щодо земельного податку. Однак, відповідно до положень ч.5 ст.12 Закону  України “Про плату за землю”, якщо підприємства, установи та організації, що користуються пільгами щодо земельного податку, мають у підпорядкуванні госпрозрахункові підприємства або здають у тимчасове користування (оренду) земельні ділянки, окремі будівлі або їх частини, податок на земельні ділянки, зайняті  цими госпрозрахунковими підприємствами або будівлями (їх частинами), переданими у тимчасове користування, сплачується у встановлених розмірах на загальних підставах.

Зважаючи на те, що обов’язок відповідача сплачувати земельний податок пов’язаний із передачею ним нежитлових приміщень в оренду, витрати на оплату цього податку є складовою щодо погодження сторонами плати за оренду нежитлових приміщень як істотної умови договору.

Договори між сторонами укладені на підставі вільного виявлення сторін. Законом не передбачена заборона віднесення на орендаря витрат орендодавця із земельного податку (ст.204 ЦК України).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від  26.06.2007 (колегія суддів: Н.Губенко, Т.Барицька, Л.Ропій) рішення у справі залишене без зміни. Господарський суд апеляційної інстанції погодився з позицією позивача, що він не є особою, на яку покладений законом обов’язок плати за землю, а тому сторони не могли такого обов’язку покладати на орендаря умовами договору. Однак, позов про визнання недійсною умови договору заявлений з порушенням строку позовної давності за відсутності поважності причин його пропуску, що є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ПП “Самоцвіти” посилається на необгунтованість відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності. Так як відповідно до оспорюваної умови договору витрати з оплати земельного податку орендарем оплачуються на підставі виставлених орендодавцем рахунків, які виставлені лише 25.06.2005, то з цього моменту позивач дізнався про порушення свого права.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з такого.

Правовідносини сторін з оренди нерухомого майна існують до припинення чинності відповідних договорів. А тому існує обов’язок орендаря, визначений  умовами договорів, оплачувати витрати орендодавця із земельного податку. Оспорення дійсності такого обов’язку і є предметом позову. Визнання недійсності правочину на майбутнє передбачено ч.2 ст.236 ЦК України як і за період, у межах строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, відмова у позові господарським судом апеляційної інстанції суперечить нормам матеріального права.

Рішення господарського суду про відмову у позові з огляду на відсутність правових підстав визнання оспорюваної умови договору недійсною слід залишити без змін.

Віднесення на орендаря витрат з оплати земельного податку за згодою сторін шляхом викладення відповідної умови договору як складової плати за  передане в оренду нерухоме майно не заборонено законом, а тому може базуватися на волевиявленні сторін.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПП “Самоцвіти” задовольнити частково.

Постанову від 26.06.2007 Київського апеляційного господарського суду  у справі № 2/276 скасувати.

Рішення  від 05.04.2007 господарського суду м. Києва  залишити без зміни.

Головуючий, суддя                                                                            М. Остапенко

Судді:                                                                                         Є. Борденюк

В. Харченко