ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 листопада 2007 р.

№ 13/14-296

Вищий  господарський
суд  України  у
складі  колегії  суддів:

головуючого судді        Добролюбової Т.В.

суддів                             Гоголь Т.Г.,

Швеця
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгова група "АРС-Кераміка"

на постанову

Львівського апеляційного господарського суду
від 18.07.2007 року

у справі

№
13/14-296

господарського суду

Тернопільської області

за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгова група "АРС-Кераміка"

про

стягнення 6000 грн. основного
боргу, 2183, 34 грн. інфляції та 180 грн. 3% річних

за участю
представників від:

позивача: не
з'явилися, належно повідомлені про час та місце розгляду справи;

відповідача : Гонта М.С. (дов. від 20.11.07)

В С Т А Н О В
И В:

У січні 2007 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Господарського суду
Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю
"Торгова група "АРС - Кераміка" (далі - відповідач) про
стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання юридичних
послуг від 01.09.03, а саме: 6000 грн. основного боргу, 2183, 34 грн.
-встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних у
розмірі 180 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
посиланнями на невиконання відповідачем умов укладеного договору, зокрема,
нездійснення останнім оплати наданих позивачем юридичних послуг, що є
порушенням статті 526 ЦК України.

Рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 23 лютого 2007 року (суддя Стопник С.Г.), залишеним
без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18 липня
2007 року (колегією суддів у складі: Мурської Х.В., Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.)
позов задоволено.

Судові акти мотивовані
обґрунтованістю заявлених позивачем вимог. Так, суди вказують на порушення умов
договору про надання юридичних послуг з боку відповідача, а саме невиконання
покладених на останнього  зобов'язань
щодо оплати вказаних послуг. Суди також зазначають про недоведеність
відповідачем в силу статті 33 ГПК України відсутності заборгованості  перед позивачем за договором від 01.09.03.

Не погоджуючись з рішеннями,
винесеними судами попередніх інстанцій, ТОВ "Торгова група "АРС -
Кераміка" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною
скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від
23.02.07 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.07
скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його
вимог.           В судовому засіданні
Вищого господарського суду України скаржник змінив вимоги касаційної скарги,
просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.02.07 та
постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.07 скасувати,
справу № 13/14-296 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтуванні своїх вимог
скаржник посилається на те, що судами
неповно та необ'єктивно встановлені обставини даної справи, що призвело
до постановлення ними незаконних судових рішень. Крім того, скаржник зазначає
про порушення судами принципу рівності учасників судового процесу перед законом
та судом, передбаченого статтею 42 ГПК України з огляду на те, що в
оскаржених актах суди описують лише ті доводи та докази, що заявлені позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення представника відповідача, розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення,
дослідивши  правильність застосування
господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117
Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція переглядає
за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевих господарських судів та
постанови апеляційних господарських судів та, на підставі встановлених
фактичних обставин справи, перевіряє застосування судом першої чи апеляційної
інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України “Про судове рішення” від 29.12.76 № 11 із змінами,
внесеними постановами Пленуму від 24.04.81 № 4, від 25.12.92 № 13, рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх
відсутності -на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з
загальних засад і змісту законодавства
України.

Мотивувальна частина рішення
повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів.
Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна
частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визначається рішення,
в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи,
висновки суду стосовно встановлених обставин
і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, колегія суддів дійшла
висновку, що оскаржувані  судові акти
вказаним вимогам не відповідають, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх інстанцій, 1 вересня 2003 року між ТОВ
"Торгова група "АРС-Кераміка" (замовник) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1. (виконавець) було укладено договір про надання
юридичних послуг (далі - Договір). Згідно з умовами якого, замовник доручив, а
виконавець зобов'язався надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених
Договором.

Отже, предметом даного спору є
матеріально - правова вимога позивача щодо стягнення з відповідача
заборгованості за Договором.

Відповідно
до п. 4.1 Договору, вартість робіт становить 6 000грн.

Пунктом 4.2. Договору передбачено,
що розрахунки за виконану роботу здійснюються замовником протягом 3-х місяців з
моменту закінчення дії Договору за умови відсутності письмових заперечень
сторін щодо наданих послуг.

Договір діє з моменту його
підписання до 31 жовтня 2003 року.

31 жовтня 2003 року по договору
складений акт здавання - приймання виконаних робіт (а.с. 12).

В силу статті 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею. 11 ЦК України,
договір є однією з підстав виникнення зобов'язань.

Відповідно до статті 526 ЦК України
та статті 193 ГК України, зобов'язання має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог, передбачених Кодексом та іншими актами
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з неналежного виконання відповідачем зобов'язань по договору,
зокрема щодо оплати виконаних послуг.

З вказаними висновками погодився
суд апеляційної інстанції та зазначив у своїй постанові, що підтвердженням
виконання робіт є саме акт здавання-приймання виконаних робіт від 31.10.03.
Тоді як відповідачем, взяті на себе договірні зобов'язання не виконані - оплата
наданих позивачем послуг не здійснена, що відповідно до статті 610 ЦК України є
порушенням зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на момент розгляду справи відповідачем не подано доказів оплати
наданих позивачем послуг, у зв'язку з чим, заборгованість відповідача перед
позивачем склала 6000,00 грн. основного боргу.

Колегія суддів не погоджується з
даними висновками судів, вважає їх передчасними, з огляду на таке.

Відповідно до статті 4 ЦК України
цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а
також дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу
загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і
обов'язки.

За правовою природою актами
приймання-передачі посвідчується виконання зобов'язань, які виникли з підстав
зазначених у статті 4 ЦК України, а сам такий акт є доказом певних зобов'язань.

В порушення статті 43 ГПК України
суди неповно дослідили обставини, пов'язані з виконанням сторонами умов
Договору. Так, акт приймання-передачі виконаних робіт, на який посилаються суди
при встановленні факту виконання робіт позивачем, не містить посилань щодо
правової підстави такого виконання чи-то існування договірних відносин між
сторонами взагалі.

Як зазначається в касаційній скарзі
та вбачається з матеріалів справи, з метою належного обґрунтування своїх
доводів, відповідачем було подано до апеляційного суду аудиторський висновок №
1485 від 19.06.07 (а.с. 54-55). Зі змісту останнього випливає, що станом на 31
березня 2007 року заборгованість ТОВ "Торгова група
"АРС-Кераміка" перед фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. становить
300,00 грн. за договором про надання юридичних послуг від 02.09.04, інших
фінансових заборгованостей між сторонами згідно представлених документів не
встановлено. Проте, юридична оцінка поданого доказу не знайшла свого
відображення в оскаржуваній постанові.

Викладене свідчить, що при
вирішенні даного спору, суди попередніх інстанцій не в повній мірі дослідили
умови укладеного між сторонами договору, належно не перевірили обставини щодо
факту виконання позивачем робіт, передбачених договором, істотного порушення
відповідачем умов вказаного договору та виклали в оскаржуваних судових рішеннях
передчасні висновки про наявність підстав для задоволення позову, які не можна
вважати такими, що ґрунтуються на матеріалах справи.

За таких обставин, суди дійшли
передчасного висновку щодо виконання належним чином позивачем зобов'язань за
вказаним договором.

З врахуванням викладеного, судами
передчасно визначена сума основної заборгованості, тому суд касаційної
інстанції не погоджується з розрахунками сум збитків від інфляції та трьох
процентів річних, розрахунок яких є похідним від основної суми заборгованості.

Неповне встановлення судами
обставин, що мають значення для справи, є порушенням вимог: статті 47 ГПК
України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами
обговорення усіх обставин справи; статті 38 ГПК України, яка зобов'язує суд у
разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств
та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали,
необхідні для вирішення спору.

У зв'язку із вищевикладеним колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх інстанцій,
приймаючи оскаржувані рішення та постанову, надали неповну та невірну юридичну
оцінку обставинам справи, не застосували норми матеріального права, порушили
норми процесуального права, у зв'язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в
касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), оскаржувані рішення та
постанова підлягають скасуванню, а дана справа передачі на новий розгляд до
місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи
господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і
перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають
юридичне  значення  для її розгляду і вирішення спору по суті, і
в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права,
що підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вище викладеного,
керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,
-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Торгова група "АРС - Кераміка"
задовольнити.

2.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 23 лютого 2007
року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18 липня
2007 року скасувати.

3. Справу № 13/14-296 скерувати на
новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя:
Добролюбова Т.В.

Гоголь Т.Г.

Судді:

Швець В.О.