ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
м.Чернігів                                                                                                                            тел.77-99-18
просп.Миру,20                                                                                                                    тел.678-853
=============================================================
Р І Ш Е Н Н Я

17 грудня 2007р.                                                                           Справа № 8/270

За позовом: Приватного підприємства “Страж”, вул..Комсомольська, 27, м.Чернігів (адреса для листування: вул..Рокосовського, 44, кв.57, м.Чернігів)

До відповідача: Закритого акціонерного товариства Комерційного банку “ПриватБанк”, вул..Набережна Перемоги, 50, м.Дніпропетровськ (Філія “Чернігівське регіональне управління закритого акціонерного товариства Комерційного банку “ПриватБанк”, вул..Серьожнікова, 6, м.Чернігів)

Про  стягнення 20252грн.29коп.

Суддя   Т.Г.Оленич

ПРЕДСТАВНИКИ   СТОРІН:

від позивача: Орел О.І. –представник, довір. від 10.10.07р.

від відповідача: Рожко С.М. –начальник юр.департаменту, довір.пост. №2975 від

27.03.07р.

В судовому засіданні на підставі ч.3 ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошена перерва з 04.12.07р. до 17.12.07р. Рішення приймається після оголошеної перерви.

С У Т Ь          С П О Р У:

Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача 18827грн.24 коп. боргу по оплаті понесених позивачем витрат, пов’язаних із звільненням працівників підприємства в зв’язку з розірванням Договору №1 від 01.08.005р., 1231грн.30коп. витрат від інфляції, нарахованих за період з 08.06р.07р. по 10.10.07р. та 193грн..75коп. процентів річних, нарахованих за несвоєчасну сплату відповідачем витрат за період з 08.06.07р. по 10.10.07р.

Відповідач проти позову заперечує, стверджуючи, що відшкодування витрат чинним законодавством передбачено для безоплатних договорів. Крім того, відповідач стверджує, що позивачем не підтверджено факт понесення витрат в сумі, заявленої до стягнення, а також виплата грошових коштів працівникам при звільненні є  обов’язком роботодавця, і відшкодування цих витрат не пов’язано з виконанням договору №1 від 01.08.05р.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення та доводи представників сторін, з’ясувавши обставини справи, вивчивши та оцінивши докази, які мають значення для вирішення по суті, суд ВСТАНОВИВ:

1 серпня 2005р. між сторонами укладений договір №1, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобов’язання по забезпеченню внутрішньооб’єктового та пропускного режимів  в приміщеннях банку, які перераховані в дислокації, що є невід’ємною частиною цього договору, а відповідач зобов’язувався своєчасно здійснювати оплату  послуг, що надаються позивачем і забезпечити належні умови для виконання позивачем обов’язків за договором.

Відповідно до розділу 3 договору сторони визначили, що сума оплати за надані послуги визначається по фактичним витратам Виконавця (позивача  у справі) та здійснюється Замовником (відповідачем у справі) щомісячно в термін не пізніше п’яти  робочих днів з моменту отримання рахунку від Виконавця.

1 березня 2007р. між сторонами укладений договір про внесення змін до договору №1 від 01.08.05р., відповідно до умов якого сторони виклали розділ 3 договору в новій редакції, а саме: “Сума за даним договором визначається щомісячно з розрахунку 4грн.80коп. за одну годину наданих Виконавцем послуг Замовнику. В разі зміни суми витрат Виконавця, пов’язаних з проведенням державою індексації доходів населення, звільненням персоналу Виконавця при достроковому розірванні Договору в частині виключення з Дислокації окремих об’єктів Замовника, сума договору змінюється на основі наданого Виконавцем розрахунку, без переоформлення Договору. При зміні дислокації об’єктів Замовника або часу їх обслуговування Виконавцем, Замовник письмово повідомляє Виконавця не пізніше 30 днів до початку змін”.

6 квітня 2007р. відповідач направив позивачеві листа №20101-03/626, в якому повідомляє про виключення з 16.04.07р.  відділень банку “Центральне” та “Зарічне” з дислокації об’єктів, що знаходяться під охороною,  а з 01.05.07р. –решти відділень, які знаходилися під охороною позивача. При цьому будь-яких письмових угод щодо розірвання договору № 1 від 01.08ю05р. між сторонами не укладалося.

Позивач 30.05.07р.  представив для  позивачеві рахунок № 5, в якому зазначено, що на підставі даного рахунку мають бути відшкодовані витрати в сумі 18827грн.23коп., пов’язані зі звільненням персоналу у зв’язку з виключенням з дислокації приміщень банку. Як вбачається із розрахунку суми витрат,  ці витрати складаються з компенсації за невикористану відпустку, нарахувань до Пенсійного фонду, нарахувань до Фонду непрацездатності  та сум Єдиного податку.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України господарські договори та інші угоди є однією із підстав для виникнення господарських зобов’язань. Аналогічна норма міститься у ст.ст.11,509 Цивільного кодексу України. За загальними правилами зобов’язанням є право відношення, в якому одна сторона зобов’язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а друга сторона має право вимагати виконання такого обов’язку.

Аналіз укладеного між сторонами договору свідчить, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг, які регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. В силу ст.903 Цивільного кодексу України плата за  надання послуг сплачується замовником в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Факт надання  позивачем послуг з охорони об’єктів сторонами не заперечується.

Як вбачається із умов договору №1 від 01.08.05р. з урахуванням договору від 01.03.07р. про внесення змін,   сторонами встановлено, що сума за даним договором визначається щомісячно виходячи із 4грн.80коп. за одну годину наданих послуг. Отже, вартість послуг, що надавалися позивачем відповідачу, підлягала  обчисленню виходячи із встановленої сторонами погодинної вартості  наданих послуг. Аналіз п.3 договору в редакції договору від 01.03.07р. про внесення змін до договору, показує,  що сторони передбачили випадки, при настанні яких може бути змінена сума договору: у разі проведення державою індексації доходів населення, та у разі звільнення персоналу при достроковому розірванні договору в частині виключення з дислокації об’єктів замовника. Тобто при виключенні із дислокації певних об’єктів безпосередньо зменшується кількість годин  надання послуг, а отже має змінюватися й загальна вартість наданих послуг, яка зазначається в рахунку.

Разом з тим, із змісту даного пункту не вбачається, що у відповідача  виникло зобов’язання відшкодовувати позивачеві витрати, пов’язані зі звільненням працівників останнього, а тому на відповідача не може бути покладений обов’язок відшкодування цих витрат.  При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що сплата працівникам, які звільняються з роботи, компенсації за невикористану відпустку є обов’язком роботодавця відповідно до трудового законодавства. Також обов’язком роботодавця є сплата єдиного податку та сплата внесків до Пенсійного Фонду України, інших фондів соціального страхування. Крім того, позивач не надав суду доказів фактичного понесення ним витрат в розмірі, який заявлений до стягнення.   До того ж, суд звертає увагу, що відповідно до наказу №40 від 30.04.07р. “Про звільнення” контролери-консультанти по обслуговуванню відділень Чернігівського РУ “ПриватБанку”  звільнені у зв’язку із закінченням строку дії трудового договору.

Твердження позивача, що в договорі сторони передбачили відшкодування вищевказаних витрат, судом до уваги не приймається, оскільки, як правомірно зазначив відповідач, згідно із ст.904 Цивільного кодексу України відшкодування виконавцю всіх фактичних витрат, необхідних для виконання договору, можливе лише  за договором про безоплатне надання послуг, а тому таке твердження позивача не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України відповідальність у вигляді сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та сплати боржником 3% річних може бути покладена на боржника лише у випадку прострочення виконання ним грошового зобов’язання. Враховуючи, що у відповідача не виникало такого грошового зобов’язання як відшкодування позивачеві витрат, пов’язаних зі звільненням працівників, суд приходить до висновку, що є безпідставними вимоги позивача про стягнення 1231грн.30коп. інфляційних нарахувань та 193грн.75коп. процентів річних.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, необгрунтованим, а тому задоволенню не підлягає в повному обсязі.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України  судові витрати покладаються в повному обсязі на позивача.

Керуючись ст.174 Господарського кодексу України, ст.ст.11,509,625,901,903,904 Цивільного кодексу України, ст.ст.49,82-85 Господарського кодексу України, суд

В  И  Р  І  Ш  И  В:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                            Т.Г.Оленич