ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

11.12.07                                                                                           Справа№ 15/349а

за позовом: Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова, м.Львів

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Профліга”, м.Львів

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон”, м.Київ,

про: визнання недійсним господарського зобов’язання у сумі 4233891,60 грн.

Суддя Т.Костів

Секретар судового засідання О.Вітинська

Представники

від позивача: Сивак В.М. –головний державний податковий інспектор.

від відповідача-1:  Івасько С.М.- представник

від відповідача-2: не з’явився

Суть спору:

Позов заявлено ДПІ у Франківському районі м.Львова до ТзОВ „Профліга” та до ТзОВ „Компанія Селіон” про визнання недійсним господарського зобов’язання, що вчинене з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід коштів, одержаних за таким господарським зобов’язанням на суму 4233891,60 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати недійсним господарське зобов’язання між ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон” на суму 4233891,60 грн., застосувати юридичні наслідки передбачені ст.208 Господарського кодексу України, а саме стягнути все одержане за зобов’язанням в дохід державного бюджету.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у  відзиві на позовну заяву.  Ствердив, зокрема, що позивачем у позові не доведено конкретний зміст мети договору, що за відомо суперечить інтересам держави та суспільства. Висновок податкового органу щодо недійсності оспорюваного договору суперечить закладеному в ст.61 Конституції України принципу індивідуалізації відповідальності, оскільки ТзОВ „Профліга” не може нести відповідальність за будь-яку діяльність ТзОВ „Компанія Селіон”.

Відповідач-2 вимог ухвал суду не виконав, письмових пояснень по суті позову не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Суд розглядає справу на підставі ст. 71 КАС України на підставі наявних доказів у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи,  суд встановив наступне:

ДПІ у Франківському районі м.Львова заявлено позов до ТзОВ „Профліга”  та до ТзОВ „Компанія Селіон” про визнання недійсним господарського зобов’язання на суму 4233891,60 грн. та про застосування юридичних наслідків передбачених ст.208 Господарського кодексу України, у вигляді стягнення всього одержаного за зобов’язанням в дохід державного бюджету.

Виникнення господарського зобов’язання, позивач обґрунтовує податковими накладними, які не представленні до матеріалів справи.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на Рішення Солом’янського районного суду м.Києва від 12.12.2006 р. , яким визнано недійсним статут та свідоцтво про державну реєстрацію ТзОВ „Компанія Селіон” з моменту реєстрації та анульовано свідоцтво платника ПДВ з моменту внесення його в реєстр платників ПДВ.

Податковий орган вважає, що господарське зобов’язання між ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон” вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та суспільства, та підлягає визнанню недійсним із підстав визначених  у ст.207 Господарського кодексу України за наявності наміру в однієї сторони –ТзОВ „Компанія Селіон”, оскільки воно свідомо здійснювало господарську діяльність порушуючи норми чинного законодавства та отримало прибуток, який був прихований від оподаткування.

При винесенні постанови суд виходив з наступного:

Відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським  визнається  зобов'язання,  що  виникає  між суб'єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб'єкт  (зобов'язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов'язаний  вчинити  певну   дію   господарського   чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб'єкта (виконати  роботу,  передати   майно,   сплатити   гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб'єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, передбачених ст.174 ГК України, є господарський договір та інші угоди, передбаченні законом, а також угоди не передбаченні законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно ст.. 207  Господарського кодексу України, господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч.2 ст. 203 ЦК України, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України.

На думку позивача господарське зобов’язання може випливати з усної угоди, хоча факту укладення усної угоди останнім не підтверджено певними юридичними, цивільно-правовими доказами. Відповідно до ст.ст.206,208 ЦК України допускається вчинення усних правочинів, які  повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення і що правочин між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі. Характерною рисою усних правочинів є збіг у часі стадії їх розвитку –виникнення та припинення шляхом виконання. Правочини, які укладаються на велику суму з відстрочкою терміну платежу мають укладатися у письмовій формі. Допускається усне вчинення правочинів на виконання договору. Наявність усного правочину на суму 4233 891,60 грн. не відповідає зазначеним обставинам.

Виникнення господарського зобов’язання позивач обґрунтовує податковими накладними, які не представленні суду та не долучені до матеріалів справи. На відміну від письмових договорів, податкова накладна, відповідно до п.7.2. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” є звітним і водночас розрахунковим документом. Тому, зазначенні позивачем податкові накладні не можуть слугувати підставою для підтвердження наявності чи відсутності укладення договору, мету договору та хід його виконання.

Абзацом 1 п.6 Постанови Пленуму Верховного суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, абз.1 п.7.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.07.2002 року № 1056 “Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки” та абз.2 п.11 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”, на які посилається позивач вказують, що метою за відомо суперечною інтересам держави і суспільства визнається приховування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, від оподаткування доходів.

Наведена вище норма та судові акти, як підстави визнання недійсним господарського зобов’язання передбачають обов’язковість встановлення наступних фактів - невідповідність господарського зобов’язання вимогам закону; укладення господарського зобов’язання учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності); умислу хоча б однієї із сторін на здійснення такого господарського зобов’язання з метою завдання шкоди інтересам держави та суспільства, який може полягати, у приховування об’єктів оподаткування сторонами такого господарського зобов’язання шляхом відсутності підприємства за юридичною адресою, визнання установчих документів якоїсь із сторін такого господарського зобов’язання недійсними, неподання суб’єктами господарювання податкової звітності, скасування державної реєстрації; наявність шкоди завданої державі та суспільству в результаті виконання відповідного господарського зобов’язання.

Натомість, із позову та тих доводів, які наведені позивачем не вбачається правового обґрунтування наявності жодної із підстав визнання недійсними господарських зобов’язань між ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон”. Позивачем не наводиться та не підтверджується факт невідповідності вказаних господарських зобов’язань вимогам закону, як то підписання їх не уповноваженими на те особами чи не підписання їх взагалі; позов не містить жодних доводів щодо порушення ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон” при виконання оспорюваних господарських зобов’язань господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), як то вчинення дій без належних дозвільних документів чи вчинення забороненої діяльності тощо; позивачем не доводиться наявності будь-якої шкоди завданої державі та суспільству в результаті виконання господарських зобов’язань; позивачем не наведено жодних доказів умислу ТзОВ „Профліга” чи ТзОВ „Компанія Селіон” на здійснення оспорюваних господарських зобов’язань з метою завдання шкоди інтересам держави та суспільства.

Позивачем не наведено доказів приховування об’єктів оподаткування ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон”. Обидві юридичні особи перебували за юридичною адресою та були наділенні всіма правоздатними ознаками як суб’єкта господарювання так і платника ПДВ.

Отже, матеріали справи не вказують на наявність в діях ТзОВ „Профліга” наміру (умислу) на приховування від оподаткування доходів при вчиненні спірного господарського зобов’язання.

Щодо іншої сторони спірного господарського зобов’язання –ТзОВ „Компанія Селіон” , то матеріали справи не вказують на наявність в діях останнього наміру (умислу) на приховування від оподаткування при вчиненні  спірного господарського зобов’язання.

Чинним законодавством України не передбачено обов’язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники по податках та обов’язкових платежах. Це стосується також і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків.

Щодо застосування правових наслідків передбачених ст.208 Господарського кодексу України, то правові підстави для їх застосування відсутні у зв’язку із необгрунтованістю щодо задоволення позову в частині визнання недійсними господарських зобов’язань.

Судом відхилено клопотання позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідачів, оскільки позивач не представив суду доказів в підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам, та інтересам позивача, неможливості чи ускладнення захисту їх без вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно ч.4 ст.9 КАС України у   разі   невідповідності    нормативно-правового    акта Конституції України,  закону України,  міжнародному договору,  згода на обов'язковість якого  надана  Верховною  Радою України,  або  іншому  правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що  не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та  законами України.

Відповідно до ч.2 ст.69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

У відповідності із ст. 70 КАС України належними  є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази,  які  не  стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виконавши вимоги процесуального права, всебічно та повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись п.2-1, 3, 6.7 Прикінцевих та перехідних положень, статтями 17, 48, 69, 71, 86, 94, 157, 158, 160, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя