ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  22/181-39/25

04.10.07

За позовом  Закритого акціонерного товариства "Станкосервіс"

до                  1) Фонду державного майна України;

2) Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду

спеціального призначення "Спецжитлофонд"

третя особа 1, яка

не  заявляє  самостійних  вимог

на предмет спору  на стороні

позивача      Фізична особа-підприємець Устрехов Олександр Ілліч

третя особа 2, яка

не  заявляє  самостійних  вимог

на предмет спору  на стороні

відповідача   Київська міська державна адміністрація

третя особа 3, яка

не  заявляє  самостійних  вимог

на предмет спору  на стороні

позивача       Відкрите акціонерне товариство "Київський верстатобудівний концерн"

про                визнання права власності

Суддя   Гумега О.В.

Представники:

Від позивача:  Божко Ю.В.

Від відповідача 1: не  з‘явилися

Від відповідача 2: Годзяцький О.В.

Від третьої особи 1: Огренчук Г.О.

Від  третьої  особи 2: Костяний  І.  С.

Від третьої  особи 3: не  з‘явилися

СУТЬ СПОРУ:

Закрите акціонерне  товариство “ Станкосервіс” (позивач)  звернулося  з  позовом до  Фонду  державного  майна  України (відповідач 1) про визнання  права  власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач 1 не  визнає  право  власності  позивача  на  нежитлові  приміщення.

Ухвалою  Господарського  суду м. Києва  від  11.04.2005  року  (суддя  Шкурат А. М.) порушено  провадження у  справі  № 22/181.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2005 року у справі №22/181 позов Закритого акціонерного товариства «Станкосервіс»до Фонду державного майна України про визнання права власності на об’єкт нерухомості –приміщення загальною площею 172,4 м2 на другому поверсі будівлі (літера А) по вул. Червонозаводській, буд. 4, у м. Києві, було задоволено повністю.

Постановою  Вищого  господарського  суду   України  від 14.08.2007  року  у  справі  № 22/181 рішення Господарського  суду  м.  Києва  від  14.06.2005  року  у  справі № 22/181 скасовано,  а  справу  передано на   новий розгляд  до Господарського  суду м.  Києва.

В постанові Вищого господарського суду України вказано,  що спір    вирішено без участі Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду                       спеціального призначення "Спецжитлофонд",  що  призвело   до  обмеження його  права  на   захист  прав  та  інтересів  при  розгляді  справи  № 22/181.

Вищий  господарський  суд  України   вважає   судове  рішення прийнятим за  недостатньо дослідженими обставинами та  матеріалами у даній  справі. В  постанові  зазначено, що  під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід вирішити  процесуальне  питання   про  залучення  Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд"  до  участі  у  даній  справі,  дослідити   належним  чином   наявні  матеріали   справи та,  при  необхідності,  додатково  витребувати, всебічно,  повно  і  об‘єктивно    розглянути   в   судовому процесі  всі  обставини справи  в  їх  сукупності   та  прийняти відповідне законне  рішення.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що  містяться  у постанові касаційної інстанції,  є обов'язковими для суду першої інстанції під  час  нового  розгляду справи. Постанова касаційної  інстанції  не може містити вказівок про достовірність  чи  недостовірність  того  чи  іншого  доказу,  про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято  за результатами нового розгляду справи.

Новий розгляд справи проводився Господарським судом м. Києва з врахуванням наведених обставин.

Згідно  резолюції Голови Господарського суду  м. Києва справа  передана  на  розгляд судді Гумезі  О.  В.

Ухвалою суду від 30.08.2007р. справу № 22/181 прийнято до провадження суддею Гумегою О.В., присвоєно їй № 22/181-39/25, розгляд справи призначено на 17.09.2007 р. о 14:40 год., на підставі ст. 24 Господарського процесуального кодексу України, залучено за ініціативою суду Комунальне  підприємство  з  утримання  та  експлуатації  житлового  фонду  спеціального  призначення “Спецжитлофонд” до участі у справі в якості відповідача 2. На підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, залучено Фізичну  особу - підприємця  Устрехова Олександра  Ілліча    до участі у справі в якості третьої  особи 1,  яка  не  заявляє  самостійні вимоги  на  предмет спору  на  стороні   позивача.

Ухвалою  Господарського  суду   м. Києва  від 17.09.2007  року  розгляд справи  відкладено  на  04.10.2007  року, залучено до участі у справі в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Київську міську державну адміністрацію  та залучено до участі у справі в якості третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Відкрите акціонерне товариство "Київський верстатобудівний концерн".

В  ході  розгляду справи,  позивач підтримав позовні  вимоги  та  просить  їх  задовольнити з огляду  на те, що  спірне приміщення було передано ЗАТ «Станкосервіс»(позивачу) Відкритим акціонерним товариством «Київський верстатобудівний концерн»(третя особа 3), в якості  внеску до статутного фонду.  ВАТ «Веркон»(третя  особа 3),  в свою чергу, було засновано відповідачем 1, згідно з наказом від 31 січня 1994 року № 4-АТ та плану приватизації Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського державного підприємства по виробництву товарів народного споживання, затвердженого ФДМУ 31 квітня 1994 року, шляхом реформування Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського державного підприємства по виробництву товарів народного споживання в єдиний майновий комплекс, що знаходиться в м. Києві по проспекту Перемоги, 67.

Вказаний цілісний майновий комплекс був переданий відповідачем 1 до статутного фонду ВАТ «Веркон»(третьої особи 3). В акті приймання-передачі державного майна від 5 березня 1996 року вказано, що майно, згідно інвентаризаційних описів станом на 1 грудня 1993 року, передається як внесок в статутний фонд, включаючи перелічені в додатку №1 об’єкти нерухомості (будинки).

Позивачем було виявлено, що додаток № 1 до акту приймання-передачі у власність державного майна ВАТ «Веркон»(третьої особи 3), в частині адреси спірного приміщення містить помилку –«вул. Червонозаводська, 5», замість правильного «вул. Червонозаводська, 4», і в зв’язку з цим позивач не може оформити належним чином право власності на спірне приміщення.

Позивач звернувся до відповідача 1 з відповідним листом, в якому просив останнього виправити механічну описку в додатку № 1 (до акту приймання-передачі державного майна: гуртожиток по вул. Червонозаводській, 4, у м. Києві, та, відповідно до пунктів 2.3., 5.1. Положення про впорядкування передачі об’єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 25 листопада 2003 року № 2097, надати підтвердження права власності ВАТ «Веркон»(третьої  особи 3) на зазначене спірне приміщення.

Однак, відповідач 1, виявивши технічну помилку, не надав позивачу підтвердження права власності на вказаний об’єкт нерухомості, що й обумовило звернення позивача до суду.

Відповідач 1 та відповідач 2 проти  задоволення  позовних  вимог  заперечували,  з мотивів, що наведені ними в письмових поясненнях, наданих  суду.

Третя  особа  1  надала  відзив  на  позовну  заяву,  в  якому  проти задоволення  позовних  вимог заперечувала, зокрема, з  огляду  на  те, що  власником  спірних приміщень  на   момент  розгляду  спору  є  саме  третя  особа  1,  а  не  позивач.

Третя  особа  2  надала пояснення  по  справі,  в  яких  проти задоволення  позовних  вимог  заперечувала.

Третя  особа 3  звернулася  до  суду з  клопотанням  про  розгляд  справи № 22/181-39/25  без  участі  її  представника.

В  судовому засіданні,  призначеному  на  04.10.2007 року,  за  згодою  сторін, оголошено вступну  та  резолютивну частину  рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, третіх  осіб, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи,  суд, -

ВСТАНОВИВ:

До складу акціонерів ЗАТ «Станкосервіс»(позивача) увійшло Відкрите акціонерне товариство «Київський верстатобудівний концерн» (третя  особа 3), зареєстроване Виконкомом Радянської районної Ради народних депутатів м. Києва 17.05.1995 року, свідоцтво № 05748803.

В якості внеску до статутного фонду позивача  третя  особа 3 передала нежилі приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі гуртожитку по вул. Червонозаводська, 4.

В силу статті 81 ЦК України юридична особа може бути створена шляхом об’єднання осіб та (або) майна.

У відповідності до ст. 13 Закону України «Про господарські товариства»вкладами учасників та засновників товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності.

Статтею 115 ЦК України, статтями 12, 13 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з витягу з протоколу загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства «Київський верстатобудівний концерн»від 19 жовтня 1995 року, загальними зборами було прийнято рішення про створення підприємства «Станкосервіс»(позивача) на базі нежилих приміщень гуртожитку по вул. Червонозаводській, 4.

Відповідно до пункту 3 установчого договору позивача в редакції від 07.05.1996 року, майно товариства формується в тому числі і за рахунок вкладів акціонерів. Пунктом 4 установчого договору встановлено, що вклади можуть бути зроблені в національній валюті, а також шляхом передачі товариству майнових та немайнових прав, що належать акціонеру, який входить до складу товариства.

Пунктом 5 установчого договору встановлено, що третя  особа 3 як один з акціонерів вносить вклад (частину будинку по вул. Червонозаводській, 4, та обладнання) майном на суму 940 мільйонів крб., отримує 940 акцій із загальною кількістю голосів, рівною 940, або 50%.

Згідно з положеннями пункту 5.1. Статуту позивача, в редакції змін до Статуту, затверджених Загальними зборами Товариства від 20 вересня 2002 року і зареєстрованих Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 30 вересня 2002 року, всі акції Товариства розподілені між акціонерами наступним чином: Відкрите акціонерне товариство «Київський верстатобудівний концерн» - 944 акції номінальною вартістю 10 грн., що становить 9 440,00 грн., що складає 50% Статутного фонду Товариства. За згодою засновників (акціонерів) Товариства в рахунок оплати 920 акцій номінальною вартістю 10 грн., що становить 9 200,00 грн., ВАТ «Веркон»в якості внеску до статутного фонду передав нежилі приміщення 2-го поверху будівлі (літера «А»)  по вул. Червонозаводській, 4, в місті Києві, площею 172,4 м2.

Передача спірного майна підтверджується актом приймання-передачі від 1 квітня 1996 року, додатком до акту - поповерховим планом 2-го поверху, актом позивача вводу в експлуатацію основних засобів від 15 квітня 1996 року.

Закрите акціонерне товариство «Станкосервіс»(позивач) було зареєстроване Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 27 грудня 1995 року, про що видано Свідоцтво про реєстрацію суб’єкта підприємницької діяльності № 24077786, та включено до Єдиного державного реєстру підприємств і організацій, що підтверджується відповідною довідкою.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що спірне приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі будівлі (літера «А») по вул. Червонозаводській, 4, в місті Києві, вибуло з власності ВАТ «Веркон»(третьої  особи 3)  та перейшло у власність іншої юридичної особи - позивача - як майно, передане засновником товариству.

Друга частина будівлі, а саме: 749,8 м2, продовжувала знаходитись у власності третьої  особи 3 до 2003 року.

Третій  особі 3 спірне майно та безпосередньо сам будинок гуртожитку по вул. Червонозаводська, 4, в м. Києві,  загальною площею 922,2 м2 належали, виходячи з наступного.

Згідно з наказом Фонду державного майна України про створення ВАТ «Веркон»від 31.01.1994 року №4-АТ та планом приватизації Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського державного підприємства по виробництву товарів народного споживання, затвердженого   Фондом державного майна України   від   31.04.1994   року,   ВАТ  «Веркон»  засновується   відповідачем 1 шляхом реформування Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського державного підприємства по виробництву товарів народного споживання в єдиний майновий комплекс, що знаходиться за юридичною адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 67.

Вказаний цілісний майновий комплекс був переданий відповідачем 1 до статутного фонду ВАТ «Веркон»(третьої  особи 3). Як вбачається з Акту прийому-передачі майна від 5 березня 1996 року, Фонду державного майна України передав, а ВАТ «Веркон»(третя  особа 3) прийняв у власність майно загальною вартістю 0 крб., згідно інвентаризаційних описів майна станом на 1 грудня 1993 року (протокол засідання інвентаризаційної комісії №1 від 18.12.1993 року), як внесок в статутний фонд у відповідності з актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу, затвердженого Розпорядженням Фонду державного майна України від 31 січня 1994 року, в тому числі вказані в додатку № 1 об’єкти (будинки).

На цілісний майновий  комплекс ВАТ «Веркон»(третьої  особи 3) було видано реєстраційне посвідчення    Київського    міського    бюро    технічної    інвентаризації    від  12 березня 1996 року, реєстровий № 91-з.

Відповідно до додатку № 1, у переліку будинків, переданих у власність третьої  особи 3, під номером 134 є будинок 2-поверхового гуртожитку по вул. Червонозаводській, 5.

Як свідчить довідка Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 6614/14-21/24 від 4 листопада 2004 року, по вул. Червонозаводській, 4, знаходиться об’єкт нерухомого майна житлового та нежитлового призначення - двоповерховий гуртожиток.

Таким чином, суд приходить до висновку, що будівля, яка знаходиться по вул. Червонозаводській, 4, в місті Києві, ввійшла до статутного фонду третьої  особи 3, що відображено в додатку № 1 до акту передачі-прийому майна від 5 березня 1996 року під порядковим номером 134.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про власність»передбачено, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

З огляду на вище зазначене, суд приходить до висновку, що третя  особа 3, користуючись своїми правами власника  спірного майна, на виконання рішення загальних зборів акціонерів від 19 жовтня 1995 року про створення підприємства «Станкосервіс»(позивача) на базі нежилих приміщень гуртожитку по вул. Червонозаводській, 4, правомірно передала зазначене майно як внесок до статутного фонду позивача.

Твердження відповідача 2 про відсутність у позивача правових підстав для набуття права власності на приміщення у гуртожитку (спірне майно), оскільки гуртожитки та приміщення в них є об’єктами державного житлового фонду, які не підлягають приватизації (відчуженню) в силу вимог статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна», статті 4, 127-131 Житлового кодексу УРСР, пункту 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986 року, не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна»дія закону не поширюється на приватизацію об’єктів державного житлового фонду, у тому числі гуртожитків, а також об’єктів соціально-культурного призначення, що фінансуються з державного бюджету, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Як зазначалося вище, третя  особа 3 була заснована Фондом державного майна України шляхом реформування Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського державного підприємства по виробництву товарів народного споживання в єдиний майновий комплекс, що знаходиться за юридичною адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 67.

Вказаний цілісний майновий комплекс, в тому числі і будинок гуртожитку по вул. Червонозаводській, 4, в місті Києві, був переданий Фондом державного майна України до статутного фонду ВАТ «Веркон»(третьої  особи 3).

Статтею 115 ЦК України, статтею 12 Закону України «Про господарські товариства»передбачено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Таким чином, ВАТ «Веркон»(третя особа 3) набуло право власності на будинок гуртожитку по вул. Червонозаводській, 4, в м. Києві, переданий йому засновником у складі цілісного майнового комплексу як внесок до статутного фонду товариства. Отже, даний будинок гуртожитку на момент передачі спірного майна позивачу не був об’єктом державного житлового фонду. Відповідно, позивач в силу норм статті 115 ЦК України, статті 12 Закону України «Про господарські товариства»набув право власності на нежилі приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі цієї будівлі по вул. Червонозаводська, 4, у м. Києві, передані йому ВАТ «Веркон»(третьою  особою 3) як внесок до статутного фонду.

Як вбачається з протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ «Веркон»(третьою особою 3)  від 25.04.2001 року та розпорядження КМДА від 12.11.2002 року № 2060, ВАТ «Веркон»(третя  особа 3) було передано, а КП «Спецжитлофонд»(відповідач 2)  прийнято за актами прийому-передачі будинки на вул. Чистяківській, 28; вул. Червонозаводській, 4; вул. Червонозаводській, 5; вул. Кулібіна, 9/2.

Проаналізувавши Акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, суд приходить до висновку, що ВАТ «Веркон» (третя особа 3) передав, а КП «Спецжитлофонд»(відповідач 2) прийняв 749,8 м2 з загальної площі будівлі, що складає 922,2 м2, по вул. Червонозаводській, 4, в м. Києві.

Тобто, при передачі будинку у комунальну власність нежилі приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі будівлі (літера «А») по вул. Червонозаводській, 4 у м. Києві, що належить позивачу, КП «Спецжитлофонд»(відповідачу 2) не передавали, і останній не має жодних прав на таке майно.

Не заслуговують на увагу також твердження відповідачів, що позивач, в порушення ст.ст. 7, 8 ЖК УСРС, використовував спірне майно під офіс без відповідної процедури виключення зазначених жилих приміщень з фонду жилих приміщень та подальшого їх переведення у нежилі, встановленої Порядком переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі у м. Києві, затвердженим розпорядженням КМДА № 1825 від 01.10.2002 року.

Відповідно до норм Житлового кодексу УРСР житловий фонд становлять жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях.

Визначення нежитлового приміщення дається в Законі України від 29.11.2001 року «Про об’єднання співвласників багатоквартирного будинку»- це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об’єктом цивільно-правових відносин.

Пунктом 1.5 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01.10.2002 року №1825  «Про затвердження порядку переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі у м. Києві»приміщення, розташовані у жилих будинках, можуть використовуватись для влаштування офісних приміщень та інших приміщень господарського призначення.

Проаналізувавши довідку Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 6614/14-21/24 від 4 листопада 2004 року та журнал підрахунку площі житлового будинку з нежитловими  (вбудованими) приміщеннями, який заповнювався КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна»при проведенні поточної інвентаризації у 2002 році, суд приходить до висновку, що спірне майно складається виключно з приміщень нежитлового призначення і, відповідно, не може використовуватися для проживання робітників, учнів тощо, та неможливо  перевести спірне майно з жилого у нежиле, оскільки таке майно вже є нежилим.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 14 лютого 2007 року, нежиле приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі будівлі (літера «А») по вул. Червонозаводській, 4, у м. Києві було продано позивачем Устрехову О.І. (третій  особі  1). Передача зазначеного майна покупцю (Устрехову О.І.) підтверджується актом прийому-передачі нерухомого майна від 14.02.2007 року.

Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу від 14 лютого 2007 року, нежилі приміщення, що продаються, належать продавцю (ЗАТ «Станкосервіс») на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 14 червня 2005 року, ухвали Господарського суду м. Києва від 06 жовтня 2005 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна»07 жовтня 2005 року в реєстрову книгу № д.2з-34 за реєстровим          № 91-з.

Згідно  пункту 6 цього договору продавець стверджує, що нежилі приміщення, які є об’єктом договору, нікому іншому не продані, не подаровані, не відчужені іншим способом, не заставлені, не здано в оренду, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо нього у третіх осіб як в Україні так і за її межами немає, як вклад до статутного фонду юридичних осіб воно не внесено, заборгованості по оплаті комунальних та інших платежів немає.

Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статей 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»від 01.07.2004 року речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов’язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим законом; такою державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Придбане майно було зареєстровано третьою  особою 1 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 031380 від 23 березня 2007 року.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву від 13.09.2007 року та пояснень представника третьої  особи 1, наданих в судовому засіданні, про існування спору щодо придбаного майна йому стало відомо лише у кінці червня 2007 року з листа № 044/24-3922 від 26.06.2007 року, направленого на його ім’я КП «Спецжитлофонд»(відповідача 2) у відповідь на заяву від 16.05.2007 року про укладення договору на відпуск холодної води, опалення, прийом стічних вод та про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Про скасування  рішення Господарського суду м. Києва від 14 червня 2005 року у справі № 22/181, відповідно до якого було визнано право власності за ЗАТ «Станкосервіс»на приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі будівлі (літера «А») по вул. Червонозаводській, 4, у м. Києві Устрехову О.І. стало відомо лише після отримання ним ухвали Господарського суду м. Києва від 30.08.2007 року у справі № 22/181-39/25.

Тобто, ані на дату укладення договору, ані на дату реєстрації майна в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна, до отримання ухвали Господарського суду м. Києва від 30.08.2007 року у справі № 22/181-39/25, Устрехов О.І. не знав та не  міг знати, що рішення Господарського суду м. Києва від 14 червня 2005 року у справі № 22/181 було скасовано, та ЗАТ «Станкосервіс»не мало права відчужувати спірне майно.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Частиною 2 цієї статті передбачається, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 657 ЦК України передбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно частини 4 статті 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадках, якщо  власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до норм статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно вимог 388 ЦК України,  якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В силу норм статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Укладений між третьою особою 1 та позивачем договір купівлі-продажу від 14 лютого 2007 року недійсним у судовому порядку визнаний не був, незаконність набуття права власності судом не встановлена.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що право власності на спірне майно Устрехов О.І. (третя  особа 1)  набув правомірно, на підставі укладеного договору купівлі-продажу від 14 лютого 2007 року, на час вчинення якого арешту та заборони на це майно не було; позивач відчужував це майно як власник, на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 14 червня 2005 року у справі № 22/181, яке на момент укладення договору набуло законної сили; Устрехов О.І. (третя  особа 1) є покупцем майна за відплатним договором, який укладений у відповідності до вимог чинного законодавства та при укладенні якого він не знав та не міг знати про наявність спору стосовно цього майна, не знав та не міг знати, що рішення суду, яке набрало законної сили та на підставі якого за позивачем було визнано право власності на відчужуване майно, в майбутньому буде скасовано; реєстрація права власності на майно здійснена правомірно. Отже, з огляду на приписи статей 330, 388 ЦК України зазначене майно не може бути витребуване у Устрехова О.І., оскільки він є добросовісним набувачем спірного майна –нежилого приміщення загальною площею 172,4 м2 на 2-му поверсі будівлі (літера «А») по вул. Червонозаводській, 4, у м. Києві. Передбачені статтею 388 ЦК України підстави для витребування власником майна у добросовісного набувача в даному випадку відсутні.

Крім того, представником відповідача 2 в судовому засіданні було заявлено, що він не заперечує той факт, що на час розгляду справи власником       спірного майна є Устрехов О.І.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 14 серпня 2007 року по справі № 22/181 при новому розгляді справи господарським судом має бути досліджено судове рішення у справі № 44/221, що не було досліджено господарським судом при попередньому судовому розгляді.

В силу вимог статті 111-2 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Як було встановлено судом, Господарським судом м. Києва розглядався спір у справі № 44/221 за позовом Закритого акціонерного товариства «Станкосервіс»до Головного управління комунальної власності м. Києва КМДА, Головного управління житлового забезпечення КМДА, за участю третьої особи –Відкритого акціонерного товариства «Київський верстатобудівний концерн». Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.11.2004 року зазначений позов був залишений без розгляду.

Проаналізувавши зазначену ухвалу Господарського суду м. Києва від 02.11.2004 року, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи № 44/221 судом не були встановлені факти або обставини, які мають значення для правильного вирішення судом справи № 22/181-39/25.

У відповідності із ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень. Позивач  не надав  суду  доказів, які  б  свідчили,  що  на  час   розгляду  спору  він є  власником    спірних  приміщень. Виходячи з вищенаведеного, вимоги позивача про визнання його права власності на об’єкт нерухомості - приміщення загальною площею 172,4 м2 на другому поверсі будівлі (літера «А») по вул. Червонозаводській, буд. 4, у м. Києві є неправомірними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, при відмові в позові витрати по сплаті державного мита та  витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя                                                                                                                     Гумега  О.  В

Рішення  підписане

09.10.2007  року.