СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

07 листопада 2007 року
Справа № 2-23/1134-2006А

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

секретар судового засідання

за участю представників сторін:

позивача: Лавренюк М.А., дов. б/н від 01.11.06

відповідача: Кісельова Е.В., дов. № 15 від 02.11.07,

Філімонов А.О., дов. № 7 від 24.07.07,

розглянувши апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим на постанову господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя  Іщенко Г.М.) від 30 липня 2007 року по справі № 2-23/1134-2006А

за позовом           Відкритого акціонерного товариства "Сімферопольський ремонтно-механічний завод" (пр. Перемоги, 4 км,Сімферополь,95022)

до           Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим (вул. Дм. Ульянова, 6,м.Сімферополь,95000)

про скасування рішень та вимоги

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко Г.М.) від 30 липня 2007 року у справі № 2-23/1134-2006А позов  Відкритого акціонерного товариства "Сімферопольський ремонтно-механічний завод" до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим про скасування рішень та вимоги  задоволено. Постановлено скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим від 16 лютого 2005 року № 138 про застосування фінансових санкцій в сумі 4770,15грн.;  скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста  Сімферополя Автономної Республіки Крим від 16 лютого 2005 року № 137 про застосування фінансових санкцій в сумі 690,04грн.; скасувати вимогу Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим від  лютого 2005 року №Ю-463 про сплату боргу в розмірі 33992,99грн.; стягнути з Державного бюджету України на користь Відкритого акціонерного товариства “Сімферопольський ремонтно - механічний завод” 3,40грн. державного мита.

Не погодившись з позовом, відповідач 10 серпня 2007 року подав заяву про апеляційне оскарження. Апеляційну скаргу відповідач подав 30 серпня 2007 року.

У судовому засіданні, призначеному на 05 листопада 2007 року  представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що постанова господарського суду Автономної Республіки Крим прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Представники відповідачі, заявники апеляційної скарги, підтримали свою скаргу з підстав, викладених в ній.

Розглянувши справу в межах апеляційної скарги відповідно до статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України.

16 лютого 2005 року працівниками відповідача було проведено перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та перерахування страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування. В результаті перевірки, було складено акт № 38 від 16 лютого 2005 року.

Тоді, 16 лютого 2005 року, відповідачем були прийняті  рішення № 138 в частині донарахування збору в сумі 9540,30грн. та застосування штрафних санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України сум зобов’язань по сплаті збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування в розмірі 4770,15грн., рішення №137 про застосування фінансових санкцій в розмірі 690,04грн. 16 лютого 2005 року винесено вимогу №Ю-463, згідно якої відповідач вимагає сплатити  недоїмку у  сумі 34484,88 грн., у тому числі: донарахована сума зобов’язань з липня 2003 року по липень 2004 року  у  сумі 33992,99грн. та донараховані суми страхових внесків за січень та лютий 2004 року в розмірі 491,89 грн. Позивачем по справі  оспорюється вимога про сплату боргу в розмірі  33992,99грн.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з акту перевірки, перевіркою зафіксовано: приховування (заниження) суми заробітної плати на 690,04 грн., заниження зобов’язань про сплату збору в Пенсійний фонд на суму 9540,30 грн. За результатами перевірки донараховано податкове зобов’язання про сплату збору в сумі 33992,99 грн.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Пунктом  1 статті 2 та статтею 4 Закону України “Про збір на  загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” визначено, що для платників збору–юридичних осіб незалежно від форми власності,  які використовують труд найманих працівників, об’єктом оподаткування за ставкою 32% є фактичні витрати на оплату  труда працівників. Згідно пункту 3 статті 2, статті 4 Закону України “Про збір на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” об’єктом  оподаткування за ставкою 1% (2%) є сукупний оподатковуваний дохід.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не прийнято до уваги, що  позивачем було задекларовано зобов’язання із зборам на обов’язкове державне пенсійне страхування в розмірі 220,81 грн., на суму оподатковуваного доходу в розмірі 690,04 грн. та відображено у строчці 6 Додатку № 23 “Розрахунок суми страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування за лютий 2004 року”.

Судовою колегією встановлено,  що згідно даних головних книг за 2003 рік та відомостей про нарахування заробітної плати  та з урахуванням вищевказаних  відрахувань за 2003 рік видано заробітної плати 142392,52 грн., 33% зборів за рахунками платника податків –47701,50 грн.  Однак, відповідач вказує на те, що збори повинні складати 48346,85 грн. Розбіжність в розмірі 9540,30грн. виникла в результаті застосування відповідачем поправочного коефіцієнту 1,2.

Проте,  колегія суддів зазначає, що  поза увагою відповідача залишився той факт, що ні Законом України “Про збір на  загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” ні Інструкцією “Про порядок нарахування та сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку  їх надходження в Пенсійний фонд України” не передбачено застосування поправочного коефіцієнта при розрахунку суми  збору на  обов’язкове державне пенсійне страхування.  Також, діючим законодавством не встановлено зобов’язання  платника податків обчислювати  суму податкових зобов’язань зі збору із застосуванням поправочного коефіцієнту, отже,  донарахування позивачу зобов’язань про сплату збору на обов’язкове державне пенсійне страхування за липень – грудень 2003 року в розмірі  9540,30 грн. неправомірне.

Перевіркою встановлено, що донарахування зборів в пенсійний фонд склало 24452,69 грн., у тому числі: квітень  2004 року –5890,23 грн., червень 2004  року - 6230,00грн., липень 2004 року - 12255,77 грн., однак, відповідачем не вказано в якій сумі та за які місяці у 2004 році була здійснена виплата заробітної плати.

Неправомірність нарахування штрафних санкцій за спірними рішення від 16 лютого 2005 року № 137 в сумі  690,04грн. та № 138 в сумі 4770,15 грн. встановлена також і у висновку експертизи № 49 від 15 серпня 2006 року по даній справі.

Порядок стягнення заборгованості із страхувальників встановлений Законом України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” та Інструкцією  про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України.

Відповідно до пункту 8.2 вищевказаної Інструкції, органи Пенсійного фонду направляють страхувальникам вимогу про сплату недоїмки, зокрема, у випадку, якщо дані документальної перевірки результатів діяльності страхувальника свідчать про донарахування сум страхових внесків. Вимога про сплату боргу надсилається одночасно з актом документальної перевірки.

Закон України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” містить в собі вимогу про проведення документальних перевірок, за результатами яких складаються акти, які, в свою чергу, є підставою для притягнення до відповідальності страхувальників, які допустили  порушення вимог Закону.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції,  спірна вимога про сплату боргу від 16 лютого 2005 року №Ю-463 не містить відомостей про період виникнення  заборгованості по страховим внескам в Пенсійний Фонд України, а містить тільки відомості про наявність  у позивача за станом на 16 лютого 2005 року  недоїмки в сумі 34484,88грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем було неправомірно винесено вимогу  про сплату боргу від 16 лютого  2005 року №Ю-463 в розмірі 33992,99грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надані суду документальні докази, які підтверджують факти приховування (заниження) суми заробітної плати на 690,04 грн., заниження зобов’язань по сплаті збору в пенсійний фонд на суму 9540,30 грн. З чого слідує, що відсутні підстави для донарахування податкового зобов’язання по сплаті збору  в сумі 33992,99 грн. А тому факти порушень позивачем вимог Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, Закону України “Про збір на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, Закону України “Про порядок погашення  зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” відповідачем не є доведеними, а  отже, відповідачем необґрунтовано винесені спірні рішення від 16 лютого 2005 року № 137 про застосування  фінансових санкцій в розмірі  690,04 грн., № 138 про  застосування фінансових санкцій в розмірі 4770,15 грн. та вимога про сплату боргу  від 16 лютого 2005 року №Ю-463 в розмірі 33992,99 грн.

Таким чином, відповідач не надав докази, що підтверджують свої заперечення та факти, викладені в акті перевірки, що послужили підставою до винесення спірних рішень,  документально не спростував надані позовні вимоги позивача.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, відтак, постанову господарського суду Автономної Республіки Крим без змін.

Керуючись статтями 24, 195, 198, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя Автономної Республіки Крим залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Автономної Республіки Крим від 30 липня 2007 року у справі № 2-23/1134-2006А залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з моменту проголошення.

Головуючий суддя

Судді