ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  42/435

13.11.07

За позовом Відкритого акціонерного товариства “Синельниківський ресорний завод” Дніпропетровської області

до Державного комітету України з державного матеріального резерву м. Києва

про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов’язання, ціна позову 76910,64 грн.

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача Зуб Б.В.

від відповідача Рахильчук О.В., Приступа М.Є.

СУТЬ СПОРУ :

у жовтні 2007 року Відкрите акціонерне товариство “Синельниківський ресорний завод” звернулося в суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що між ним та відповідачем як правонаступником Агентства з управління державним матеріальним резервом укладений договір про відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 111 від 26 липня 2001 р. Ним виконано в повному обсязі умови вказаного договору та понесені витрати на зберігання матеріальних цінностей державного матеріального резерву у розмірі 72523,81 грн.

Всупереч умов договору відповідач не відшкодував понесені ним протягом 2006 року витрати на зберігання матеріальних цінностей, заборгувавши 72523,81 грн.

З цих підстав просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь суму боргу, борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення 3046 грн., три проценти річних з простроченої суми 1322,83 грн., а також понесені ним по справі судові витати.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог.

У судовому засіданні 30 жовтня 2007 р. оголошувалась перерва.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 липня 2001 р. між позивачем та відповідачем як правонаступником Агентства з управління державним матеріальним резервом укладено договір № 111 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

За умовами зазначеного договору позивач зобов’язався зберігати матеріальні цінності державного резерву, а відповідач –відшкодовувати витрати позивача по їх зберіганню згідно з погодженим кошторисом один раз на рік, але не пізніше 15 грудня поточного року.

Строк дії договору відповідно до умов п. 7.3 договору встановлений з моменту його підписання і діє протягом всього строку зберігання цінностей.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини по зберіганню матеріальних цінностей державного матеріального резерву, врегульовані гл. 36 ЦК УРСР, гл. 66 ЦК України, Законом України “Про державний матеріальний резерв”.

Відповідно до умов договору позивач протягом 2006 року зберігав у себе матеріальні цінності державного матеріального резерву та поніс витрати на їх зберігання в розмірі 72523,81 грн.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, розрахунком витрат на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву протягом 2006 року, звітом про наявність матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 1 січня 2006 р., довідками про наявність матеріальних цінностей мобілізаційного резерву станом на 1 січня 2006 р., актом позапланової перевірки наявності, якісного стану, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 3 листопада 2006 р.

Доказів, які б спростовували розмір понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей, суду не надано.

Згідно з вимогами ч. 3. ст. 947 ЦК України при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону України “Про державний матеріальний резерв” відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. N 532 “Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву” передбачено Державному комітетові з державного матеріального резерву спрямовувати на відшкодування витрат відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного резерву кошти, одержувані як плату (відсотки) за запозичення товарно-матеріальних цінностей.

У п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого вищезгаданою постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за встановленою формою за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Таким чином, фінансування витрат підприємств-зберігачів здійснюється як з державного бюджету, так і з інших джерел.

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов’язання по оплаті за спірним договором, з нього на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 625, 625 ЦК України підлягає стягненню 72523,81 грн. боргу, 3046 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 1322,83 грн. три проценти річних з простроченої суми.

Оскільки позов задоволено, понесені по справі господарські витрати відповідно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов Відкритого акціонерного товариства “Синельниківський ресорний завод” Дніпропетровської області задовольнити.

Стягнути з Державного комітету України з державного матеріального резерву (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, код 00034016) на користь Відкритого акціонерного товариства “Синельниківський ресорний завод” (52500, Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Леніна, 130, код 00231573) 72523,81 грн. боргу, 3046 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 1322,83 грн. три проценти річних з простроченої суми, 769,10 грн. витрат по оплаті державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва                                                                П.І.Паламар