КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2007                                                                                           № 43/464-23/583б

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Пантелієнка  В.О.

при секретарі:                     Котелянець О.О.

За участю представників:

від товариства з обмеженою відповідальністю "Вікор-Найт” - Парсенюк В.В. -директор (наказ № 1-к від 01.06.2006 р., паспорт СН 103629 , виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві 15.02.1996 р.);

від боржника  -  не з’явились;

за участю представника прокуратури - Головатюк Л.Д. (посвідчення № 119 від 22.03.2005 р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікор-Найт"

на ухвалу Господарського суду м.Києва від 27.02.2007

у справі № 43/464-23/583б (Демидова А.М.)

за заявою                               Державного підприємства "Укрконверс"

до                                                   Державне підприємство "Укрконверс"

про                                                  визнання банкрутом

Суть ухвали і скарги:

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27 лютого 2007 року, яка прийнята у справі № 43/464-23/358-б (суддя – А.М. Демидова), за заявою державного підприємства “Укрконверс” (надалі - Боржник, Підприємство) про визнання банкрутом,  відкладений розгляд справи, накладений арешт на майно (не житлові приміщення) товариства з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт” (надалі – Товариство), яке належить йому на праві власності і розташовано по вул. Мельникова, 81 в м. Києві, а також зобов’язано голову комітету кредиторів боржника (товариство з обмеженою відповідальністю  “Нафта-Трейд”) надати суду інформацію про наявність або відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю  “Нафта-Трейд” майна, яке було ним отримане за мировою угодою від 16.12.2005 року, затвердженою ухвалою у даній справі від 20.12.2005 року або інформацію з доданням належних доказів про відчуження вказаного майна (т. 3 а.с. 74-77).

Товариство з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт”, не погоджуючись з прийнятою ухвалою судом першої інстанції, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати п. 3 цієї ухвали щодо накладення арешту на його майно та зупинити дію оскаржуваної ухвали (т. 3 а.с. 83-85).

Представник Прокуратури в судовому засіданні не погоджується з вимогами, що викладені Товариством в апеляційній скарзі, а тому просить залишити ухвалу господарського суду м. Києва від 27 лютого 2007 року без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення (т. 3 а.с. 101-102).

Враховуючи, що матеріали справи містять належні докази повідомлення кредиторів боржника та інших учасників провадження у справі про день і час судового засідання по розгляду апеляційної скарги Товариства, що підтверджується поштовими повідомленнями (т. 3 а.с. 89-91, 95-99) та ухвалою від 06.04.2007 року з поштовим конвертом (т. 3 а.с. 92-93),  апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу Товариства без участі представників кредиторів боржника та інших учасників провадження у справі.

Київський апеляційний господарський суд відхиляє подане Боржником письмове клопотання № 48/2007 від 26.04.2007 року (Вх. № 02-7.1/2223 від 08.05.2007 року) про відкладення розгляду справи (т. 3 а.с. 94) з наступних підстав. Згідно ст. 77  Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути  вирішено в даному судовому засіданні. Такими обставинами відповідно до пункту 1 частини 1 зазначеної статті є нез’явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу. Відповідно до частини 1 ст. 33  ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені  певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Вищезазначене клопотання Підприємства мотивоване неможливістю явки у судове засідання по розгляду апеляційної скарги Товариства представника Боржника та представника органу управління державним майном. Між тим, в порушення вищенаведених процесуальних норм до зазначеного клопотання не додано жодного належного доказу на підтвердження викладеної в клопотанні обставини – неможливості явки у судове засідання уповноважених представників Боржника та представника органу управління державним майном. При цьому, враховуючи вищезазначене, з аналізу наявних в справі матеріалів та викладених у вказаному клопотанні обставин вбачається, що нез’явлення уповноважених представників Підприємства та органу управління державним майном у судове засідання по розгляду апеляційної скарги Товариства, не є обставинами відповідно до ст. 77  ГПК України, за яких  спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у зв’язку з чим слід зробити висновок про відсутність підстав для задоволення клопотання Підприємства про відкладення розгляду апеляційної скарги Товариства у зв’язку з нез’явленням уповноважених представників Підприємства та поданням останнім відповідного клопотання.

Заслухавши усні пояснення представників Товариства та Прокуратури в судовому засіданні, дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14 червня 2005 року було порушено провадження у справі № 43/464 про банкрутство державного підприємства “Укрконверс” за заявою останнього в порядку ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"  (т. 1 а.с. 1-2).

Ухвалою попереднього засідання господарського суду м. Києва від 23 вересня 2005 року визнані кредитори до Боржника із відповідними сумами вимог та  затверджений реєстр вимог кредиторів на загальну суму 2 989 787 грн. 46 коп. (т. 2 а.с. 28-29).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 10 листопада 2005 року щодо Боржника введена процедура санації, керуючим санації призначений керівник Коробкін В.С., а  розпорядником майна – арбітражний керуючий  Капелюшний І.В. (т. 2 а.с. 128-131).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20 грудня 2005 року  затверджено укладену у справі мирову угоду та припинено провадження у справі (т. 2 а.с. 171-174).

Постановою Верховного Суду України від 10 жовтня 2006 року ухвалу господарського суду м. Києва від 20 грудня 2005 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд господарському суду м. Києва ( т. 2 а.с. 252-253).

В клопотанні № 24/2007 від 27.02.2007 року Боржник просить накласти  арешт на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт” по вул. Мельникова, 81 в м. Києві, отримане ним від одного із кредиторів Боржника  - товариства з обмеженою відповідальністю  “Нафта-Трейд”, яке в свою чергу отримало це майно від Підприємства за затвердженою ухвалою місцевого суду від 20.12.2005 року  мировою угодою, що в подальшому була скасована. Свої вимоги  Боржник обґрунтовує  загрозою подальшого відчуження спірного майна (т. 3 а.с. 69-70).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27 лютого 2007 року відкладений розгляд справи, накладений арешт на майно (не житлові приміщення) товариства з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт”, яке належить йому на праві власності і розташовано по вул. Мельникова, 81 в м. Києві, а також зобов’язано голову комітету кредиторів боржника (товариство з обмеженою відповідальністю  “Нафта-Трейд”) надати суду інформацію про наявність або відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю  “Нафта-Трейд” майна, яке було ним отримане за мировою угодою від 16.12.2005 року, затвердженою ухвалою у даній справі від 20.12.2005 року або інформацію з доданням належних доказів про відчуження вказаного майна.

В обґрунтування своєї позиції суд першої інстанції посилається на те, що законодавством про банкрутство передбачено право господарського суду за клопотанням сторін або за власною ініціативою вживати заходи щодо забезпечення вимог кредиторів, у зв’язку з чим  клопотання  про накладення арешту на майно Товариства підлягає задоволенню. Крім того, суд першої інстанції задовольнив клопотання Міністерства оборони України  про витребування у товариства з обмеженою відповідальністю “Нафта-Трейд” письмової інформації  щодо наявності майна, яке було отримане ним за мировою угодою  у рамках даної справи від 20.12.2005 року. При цьому, місцевий суд керувався нормами ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст.ст. 22, 38, 77, 86 ГПК України  (т. 3 а.с. 74-77).

Між тим, вказаний висновок суду першої інстанції в частині накладення арешту на майно Товариства слід визнати таким, що зроблений з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення  для справи, які місцевий господарський суд  визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи та з порушенням і неправильним застосуванням норм процесуального права (п.п. 1, 2, 3, 4  ч. 1 ст. 104 ГПК України).

За таких обставин, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині накладення арешту на майно Товариства, а апеляційна скарга – частковому задоволенню.

До вказаних висновків апеляційна інстанція дійшла враховуючи наступне:

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1  ГПК України  господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Статтею 4-3 ГПК України  визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює  сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного  застосування законодавства.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 1 ст. 99 ГПК України  встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції  з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Частиною 2 ст. 101 ГПК України  визначено, що  апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Частиною 2 ст. 106 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон) господарський суд має право за клопотанням сторін або учасників провадження у справі про банкрутство чи за своєю ініціативою вживати заходів щодо забезпечення вимог кредиторів. Господарський суд за клопотанням розпорядника майна, кредиторів або з власної ініціативи може заборонити укладати без згоди арбітражного керуючого угоди, а також зобов'язати боржника передати цінні папери, валютні цінності, інше майно на зберігання третім особам або вжити інших заходів для збереження майна, про що виноситься ухвала.

Поряд з цим, апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 4-1  ГПК України, вжиття таких заходів щодо забезпечення вимог кредиторів є правомірним з урахуванням вимог ст.ст. 66, 67 ГПК України, а норми ч. 1 ст. 12 Закону повинні застосовуватися разом та у розумінні вищезазначених норм господарського процесуального законодавства.

Згідно ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що у клопотанні Підприємства про накладення арешту на майно Товариства відсутнє належне обґрунтування застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно. Так, Боржник обґрунтовує необхідність накладення арешту на спірне майно загрозою подальшого його відчуження, проте не зазначає, як саме невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Крім того Боржник, в порушення вимог статті 33 ГПК України, не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, подаючи клопотання про накладення арешту на майно Товариства, оскільки обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на спірне майно загрозою подальшого його відчуження, не додає до клопотання належних доказів на підтвердження даної обставини.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи, місцевим судом при прийнятті оскаржуваної ухвали не досліджувалось та не з’ясовувалось питання, яким чином відбувся перехід права власності на спірне майно від товариства з обмеженою відповідальністю “Нафта-Трейд” до товариства з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт”. Так у матеріалах справи відсутні належні, відповідно до ст. 34 ГПК України, докази одержання спірного майна скаржником від кредитора у даній справі, на які Боржник посилається у своєму клопотанні, а саме ухвала господарського суду м. Києва від 08.09.2006 р., якою було затверджено мирову угоду між товариством з обмеженою відповідальністю “Нафта-Трейд” та товариством з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт”. Підприємством до клопотання про накладення арешту на майно додана лише копія Реєстраційного посвідчення № 027839 (т. 3 а.с. 71), яка є доказом реєстрації спірного майна за скаржником на праві власності.

Вищенаведені висновки можна зробити, також, і з тексту резолютивної частини оскаржуваної ухвали, пунктом 4 якої зобов’язано голову комітету кредиторів боржника (товариство з обмеженою відповідальністю “Нафта-Трейд”) надати суду інформацію з доданням належних доказів про відчуження майна, яке було ним (товариством) отримане за мировою угодою від 16.12.2005 року.

Із вищевикладеного аналізу норм чинного законодавства, обставин справи та наявних у справі доказів, слід зробити висновок, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, необґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для накладення арешту на майно Товариства.

До викладеного вище, апеляційний господарський суд вважає за необхідне додати наступне.

Статтею 67 ГПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Згідно частини 3 ст. 104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо: справу розглянуто господарським судом за відсутністю будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про місце засідання суду (пункт 2); господарський суд прийняв рішення про права і обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 3).

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство не було залучено місцевим господарським судом до участі у справі про визнання банкрутом Підприємства, а оскаржувана ухвала була прийнята за його відсутності, оскільки про дату і місце судового засідання 27 лютого 2007 р. скаржник повідомлений не був, що підтверджується відміткою (засвідченою посадовою особою місцевого суду та печаткою останнього) на звороті ухвали господарського суду м. Києва від 8 лютого 2007 р. (т. 3 а.с. 60-62), якою розгляд справи був відкладений на 27.02.2007 року.

Враховуючи вимоги вищенаведених норм процесуального законодавства, а також дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийняв рішення про права і обов’язки особи, яка не була залучена до участі у справі, за її відсутності, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, як така, що прийнята з порушенням норм процесуального права, які у будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд констатує, що вимоги скаржника про скасування оскаржуваної ухвали в частині накладення арешту на майно Товариства, які викладені в апеляційній скарзі, обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

При цьому, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційні вимоги Товариства в частині зупинення дії оскаржуваної ухвали, оскільки статтею 103 ГПК України, якою визначені повноваження апеляційної інстанції, не передбачено право апеляційного господарського суду зупиняти дію оскаржуваних процесуальних документів.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”  та ст.ст. 4-1, 4-3, 32, 33, 34, 43, 66, 67, 91, 94, 99, 101 – 106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, ---

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Вікор-Найт” задовольнити  частково.

2.Пункт 3 резолютивної частини ухвали господарського суду м. Києва від 27 лютого 2007 року у справі  № 43/464-23/358-б скасувати.

3.В іншій  частині ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

4.Справу № 43/464-23/358-б передати  на розгляд господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Коваленко В.М.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Пантелієнко  В.О.

17.05.07 (відправлено)