КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2007                                                                                           № 24/150-б

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Гарник Л.Л.

при секретарі:                     Котелянець О.О.

За участю представників:

від філії “Київська міська дирекція” акціонерного товариства "Індекс-Банк" – Лазарева А.О. (довіреність № 1423 від 26.04.2007 року);

від ліквідатора боржника: Жидкова Н.О. (довіреність б/н від 23.05.2007 року);

Біла О.Ю. (довіреність б/н від 22.06.2007 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Індустріально-експортний банк" (АТ "Індекс-Банк")

на постанову Господарського суду м.Києва від 01.03.2007

у справі № 24/150-б (Смілянець В.В.)

за заявою                               ТОВ "Рікар"

до                                                   ТОВ "Рікар"

про                                                  визнання банкрутом

Суть постанови і скарги:

Постановою господарського судум. Києва від 01 березня 2007 року, яка прийнята у справі № 24/150-б (суддя – В.В. Смілянець) за заявою товариства з обмеженою відповідальністю “Рікар” (надалі - Боржник, Товариство) про визнання банкрутом, Товариство визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії Нестеренка Р.В., якого зобов’язано протягом п’яти днів подати до офіційного друкованого органу оголошення про визнання Товариства банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, а також, за підсумками роботи надати суду звіт та ліквідаційний баланс Боржника (а.с. 17).

Філія “Київська міська дирекція” акціонерного товариства "Індекс-Банк" (надалі – Банк), не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції постановою, звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати цю постанову та відмовити Товариству в задоволенні заяви про визнання банкрутом (а.с. 25-26). Крім того, скаржником були подані доповнення до апеляційної скарги № 77-55/354 від 13.05.2007 року (а.с. 80-81) та доповнення до апеляційної скарги № 77-55/620 від 02.07.2007 року (а.с. 95-96).

Представники ліквідатора Боржника у судових засіданнях 04.06.2007 року та 16.07.2007 року не погоджуються з вимогами, що викладені Банком в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, а тому просять залишити постанову господарського суду м. Києва від 01 березня 2007 року без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення з підстав, викладених, зокрема, у запереченні на апеляційну скаргу (а.с. 52-53), запереченні на доповнення до апеляційної скарги від 21.06.2007 року (а.с. 60-63) та наданих поясненнях (а.с. 54-55, 110-111).

Заслухавши усні пояснення представників Банку та ліквідатора Боржника в судових засіданнях, дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Рікар” звернулось до господарського суду м. Києва із заявою № 07/л від 7.02.2007 року, в якій просило порушити провадження у справі про банкрутство Товариства, визнати товариство з обмеженою відповідальністю “Рікар” банкрутом та відкрити відносно нього ліквідаційну процедуру, призначити ліквідатором Товариства голову ліквідаційної комісії – Нестеренка Р.В. (а.с. 3-4). Боржник обґрунтував свої вимоги наявністю кредиторської заборгованості у сумі 653 000,00 грн., у тому числі, 250 000,00 грн. - перед акціонерним товариством "Індекс-Банк" у зв’язку з невиконанням зобов’язань щодо розрахунку за наданий кредит за кредитним договором № 292-ю від 31.07.2006 року, відсутністю коштів та майна для погашення суми кредиторської заборгованості, а також відсутністю заборгованості щодо сплати податків зборів та обов’язкових платежів, відшкодування шкоди та із заробітної плати. Товариство вважає, що його має бути визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура згідно ст.ст. 6, 7, 11 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (а.с. 3-4).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27 лютого 2007 року було порушено провадження у справі № 24/150-б про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю “Рікар” за заявою останнього в порядку ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (а.с. 1-2).

Постановою господарського суду м. Києва від 01 березня 2007 року Товариство визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії Нестеренка Р.В., якого зобов’язано протягом п’яти днів подати до офіційного друкованого органу оголошення про визнання Товариства банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, а також, за підсумками роботи надати суду звіт та ліквідаційний баланс Боржника (а.с. 17).

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції в постанові посилається на те, що зборами учасників Боржника прийняте рішення про ліквідацію Товариства та призначено ліквідаційну комісію, якою встановлено, що у відповідності з даними бухгалтерського обліку у Боржника відсутні активи для погашення кредиторської заборгованості, у зв’язку з чим майна та грошових коштів не вистачає для проведення розрахунків з усіма кредиторами у повному обсязі, що підтверджується документами, наданими Товариством, а тому, вимоги Боржника про визнання його банкрутом є обґрунтованими. При цьому, місцевий суд керувався нормами ст.ст. 14, 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (а.с. 17).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Банку та ліквідатора Боржника у відкритих судових засіданнях, апеляційний господарський суд вважає, що постанова господарського суду м. Києва від 01 березня 2007 року, яка прийнята у даній справі, є законною і обґрунтованою у зв’язку з повним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, відповідністю висновків, викладених в постанові суду, обставинам справи та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За таких умов, оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Банку без задоволення.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що Банк, в порушення вимог статті 33 ГПК України, не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень при апеляційному провадженні.

Так, в апеляційній скарзі Банк посилається, як на підстави неправомірності прийняття місцевим господарським судом оскаржуваної постанови, на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Зокрема, на думку скаржника, судом першої інстанції не було з’ясовано, що Товариство стабільно працює, зокрема, до останнього часу погашало Банку відсотки по кредиту. Таким чином, є підстави вважати, що факт банкрутства Товариства є фіктивним. Крім того, у доповненнях до апеляційної скарги, Банк зазначає, що призначений оскаржуваною постановою ліквідатор Боржника – Нестеренко Р.В. є заінтересованою особою стосовно боржника, оскільки певний час виконував обов’язки директора Товариства, а відтак, призначення даної особи ліквідатором у даній справі суперечить чинному законодавству.

Вказані посилання не відповідають вимогам чинного законодавства про банкрутство, обставинам справи та спростовуються поданими та наявними у матеріалах справи на момент прийняття оскаржуваної постанови доказами у зв’язку з наступним.

Згідно частини 1 статті 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон) якщо вартості майна боржника - юридичної особи, щодо якого прийнято рішення про ліквідацію, недостатньо для задоволення вимог кредиторів, така юридична особа ліквідується в порядку, передбаченому цим Законом. У разі виявлення зазначених обставин ліквідатор (ліквідаційна комісія) зобов'язані звернутися в господарський суд із заявою про порушення справи про банкрутство такої юридичної особи. У разі виявлення обставин, зазначених у абзаці першому цієї частини, після прийняття рішення про ліквідацію до створення ліквідаційної комісії (призначення ліквідатора) заява про порушення справи про банкрутство подається власником майна боржника (уповноваженою ним особою). Відповідно до частини 2 зазначеної статті за результатами розгляду заяви про порушення справи про банкрутство юридичної особи, майна якої недостатньо для задоволення вимог кредиторів, господарський суд визнає боржника, який ліквідується, банкрутом, відкриває ліквідаційну процедуру, призначає ліквідатора. Обов'язки ліквідатора можуть бути покладені на голову ліквідаційної комісії (ліквідатора) незалежно від наявності в нього ліцензії.

Таким чином, підставами для порушення провадження у справі та визнання боржника банкрутом в порядку, передбаченому ст. 51 Закону, є звернення ліквідатора (ліквідаційної комісії) такого боржника в господарський суд із заявою про порушення справи про банкрутство, за наявності рішення уповноваженого органу про ліквідацію такого боржника-юридичної особи та при умові недостатності вартості його майна для задоволення вимог кредиторів. При цьому, положення Закону в частині звернення ліквідатора (ліквідаційної комісії) в господарський суд із відповідною заявою мають імперативний характер і передбачають, що за наявності вище перерахованих обставин (наявності рішення про ліквідацію та недостатність майна для задоволення кредиторських вимог) боржник ліквідується лише в порядку, передбаченому Законом.

Враховуючи вимоги законодавства про банкрутство в цій частині, апеляційний господарський суд вважає посилання апеляційної скарги Банку неналежними та такими, що йому (законодавству) суперечать. Так, скаржник стверджує, що Товариство стабільно працює, зокрема, до останнього часу погашало Банку відсотки по кредиту. Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з додатку № 1 до заяви про визнання банкрутом, Товариство має значну кредиторську заборгованість (а.с. 5), яка, відповідно до наданого балансу (а.с. 11-12) не може бути погашена за рахунок його майна. Також, у матеріалах справи наявні протокол № 4 зборів учасників Товариства, відповідно до якого засновником Товариства прийнято рішення про ліквідацію останнього (а.с. 8). За таких обставин, суд першої інстанції порушив провадження у справі про банкрутство Боржника та визнав його банкрутом у порядку, передбаченому статтею 51 Закону, у відповідності до норм чинного законодавства, за наявністю встановлених Законом підстав.

При цьому, доводи апеляційної скарги у частині фіктивності банкрутства Товариства апеляційний господарський суд відхиляє як неналежні. Зокрема, Банком не надано доказів порушення кримінальної справи відносно посадових осіб Боржника за фактом фіктивного банкрутства та визнання їх винними в порядку, встановленому чинним кримінально-процесуальним законодавством, у вчиненні злочину, відповідальність за скоєння якого передбачена ст. 218 Кримінального кодексу України. Копії заяви скаржника до органів прокуратури та копії відповідей вказаних органів (а.с. 86-87, 88, 89, 90) свідчать про проведення перевірки органами прокуратури за фактами, на які посилається Банк у своєму зверненні, проте жодним чином не підтверджують наявність ознак фіктивного банкрутства та визнання винними посадових осіб Товариства у скоєнні такому злочині.

З приводу посилань скаржника на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови ст. 3-1 Закону у зв’язку з призначенням ліквідатором Товариства заінтересованої особи стосовно Боржника, апеляційна інстанція вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, керівник боржника, особи, що входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі і звільнені з роботи за рік до порушення провадження у справі про банкрутство, а також особи, які знаходяться у родинних стосунках із зазначеними особами та підприємцем (фізичною особою) - боржником, а саме: подружжя та їх діти, батьки, брати, сестри, онуки. Для цілей цього Закону заінтересованими особами стосовно керуючого санацією чи кредиторів визнаються особи в такому ж переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Частиною 3 статті 3-1 Закону встановлено, що арбітражними керуючими не можуть бути призначені: особи, які згідно з цим Законом вважаються заінтересованими; особи, які здійснювали раніше управління цим боржником - юридичною особою, за винятком випадків, коли з дня усунення цієї особи від управління зазначеним боржником минуло не менше трьох років, якщо інше не встановлено цим Законом; особи, яким заборонено здійснювати цей вид підприємницької діяльності або займати керівні посади; особи, які мають судимість за вчинення корисливих злочинів.

В обґрунтування своїх доводів Банк посилається на те, що кредитний договір 292-ю від 31.07.2006 року зі сторони Боржника було підписано Нестеренком Р.В, який відповідно до наказу № 2-к від 24.07.2006 року. з 24.07.2006 року по 07.08.2006 року було призначено виконуючим обов’язки директора Товариства (а.с. 83).

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні у матеріалах справи докази, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що Нестеренко Р.В. не є заінтересованою особою стосовно боржника у розумінні ст. 1 Закону та не може вважатися особою, яка здійснювали раніше управління Боржником у розумінні ст. 3-1 Закону. Виконання Нестеренком Р.В.   обов’язків директора Товариства протягом певного періоду часу не є управлінням Боржником, оскільки посаду керівника Товариства Нестеренко Р.В. не обіймав, а також, не входив до складу органів управління Боржника.

До вищевикладеного апеляційний господарський суд вважає за необхідне додати наступне.

Відповідно до частини 3 ст. 51 Закону кредитори мають право заявити свої претензії до боржника, який ліквідується, в місячний строк з дня публікації оголошення про визнання боржника, який ліквідується, банкрутом. Оголошення про визнання Товариства було опубліковано 21.03.2007 року (а.с. 22). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Банком на даний час не було реалізоване його право на подання до господарського суду заяви про визнання кредитором до Боржника, яке передбачене чинним законодавством та може бути реалізовано лише після публікації оголошення про визнання боржника, який ліквідується, банкрутом.

З огляду на зазначене вище, апеляційний господарський суд відхиляє доводи Банку при апеляційному провадженні щодо порушення оскаржуваною постановою його прав, оскільки власне прийняття постанови про визнання Боржника банкрутом та публікація про це оголошення в офіційному друкованому органі і створює умови для реалізації прав скаржника як кредитора у даній справі.

Таким чином, Банком не спростовано правомірність висновків суду першої інстанції щодо визнання Товариства банкрутом в порядку ст. 51 Закону, призначення ліквідатором Боржника Нестеренка Р.В. та прийняття оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, керуючись нормами ст.ст. 1, 3-1, 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та ст.ст. 4-1, 32, 33, 34, 43, 91, 94, 99, 101 –105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Постанову господарського суду м. Києва від 01 березня 2007 року у справі № 24/150-б залишити без змін, а апеляційну скаргу філії “Київська міська дирекція” акціонерного товариства "Індекс-Банк" без задоволення.

2.Справу №  24/150-б повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Коваленко В.М.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Гарник Л.Л.

23.07.07 (відправлено)