ПОСТАНОВА

"30" жовтня 2007 р.
Справа № 17/204-3828

12:00 год.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання Грохольській В.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль

до відповідача: Теребовлянського кооперативно-державного будівельно-монтажного об’єднання «Райагробуд», м. Теребовля Тернопільської області

про стягнення 3982,00 грн. адміністративно-господарських санкцій

за участю представників :

Позивача: Гафтко Н.Л., головний спеціаліст, доручення № 04-81/648 від 04.07.2007 р.

Відповідача: Понель Р.Й., головний інженер, доручення №41 від 16.10.2007 року

В процесі розгляду справи представникам сторін роз’яснено належні їм права та обов’язки, передбачені статтями 49,51,59, 130 КАС України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалася.

Позивач - Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Тернопіль, 31.07.2007р. звернувся до господарського суду з позовом до Теребовлянського кооперативно-державного будівельно-монтажного об’єднання «Райагробуд», м. Теребовля Тернопільської області, про стягнення 3982,00 грн. адміністративно-господарських санкцій, в тому числі 107,00 грн. пені за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році.

Обґрунтовуючи позов, Позивач посилається на те, що підприємство не виконало встановленого відповідно до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, про що свідчать дані „Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік” (форма № 10-ПІ), поданого будівельно-монтажним об’єднанням.

Як стверджує позивач, норматив робочих місць на підприємстві відповідача складає 1 (одне) робоче місце для працевлаштування інваліда, однак Теребовлянським КДБМО «Райагробуд»у 2006 році  не було працевлаштовано жодного інваліда.

Спираючись на положення ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року № 314, позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі половини середньорічної заробітної плати на підприємстві за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, а також пеню, нараховану за порушення строків сплати санкцій.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини за своїм характером є адміністративно-правовими, а отже розглядаються в порядку і за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (надалі –КАС України), що набрав чинності з 01.09.2005р., у відповідності до п.6 Прикінцевих та перехідних положень якого, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами КАС України.

Ухвалою суду від 12.09.2007 р. відкрито провадження в порядку ст. 107 КАС України у справі із призначенням попереднього судового засідання на 02 жовтня 2007 року.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги  в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечив проти задоволення позовних вимог, та зазначив, що у зв’язку з специфікою виробництва, працевлаштування інвалідів на підприємстві є неможливим. Також звернув увагу суду на те, в даних звіту за формою 10-ПІ містяться виправлення в рядках „03”, „04” та „05” щодо розміру фонду оплати праці, розміру середньорічної заробітної плати штатного працівника та  визначення кількості інвалідів у відповідності до статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, котрі, як зазначає відповідач, здійснені спеціалістами Фонду самовільно.  Документально підтверджених заперечень на позов відповідачем не подано.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, оцінивши представлені докази в їх сукупності, господарський суд встановив наступне:

У відповідності до ч. 1 статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб’єктів  при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пункт 4 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до компетенції адміністративних судів відносяться спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

У відповідності до  статті 8 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" державне управління в галузі забезпечення соціальної захищеності інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, Міністерством охорони здоров'я України та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1434, Фонд є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці та підпорядковується йому.

Тернопільське обласне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, відповідно до зазначеного Положення, є юридичною особою і на нього покладено контроль за додержанням підприємствами встановлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та здійснення контролю за своєчасним і повним надходженням до бюджету Фонду коштів від підприємств, які не забезпечують установлених нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Закон України „Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні” визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями та інтересами, а також, встановлює порядок визначення нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів.

У відповідності до вимог статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, в редакції Закону, що діяла протягом звітного періоду (періоду, за який заявлено до стягнення штрафні санкції), працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється органами виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у  нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств,  організацій  громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а  якщо  працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно частини 5 статті 19 зазначеного Закону, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Згідно частини 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману  працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньорічної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно даних Звіту про зайнятість інвалідів (Форма № 10-ПІ) за 2006 рік, поданого відповідачем до Фонду, середньооблікова чисельність його штатних працівників облікового складу за звітний період склала 8 осіб, тобто відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів для Теребовлянського КДБМО «Райагробуд», м. Теребовля Тернопільської області становив 1 робоче місце.

Як  вбачається з матеріалів справи, даний норматив відповідачем у 2006 році не дотримано. Фактично жодного інваліда не було працевлаштовано, внаслідок чого відповідачу нараховано штрафні санкції в розмірі 3875,00 грн.

Частиною 4 статті 20 зазначеного Закону визначено, що адміністративно - господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій  інвалідів, фізичними особами,  зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських  санкцій,  передбачених цим Законом, не застосовуються строки,  визначені  статтею  250  Господарського  кодексу України.

Статтею 8 Закону України “Про зайнятість населення” встановлено, що громадяни України мають право на працевлаштування і вибір місця роботи шляхом звернення до підприємств, установ, організацій і до іншого роботодавця або до державної служби зайнятості.

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда та Порядку працевлаштування інвалідів, робоче місце інваліда визначено як окреме місце або ділянка виробничої площі на підприємстві в установі, організації незалежно від форм власності та господарювання, де створено необхідні умови для праці інваліда. Робочим місцем інваліда може бути і звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням можливостей інваліда воно може бути використане для працевлаштування інваліда. Даним Положенням передбачено, що центри зайнятості та відділення Фонду ведуть облік робочих місць для інвалідів, створюваних понад норматив (п. 6), для чого підприємствам виділяється цільова позика (п. 7).

Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда (п. 3).

Пунктами 5, 10, 11, 12, 13, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, передбачено, що підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інваліда відповідно до висновків МСЕК.

Інструкцією щодо заповнення форми звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вакансій", затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420 також встановлено обов’язок підприємств, установ й організацій, їх структурних підрозділів та філій незалежно від форми власності та господарювання, за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

При цьому, як зазначено в «Загальних положеннях»Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН "Звіт про наявність вакансій" ця форма звітності використовується для інформування населення про наявність вакансій, сприяння працевлаштуванню громадян, зареєстрованих в центрах зайнятості, як такі, що шукають роботу, для підбору персоналу на замовлення роботодавців, для оцінки поточної потреби в кадрах та організації професійної підготовки населення відповідно до потреб на ринку праці.

Порядок заповнення даної форми статистичної звітності передбачає інформування центри зайнятості про наявність вакансій, де в графі 15 під шифром 11 зазначаються дані про можливість працевлаштування на вільних робочих місцях інвалідів.

З наведених положень чинного законодавства України можна зробити висновок, що виконанню відповідними органами обов’язку працевлаштовувати інвалідів повинно передувати вжиття підприємством необхідних заходів для забезпечення такого працевлаштування, до яких належать, зокрема, створення в установленому порядку робочих місць у межах нормативу та інформування визначених ст. 19 Закону органів про наявність таких вакантних посад для інвалідів.

Між тим, з пояснень Відповідача та поданих документів, випливає, що вакантних місць на підприємстві для працевлаштування інвалідів у 2006 р. не було, Підприємство впродовж 2006 р. додаткових місць не створювало, не пристосовувало існуючих для працевлаштування інвалідів шляхом їх атестації, не розробляло заходів щодо створення робочих  місць  і  не включало їх  до колективного договору. Листом № 06-776 від 24.10.2007 р. Теребовлянського районного центру зайнятості також підтверджується факт не подання звітності відповідачем до центру про наявність вакансій на підприємстві та потребу в інвалідах.

При таких обставинах справи, суд дійшов висновку, що Відповідачем не вживалися передбачені чинним законодавством заходи із забезпечення працевлаштування інвалідів, а тому повинен нести відповідальність, передбачену ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

У зв’язку з допущеними виправленнями, що містяться у Звіті, та на підтвердження фактичного розміру середньорічної заробітної плати на підприємстві відповідача у 2006 році, оскільки саме розмір середньої заробітної плати впливає на розмір застосованих до юридичної особи санкцій, судом зобов’язано позивача надати оригінал звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006р. (для огляду в судовому засіданні), а також докази проведення Фондом перевірки стосовно  виконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

В ході судового розгляду на вимогу суду позивачем 29.10.2007р. проведено перевірку щодо виконання відповідачем нормативу робочих місць працевлаштування інвалідів, за результатами якої складено відповідний Акт б/н від 29.10.2007р., підписаний повноважними представниками сторін без зауважень. Із змісту даного Акту перевірки вбачається, що у 2006 році фонд оплати праці на підприємстві відповідача становив 48,8 тисяч гривень, а середньорічна заробітна плата, на відміну від даних виправлених у Звіті, становила 6100 грн.

Виходячи з наведеного, за 1 робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, відповідач до 15.04.2007 р. повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 3050 грн., замість 3875 грн. нарахованих позивачем.

Враховуючи, що штрафні санкції до 15.04.2007 р. самостійно не сплачені, суд вважає правомірними позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача 3050 грн. штрафних санкцій за не створення одного робочого місця для інваліда в користь Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України як обґрунтовані та документально підтверджені. У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її  вимоги  та заперечення.

Оцінка доказів на предмет встановлення їх належності та допустимості здійснюється господарським судом, що передбачено  положеннями  статей 70, 138 КАС України.

Оцінюючи посилання відповідача на відсутність облікованого прибутку у підприємства у 2006 році, що відповідно, є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону №875-ІІІ, то суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 20 Закону №875-ІІІ, сплату штрафних санкцій за нестворені робочі місця для інвалідів підприємства (об'єднання), установи і організації провадять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів). У разі відсутності коштів, штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на їх майно в порядку, передбаченому законом.

Аналіз змісту зазначених норм Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" дозволяє зробити висновок про те, що сплачені чи стягнуті за рішенням суду штрафні санкції не можуть бути віднесені підприємством на собівартість продукції чи наданих послуг. Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" не ставить в залежність обов'язок щодо сплати санкцій від наявності чи відсутності прибутку, а вказує лише джерело сплати.

Інші заперечення відповідача не заслуговують на увагу та не спростовуються письмовими доказами.

Окрім того, за несвоєчасну сплату адміністративно-господарської санкції, позивачем нараховано пеню в розмірі 107,00 грн. згідно ч. 3 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів України”, за період з 17.04.2007 р. по 30.07.2007 р. (105 днів).

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи із 120%  річних облікової ставки НБУ, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки на весь її строк.

Оскільки відповідачем порушено терміни сплати адміністративно-господарських санкцій за нестворення одного робочого місця для працевлаштування інвалідів у 2006 році на 105 днів, тому суд, здійснивши відповідні розрахунки, вважає правомірною пеню в розмірі 84,22 грн., виходячи із розміру застосованих до відповідача та несплачених адміністративно-господарських санкцій в розмірі 3050 грн.

В частині стягнення 847,78 грн. санкцій - в задоволенні позову відмовляється як неправомірному та безпідставно заявленому.

У відповідності до приписів ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 1, 17, 49, 51, 59, 70, 94, 130, 138, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 8, 18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності  інвалідів в Україні”, господарський суд ,-

ПОСТАНОВИВ :

1.  Адміністративний позов задовольнити частково.

2.  Стягнути з Теребовлянського кооперативно-державного будівельно-монтажного об’єднання «Райагробуд», м. Теребовля Тернопільської області, вул. Князя Василька, 198, ідентифікаційний код 03586785 –3050,00 грн. штрафних санкцій за нестворення робочого місця для працевлаштування інвалідів та 84,22 грн. пені на користь Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів України, м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8, ідентифікаційний код 14032334.

3. В задоволенні решти позовних вимог –відмовити.

На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Постанова складена в повному обсязі  02 листопада 2007 року.

Суддя