ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2007 р.
№ 22/268

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів:
С. Шевчук,

С. Владимиренко, І. Воліка (доповідача),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційне подання
Заступника прокурора м. Києва

та касаційну скаргу
Національної акціонерної компанії (НАК)
"Украгролізинг"

на постанову
від 11.07.2007 року

Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 22/268

за позовом
НАК "Украгролізинг"

до
Акціонерного банку "Київська Русь"

про
визнання договору недійсним

В судове засідання прибули представники сторін:

позивача
Волинський А.В. (дов. від 16.08.2007 року № 16/63-07)

відповідача
Пахарь О.Е. (дов. від. 27.07.2007 року № 153)

Генеральної проку-ратури України

Баклан Н.Ю. (прокурор відділу, посвідчення № 7)

Заслухавши суддю-доповідача - І. Воліка, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

НАК "Украгролізинг" звернулось до господарського суду із позовною             заявою про визнання недійсним кредитного договору від 29.06.2005 року, укладеного між НАК "Украгролізинг" та АБ "Київська Русь".

Позовні вимоги мотивовані тим, що кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність», оскільки при його укладенні не дотримано економічних нормативів, зокрема, було відсутнє забезпечення. Відсутність забезпечення позивач обґрунтовує недійсністю договору іпотеки від 18.07.2005 року, укладеного між позивачем та відповідачем в забезпечення виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, НАК "Украгролізинг" посилається на те, що кредитний договір не містить умови щодо відповідальності відповідача за неналежне виконання своїх обов'язків у частині повного та своєчасного надання грошових коштів позивачеві, однак ця умова є істотною відповідно до ч. 2 ст. 345 ГК України.

Отже, оскаржуваний кредитний договір, на думку позивача, має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст.215 ЦК України як такий, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 345 ГК України та ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Доповідач: Волік І.М.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.05.2007 року у справі              № 22/268 (суддя А. Шкурат) позов задоволено повністю, визнано недійсним кредитний договір № 9424-20/5-1, укладений 29.06.2005 року між                          НАК "Украгролізинг" та АБ "Київська Русь" з моменту його укладення.

Рішення суду мотивовано наступним обставинами.

29.06.2005 року між НАК "Украгролізинг" (компанія) та АБ "Київська Русь" (банк) укладений кредитний договір № 9424-20/5-1, відповідно до умов якого банк відкриває компанії кредитну лінію строком дії з 29.06.2005 року по 29.03.2006 року зі сплатою 18 % річних (п. 2.1. кредитного договору).

Згідно з ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Всупереч наведеним законодавчим положенням оскаржуваний кредитний договір не містить умов про відповідальність банку щодо видачі кредиту компанії. Банком не доведено належним чином наявність у спірному кредитному договорі умови про його відповідальність щодо видачі кредиту компанії.

Положеннями ч 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання цієї вимоги в момент вчинення правочину є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним є правомірними та підлягають задоволенню.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, господарський суд міста Києва виходив з того, що при укладенні цього договору не дотримано вимог ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», оскільки при його укладенні не було належним чином перевірено наявність забезпечення кредиту та кредитоспроможність компанії.

Законом України «Про банки та банківську діяльність»передбачено, що банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків (ч. 5 ст. 49).

Згідно з положеннями глави 1 розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 N 368, кредитоспроможність позичальника визначається за показниками, що характеризують його здатність своєчасно розраховуватися за раніше одержаними кредитами, його поточне фінансове становище, спроможність у разі потреби мобілізувати кошти з різних джерел і забезпечити оперативну конверсію активів у ліквідні кошти.

Проте, як зазначає господарський суд першої інстанції, надаючи кредит, банком не було враховано, що майно компанії не підлягає примусовій реалізації у відповідності до Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна»як майно підприємства, у статутному фонді якого частка держави перевищує 25 відсотків. Адже, відповідно до п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Національної акціонерної компанії                «Украгролізинг»від 11.04.2001 року № 354 100 відсотків акцій компанії закріплено у державній власності, що свідчить про низьку спроможність мобілізації коштів компанії в разі, якщо така мобілізація вчинятиметься примусово.

З врахуванням наведеного, господарський суд міста Києва зауважує, що банк при наданні кредиту компанії за спірним договором не дотримався положень ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», що є додатковою підставою для визнання кредитного договору недійсним у відповідності до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від                   11.07.2007 року (Н. Капацин, Л. Смірнова, С. Пашкіна) рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2007 року у справі № 22/268 скасовано, в позові відмовлено.

Постанова суду мотивована наступним.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Виходячи з викладеного, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що істотними умовами кредитного договору як господарського договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну та строк його дії.

З огляду на зазначене, посилання місцевого господарського суду, як на підставу для визнання недійсним кредитного договору на те, що всупереч вимогам ст. 345 ГК України кредитний договір не містить умов про відповідальність АБ "Київська Русь" щодо видачі кредиту НАК "Украгролізинг", господарський суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим, оскільки зазначена умова не є істотною.

Щодо посилання в рішенні суду як на додаткову підставу для визнання недійсним кредитного договору на те, що надаючи кредит АБ "Київська Русь" належним чином не перевірив наявність забезпечення кредиту та кредитоспроможність НАК "Украгролізинг", то Київський апеляційний господарський суд зазначає про його хибність, оскільки зазначена обставина відповідно до норм ст.ст. 203, 215 ЦК України також не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, НАК "Украгролізинг", а заступника прокурора м. Києва з касаційним подання, посилаються на неправильне застосування господарським судом апеляційної інстанції при прийняті оскаржуваної постанови норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просять про її скасування та залишення в силі рішення суду.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга та касаційне подання підлягають до задоволення, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюване рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що всупереч вимогам                                   ст. 345 ГК України кредитний договір № 9424-20/5-1 від 29.06.2005 року не містить умов про відповідальність АБ "Київська Русь" щодо видачі кредиту                НАК "Украгролізинг".

Враховуючи, що ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а частиною першою ст. 215 ЦК України зазначено, що недодержання цієї вимоги в момент вчинення правочину є підставою для визнання правочину недійсним, то місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги                                    НАК "Украгролізинг" про визнання недійсним кредитного договору                           № 9424-20/5-1 від 29.06.2005 року є правомірними та підлягають задоволенню.

Також місцевий господарський суд правомірно зазначає, що при укладенні кредитного договору № 9424-20/5-1 від 29.06.2005 року АБ "Київська Русь" недотримано вимог ч. 5 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки при укладенні кредитного договору не було належним чином перевірено наявність забезпечення кредиту та кредитоспроможність                         НАК "Украгролізинг", що є додатковою підставою для визнання кредитного  договору № 9424-20/5-1.

Таким чином, господарський суд першої інстанції всебічно та повно дослідив всі обставини справи, дав їм об’єктивну оцінку та правильно застосував норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення. Натомість, господарський суд апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку неправильно застосував положення цивільного законодавства, дав помилкову оцінку наявним у справі доказам, що привело до невідповідності його висновків фактичним обставинам справи, у зв’язку з чим, рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2007 року є законним і має бути залишеним в силі, а постанова Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2007 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання заступника прокурора м. Києва та касаційну скаргу НАК "Украгролізинг" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від                   11.07.2007 року у справі № 22/268 скасувати.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.05.2007 року у справі              № 22/268 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                            С. Шевчук

Судді:                                                                                    С. Владимиренко

І. Волік