ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2007 р.                                                            Справа № 40/464-07

вх. № 11431/4-40

Суддя господарського суду Хотенець П.В.

при секретарі судового засідання Дуброва Н.О.

за участю представників сторін:

позивача - Біцюка В.С., дов. від 12.10.2007 року  відповідача - Лучинського В.В., дов. від 08.10.2007 року

розглянувши справу за позовом Дочірнього підприємства "Край Проперті", м. Київ

до  Приватного підприємства "Алгол-2003", м. Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Розглядається вимога про визнання недійсним договору оренди торговельно-розважального комплексу від 15 червня 2007 року за № 15-06. Позов мотивовано тим, що договір укладений з порушенням статті 793, частини 1 статті 759, пункту 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, пункту 1.32 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 7.4.1 п. 7.4. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечує і просить суд повністю відмовити в задоволенні позову на тій підставі, що спірний договір оренди є чинним, відповідає вимогам законодавства.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

15 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди торгівельно-розважального комплексу № 15-06, надалі за текстом – "договір оренди". Згідно вказаного договору відповідач зобов’язався передати позивачу в строкове платне користування торгівельно-розважальний комплекс загальною площею 90000,00 (дев’яносто тисяч) кв.м, що знаходиться за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівна, вул. Кільцевий шлях, 4-а – надалі за текстом "торгівельно-розважальний комплекс" або "об’єкт оренди".

27 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до договору оренди, відповідно до якої позивач зобов’язується сплатити орендну плату за перші 30 місяців строку оренди у розмірі 136 350 000,00 грн. у тому числі ПДВ 22 725 000,00 грн. до 31 жовтня 2007 року.

Відповідно до наданих позивачем платіжних доручень № 20 від 20 серпня 2007 року, № 15 від 17 серпня 2007 року, № 53 від 05 вересня 2007 року, № 103 від 20 вересня 2007 року, № 4 від 14 серпня 2007 року, № 6 від 15 серпня 2007 року, №31 від 27 серпня 2007 року та № 129 від 25 вересня 2007 року, № 209 від 15 жовтня 2007 року, № 202 від 12 жовтня 2007 року, № 200 від 11 жовтня 2007 року та № 198 від 11 жовтня 2007 року позивачем було перераховано на користь відповідача 135 270 454,48 грн. у тому числі ПДВ – 22 545 075,74 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на невідповідність договору оренди статті 793 та статті 794 Цивільного кодексу України, оскільки зазначений договір оренди нотаріально не посвідчений та не зареєстрований у державному реєстрі в той час як його строк дії перевищує 3 роки.

Відповідно до статті 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 794 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Таким чином, підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації лише ті договори найму, які передбачають найм будівлі або приміщення більш ніж на три роки, починаючи з моменту фактичної передачі відповідного майна.

Пунктом 1.3 Договору оренди укладеного між позивачем та відповідачем встановлено, що строк оренди торгівельно-розважального комплексу складає 35 місяців з моменту його передачі згідно Акту приймання-передачі. Таким чином, укладений між сторонами спору договір оренди передбачає найм торгівельно-розважального комплексу на строк менший ніж три роки, а, отже, даний договір не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Таким чином, посилання позивача на те, що договір оренди не відповідає вимогам статтей 793 та 794 Цивільного кодексу України, є необґрунтованими.

Крім того, позивач вказує, що договір оренди не зв’язаний з господарською діяльністю позивача, що є порушенням пункту 1.32 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 7.4.1 п. 7.4. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" через те, що на момент укладення договору об’єкт оренди відсутній (не збудований, не введений в експлуатацію), отже не придатний для використання за цільовим призначенням. Крім того, непов’язаність договору оренди з господарською діяльністю позивача позбавляє позивача права віднести до податкового кредиту суму податку на додану вартість сплачену у складі орендної плати згідно умов договору оренди, а, отже, є збитковим для позивача.

Як свідчать матеріали справи, за договором оренди позивачу (орендарю) в оренду передається приміщення торгівельно-розважального комплексу для здійснення господарської діяльності,  в тому числі організації торгівельних, розважальних, побутово-обслуговуючих закладів на території  торгівельно-розважального комплексу та/або для здійснення господарської діяльності, пов’язаної з передачею приміщень торгівельно-розважального комплексу в суборенду з метою отримання прибутку. Передача приміщень в оренду оформлюється актом прийому-передачі після введення об’єкту в експлуатацію. Відповідно до пункту 4.3.1 договору оренди, орендна плата за перші 30 місяців строку оренди перераховується як попередня оплата до моменту введення в експлуатацію торгівельно-розважального комплексу.

Відповідно до статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Визначення поняття «господарська діяльність» міститься у пункті 1.32 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", а саме: господарська діяльність – це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальних формах, у разі, коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Таким чином, враховуючи мету укладення договору оренди (позивач має намір використовувати торгівельно-розважальний комплекс у власній господарській діяльності для отримання доходу) - попередня оплата, яка повинна бути здійснена позивачем відповідно до пункту 4.3.1 договору оренди є платою, яка здійснюється позивачем у зв’язку з отриманням права оренди торгівельно-розважального комплексу з метою його подальшого використання у межах господарської діяльності позивача.

Відповідно до пп. 7.4.1. п. 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду зокрема у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до частини 2 пп. 7.4.1 п. 7.4 Закону України "Про податок на додану вартість" - право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" та Наказу ДПА України від 30 травня 1997 року № 165 відповідачем були належним чином заповнені та передані позивачу податкові накладні № 00011 від 25 вересня 2007 року, № 00008 від 27 серпня 2007 року, № 00005 від 15 серпня 2007 року, № 00004 від 14 серпня 2007 року, № 00010 від 20 вересня 2007 року, № 00009 від 05 вересня 2007 року, № 00006 від 17 серпня 2007 року, № 00007 від 20 серпня 2007 року, № 00012 від 11 жовтня 2007 року,  № 00013 від 11 жовтня 2007 року,  № 00014 від 12 жовтня 2007 року, № 00015 від 15 жовтня 2007 року.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку, що договір оренди торговельно-розважального комплексу № 15-06 від 15 червня 2007 року пов’язаний з господарською діяльністю позивача, а податкові накладні відповідають вимогам пп. 7.2.1 п. 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" позивач має право на податковий кредит за фактом здійснення попередньої оплати згідно вищезазначеного договору оренди.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 2 статті 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до пункту 3.2 договору відповідач зобов’язаний передати позивачу торгівельно-розважальний комплекс у 20-ти денний строк з моменту здачі торгівельно-розважального комплексу в експлуатацію.

Відповідно до пункту 2.4 строк завершення будівництва та введення в експлуатацію торгівельно-розважального комплексу встановлений не пізніше 01.05.2009 р.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, законодавство України допускає укладення договорів оренди за якими орендодавець зобов’язується передати в оренду майно, яке на час укладення договору ще не створено, але повинно бути створене в майбутньому.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

З договору оренди вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов.

Даний факт підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім  переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному  розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача необгрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Госпордарського процесульного кодексу України, витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, покладаються на позивача. На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення підписано 30.10.2007 року

Суддя                                                                                            Хотенець П.В.

Секретар судового засідання                        Дуброва Н.О.