ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.

№ 32/303-45/372

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого

Овечкіна  В.Е.,

суддів

Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю
представників:

позивача

- Демиденко М.К.,

відповідача
третьої особи

- Пілюк Н.В., - Вовк Є.В.,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

КП "Одесазовніштранс"

на постанову

від 26.05.2006 Київського
апеляційного господарського суду

у справі

№32/303-45/372

за  позовом

ДП “Одесазовніштранс”

до
про  та за позовом  до

Міністерства економіки та з
питань європейської інтеграції України зобов'язання відповідача не вчиняти
певних дій,   зобов'язання виключити
майно зі складу державної власності  та
визнання права власності на майно КП “Одесазовніштранс” (третя особа з
самостійними вимогами  на предмет
спору) Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України

про

зобов'язання відповідача не
вчиняти певних дій,  визнання права
власності на майно та визнання недійсним наказу Міністерства економіки та з
питань європейської інтеграції України від 25.03.2003 №72 "Про
ліквідацію ДП “Одесазовніштранс"

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
м.Києва від 10.11.2005 (суддя Балац С.В.) в позові Державного підприємства
«Одесазовніштранс»відмовлено. Позов Колективного підприємства
“Одесазовніштранс" задоволено частково - визнано за Колективним
підприємством “Одесазовніштранс” право власності на майно у розмірі 397751,66
грн. відповідно до опису основних засобів, що знаходяться на обліку у складі
Державного підприємства „Одесазовніштранс” станом на 01.01.2002р., складеного
аудиторською фірмою "Марго". В решті позовних вимог третьої особи
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду   від 26.05.2006
(судді: Андрієнко В.В., Студенець В.І., Малетич М.М.) на підставі п.1 ч.1 ст.80
ГПК України припинено провадження у справі в частині позовних вимог ДП
„Одесазовніштранс" та КП „Одесазовніштранс" про визнання права
власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м.Одеса,
Приморський бульвар, будинок №7, складається в цілому з: літера А
-житлово-адміністративний будинок, літера Б - житловий будинок, літера В -
житловий будинок, літера Г - сарай, літера Д - вбиральна, №№1-3 - огорожа, І -
мостіння, розміщене на земельній ділянці площею 1809 кв.м. В іншій частині
позовних вимог ДП "Одесазовніштранс" та КП
«Одесазовніштранс»відмовлено повністю.

КП "Одесазовніштранс" в
поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без
змін, посилаючись на помилкове незастосування апеляційним судом ст.ст.5, 23
чинного на той час Закону СРСР "Про державне підприємство
(об'єднання)" від 30.06.1987р. №7284, розпорядження Ради Міністрів СРСР
від 19.12.1990р. №2129р та неправильне застосування ст.ст.12, 19, 21 Закону СРСР
"Про власність в СРСР", ст.21 Закону України "Про
власність", положень Закону України "Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування, розташовані на території України".
Скаржник також вважає, що приймаючи постанову про припинення провадження по
справі стосовно Ѕ частини спірного домоволодіння, суд помилково включив до
нього й нерухоме майно, а саме: літера В - житловий будинок, літера Г - сарай,
літера Д - вбиральна, будівля гаражу по Деволанівському узвозу, 4 (Вакуленчука,
9) в м.Одесі, загальною площею 200 кв.м., жилі службові приміщення другого
поверху трьохповерхового будинку по Приморському бульвару, 7. Відчуженою ж на
користь ОСОБА_1. є лише офісна частка трьохповерхового будинку по Приморському
бульвару, 7 Всі правочини щодо відчуження спірного майна вчинені Міністерством
економіки України та тимчасовим керівником „Одесазовніштранс" ОСОБА_2. при
наявності двох судових заборон, накладених ухвалами господарського суду м.Києва
від 23.96.2003 та від 29.09.2004, а тому не породжують правових наслідків.

Колегія суддів, перевіривши
фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судом
апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права і заслухавши
пояснення присутніх  у засіданні представників
сторін та третьої особи, дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню, а
оскаржувана постанова -  залишенню
без змін з наступних підстав.

Припиняючи провадження у справі в
частині в частині позовних вимог ДП „Одесазовніштранс" та КП
„Одесазовніштранс" про визнання права власності на 1/2 частину
домоволодіння по Приморському бульвару, 7 в м.Одесі, та відмовляючи в решті
позовних вимог ДП „Одесазовніштранс" та КП „Одесазовніштранс",
апеляційний господарський суд виходив з того, що :

Між державним підприємством
«Одесазовніштранс»та ОСОБА_3. 06.09.2004 р. укладено договір купівлі-продажу
об'єкта нерухомості, за умовами якого підприємство продало, а ОСОБА_3. придбав
у власність 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Одеса,
Приморський бульвар, будинок № 7, складається в цілому з : літера А
-житлово-адміністративний будинок, літера Б - житловий будинок, літера В -
житловий будинок, літера Г - сарай, літера Д - вбиральна, № 1-3 - огорожа, 1 -
мостіння, розміщене на земельній ділянці площею 1 809 кв.м.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 28.10.2004 у справі № 2 - 11020 за позовом ОСОБА_1. до
ОСОБА_3право власності на '/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за
адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, будинок № 7, складається в цілому з:
літера А -житлово-адміністративний будинок, літера Б - житловий будинок, літера
В - житловий будинок, літера Г - сарай, літера Д - вбиральна, № 1-3 - огорожа,
І - мостіння, розміщене на земельній ділянці площею 1809  кв.м. визнано за ОСОБА_1.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.80 ГПК
України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає
вирішенню в господарських судах України.

В силу ст.21 ГПК України сторонами
в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації,
зазначені у статті 1 цього Кодексу.

З урахуванням того, рішенням
Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2004 у справі № 2 - 11020 право
власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Одеса,
Приморський бульвар, будинок № 7, складається в цілому з : літера А
-житлово-адміністративний будинок, літера Б - житловий будинок, літера В -
житловий будинок, літера Г -сарай, літера Д - вбиральна, № 1-3 - огорожа, І -
мостіння, розміщене на земельній ділянці площею 1 809 кв.м. визнано за ОСОБА_1.
і зазначене майно є предметом спору у даній справі, на яке позивач і третя
особа з самостійними вимогами на предмет спору просять визнати право власності,
то спір у цій частині зачіпає права фізичної особи ОСОБА_1., а тому провадження
у справі в цій частині на підставі п.1 ч.1 ст.80 ГПК України підлягає
припиненню.

Положення про контору Всесоюзного
госпрозрахункового зовнішньоторговельного об'єднання "Союзвнештранс"
в м. Одеса було затверджено наказом Міністерства зовнішньої торгівлі СРСР №184
від 10.04.1981 .

Згідно п. 1 Положення Контора є
юридичною особою і створена відповідно до наказу Міністерства зовнішньої
торгівлі від 20.09.1962 № 299 (п. 2 Положення).

Згідно ст.21 Закону Союзу РСР
"Про власність в СРСР" ВЗО "Союзвнештранс" , в тому числі
контора в м. Одесі, знаходилося у виключній власності Союзу РСР та у
підпорядкуванні Міністерства зовнішніх економічних зв'язків СРСР (далі - МЗЕЗ
СРСР).

Відповідно ч. 1 ст. 19 Закону СРСР
"Про власність в СРСР" до державної власності належать загальносоюзна
власність, власність союзних республік, власність автономних республік,
автономних областей, автономних округів, власність
адміністративно-територіальних утворень (комунальна власність). Розпорядження й
управління державним майном здійснюють від імені народу (населення
адміністративно-територіального утворення) відповідні Ради народних депутатів
та уповноважені ними державні органи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 Закону СРСР
"Про власність в СРСР" у загальносоюзній власності перебувають майно
органів влади і управління Союзу РСР, магістральний трубопровідний транспорт,
Єдина енергетична система СРСР, космічні системи і загальносоюзні системи
зв'язку та інформації, майно Збройних сил СРСР, прикордонних, внутрішніх і
залізничних військ, оборонні об'єкти, кошти союзного бюджету, Державний банк
СРСР та інші банки Союзу РСР і загальносоюзні резервні, страхові та інші фонди.

У загальносоюзній власності
перебувають також підприємства і народногосподарські комплекси в промисловості,
енергетиці, будівництві, залізничний, повітряний, морський транспорт, вищі
навчальні заклади загальносоюзного значення та інше майно, придбане за рахунок
загальносоюзних коштів або безоплатно передане у власність Союзу РСР союзними
республіками, автономними республіками, автономними і
адміністративно-територіальними утвореннями, громадянами і юридичними особами.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону СРСР
"Про власність в СРСР" майно, що є державною власністю і закріплене
за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського
відання. Державні органи, уповноважені управляти державним майном, вирішують
питання створення підприємства і визначення цілей його діяльності, його
реорганізації і ліквідації, здійснюють контроль за ефективністю використання і
схоронністю довіреного йому державного майна та інші правомочності відповідно
до законодавчих актів Союзу РСР, союзних і автономних республік про
підприємство.

До колективної власності належить
власність орендних підприємств, колективних підприємств, кооперативів,
акціонерних товариств, господарських товариств, господарських асоціацій,
громадських організацій та інших об'єднань, які є юридичними особами.

Утворення і примноження колективної
власності забезпечується передачею державних підприємств в оренду, наданням
колективам трудящих можливості використовувати одержані доходи для викупу
державного майна, перетворенням державних підприємств в акціонерні товариства,
добровільним об'єднанням майна громадян і юридичних осіб для створення
кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств (ст. 10
Закону СРСР «Про власність»).

Власність колективного підприємства
виникає у разі переходу всього майна державного підприємства у власність
трудового колективу, викупу орендованого майна або придбання майна іншим
передбаченим законом способом.

Майно колективного підприємства,
включаючи вироблену продукцію та одержані доходи, є спільним надбанням його
колективу (ст.12 Закону СРСР «Про власність СРСР»).

Рада Міністрів СРСР 19.12.1990
видала розпорядження № 2129-р про перетворення ВЗО "Союзвнештранс" у
концерн.

Міністерство зовнішньоекономічних
зв'язків СРСР на виконання зазначеного розпорядження видало наказ від
29.12.1990 № 901 "Про перетворення ВЗО "Союзвнештранс" у
концерн". ВЗО "Союзвнештранс" було виведене з безпосереднього підпорядкування
МЗЕЗ СРСР і перетворене в концерн по транспортно-експедиторському
обслуговуванню вантажів. Наказом було визначено, що концерн
"Союзвнештранс" є правонаступником ВЗО "Союзвнештранс".

Установчий договір про створення і
діяльність концерну „Созвнештранс" було підписано за участю 42 радянських,
4 іноземних учасників і МЗЕЗ СРСР.

Статут концерну
"Союзвнештранс" був зареєстрований Міністерством фінансів СРСР і
внесений до Реєстру спільних підприємств, створюваних у СРСР за участю
радянських і іноземних організацій, фірм і органів управління, під реєстровим
№2950 від 28.12.1990.

Згідно п. 5.1 Статуту концерну для
забезпечення діяльності концерну був створений статутний фонд в розмірі 3,0
млн. рублів.

Статутний фонд концерну утворено за
рахунок грошових вкладів: Міністерства зовнішньоекономічних зв'язків СРСР - 300
тис. карбованців; контора в м. Одесі - 30 тис. карбованців. Інші учасник
концерну також внесли в статутний фонд грошові кошти (п. 5.2. Статуту
концерну).

Отже, контора ВЗО
"Союзвнештранс" у м. Одеса виступила учасником концерну
"Союзвнештранс" і її влад складав 30
тис. карбованців.

При цьому статутними документами не
було передбачено, що контора в м. Одесі вносить будь - яке майно до статутного
фонду концерну.

Статтею 2 Закону України „Про підприємства
в СРСР" від 04.06.1990 було передбачено, що відповідно до форм власності,
встановлених Законом СРСР "Про власність", можуть діяти підприємства
таких видів:

-засновані на власності радянських
громадян - індивідуальне, сімейне підприємства;

-засновані на колективній власності
- колективне підприємство; виробничий кооператив, підприємство, що належить
кооперативу; підприємство, створене у формі акціонерного товариства та іншого
господарського товариства або таке, що належить такому товариству; підприємство
громадської організації; підприємство релігійної організації;

-засновані на державній власності -
державне союзне підприємство; державне республіканське підприємство (союзної
республіки); державне підприємство автономної республіки, автономної області,
автономного округу; державне комунальне підприємство.

Спільне підприємство створюється на
основі об'єднання майна його засновників, які користуються правами юридичної
особи. Серед засновників спільного підприємства відповідно до законодавства
СРСР можуть бути іноземні юридичні особи і громадяни (ч. 2 ст. 2 Закону України
„Про підприємства в СРСР").

Згідно ст. 3  Закону України „Про підприємства в СРСР"
підприємства можуть на добровільних засадах об'єднуватись у спілки,
господарські асоціації, концерни та інші об'єднання за галузевим,
територіальним чи іншими принципами з метою координації діяльності,
забезпечення захисту їхніх прав, репрезентації спільних інтересів у відповідних
державних та інших органах, а також у міжнародних організаціях. За погодженим
рішенням підприємств на об'єднання може бути покладено централізоване виконання
окремих виробничо-господарських та інших функцій.

Об'єднання діє на основі статуту,
який затверджується його засновниками. Підприємства, що входять до складу
зазначених організаційних структур, зберігають самостійність, права юридичної
особи, і на них поширюється дія цього Закону.

Об'єднання є юридичною особою, має
самостійний і зведений баланси, розрахунковий та інші рахунки в установах
банків, печатку із своїм найменуванням ( ч. 2 ст. 3  Закону СРСР „Про підприємства").

Отже, на час створення та
реєстрації Статуту концерну „Союзвнештранс" діяв Закон СРСР „Про
підприємства в СРСР", яким було передбачено, що підприємства, що  входять
до складу, зокрема, концернів, зберігають самостійність, права юридичної
особи, і  на них  поширюється дія Закону СРСР „Про підприємства
в СРСР".

Враховуючи те, що учасники концерну
"Союзвнештранс", в тому числі і контора "Союзвнештранс" у
м. Одесі, будь-якого майна та об'єктів нерухомості до  статутного фонду концерну  не вносили, окрім грошових коштів, що
підтверджується установчою угодою та статутом концерну, то апеляційний суд
вважає, що на момент утворення концерну “Союзвнештранс” статус майна
підприємства не змінився і воно залишилось у власності держави.

Відповідно до ст. 37 Закону СРСР
„Про підприємства в СРСР" ліквідація і реорганізація  (злиття, поділ, виділення, перетворення)
підприємства проводяться за рішенням власника його майна або органу
уповноваженого створювати такі підприємства, або  за рішенням суду чи арбітражу.

У зв'язку з перетворенням ВЗО
"Союзвнештранс" у концерн на підставі рішень трудового колективу
контори "Союзвнештранс" у м. Одесі і правління концерну
“Союзвнештранс" (протокол № 1 від 24.01 1991) контора ВЗО
"Союзвнештранс" у м. Одесі була
перетворена у підприємство концерну "Союзвнештранс"
"Одесазовніштранс" та затверджено Статут підприємства.

Державна реєстрація підприємства
концерну "Союзвнештранс" "Одесазовніштранс" проведена
згідно з рішенням виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Одеси
за № 164 від 20.02.1991.

Згідно п. 2 Статуту підприємства
концерну "Союзвнештранс"
"Одесазовніштранс" підприємство є юридичною особою, діє на
підставі статуту.

Отже, внаслідок перетворення
контори "Союзвнештранс" у м. Одесі в підприємство концерну
"Союзвнештранс" "Одесазовніштранс", яке входило до складу
концерну як самостійне підприємство зі статусом юридичної особи, не відбулась
зміна правового статусу майна підприємства, оскільки надані сторонами докази не
свідчать про те, що відбулося перетворення державного підприємства в
підприємство з колективною формою власності і відбулася передача основних
засобів та товарне - матеріальних цінностей концерном в оренду підприємству
концерну "Союзвнештранс" „Одесазовніштранс" з правом наступного
викупу чи безоплатна передача.

Крім цього, зміна підпорядкованості
об'єднання при його перетворені в концерн не може свідчити про зміну форми
власності, у зв'язку з тим, що підприємство увійшло до складу концерну,
оскільки підприємство залишалось юридичною особою і здійснювало свою діяльність
відповідно до статуту.

Оскільки  контора
"Союзвнештранс"   у  м.
Одесі  будь-якого  майна та об'єктів нерухомості до статутного
фонду концерну не вносила, то від концерну "Союзвнештранс" після його
розпаду не відбувся перехід спірного майна у власність трудового колективу
підприємства концерну у  м.  Одесі "Одесазовніштранс", тобто,
майно  залишилось у загальносоюзній
власності держави СРСР.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з висновками господарського суду м. Києва про те, що правовою
підставою переходу майна ВЗО „Союзвнештранс" і його контори в м. Одесі з
державної власності у власність трудового колективу концерну
„Союзвнештранс", в тому числі, трудового колективу підприємства
„Одесазовніштранс", є ст.ст. 19, 21, 24, 12 Закону СРСР „Про власність в
СРСР" і на час прийняття Закону України від 10.09.1991 „Про підприємства,
установи й організації союзного підпорядкування, розташовані на території
України" позивач вже був перетворений в підприємство
„Одесазовніштранс" з колективною формою власності, оскільки надані докази
не свідчать про перетворення підприємства з державної форми власності у
колективну і про передачу державного майна підприємства у власність
колективного підприємства.

Надані баланси про майновий стан
підприємства за 1990-1992р. не можуть вважатись належними доказами у розумінні
ст. 34 ГПК України, оскільки баланс не визначає підстав знаходження майна у
власності підприємства.

Звіти про фінансово-господарську
діяльність позивача за період 1990 - 1992 р.р. також не можуть вважатися
належними доказами про начебто недержавну організаційну-правову форму  діяльності позивача та його майновий стан до
утворення позивача у складі МЗЕЗ України, оскільки вони не можуть свідчити про
належність спірного майна.

Відповідно до ст. 1 Указу Президії
Верховної Ради України від 30.08.1991 "Про передачу підприємств, установ,
організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України",
підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на
території України, з прийняттям цього Указу переходять у державну власність
України.

Згідно ст. 2 зазначеного Указу
Кабінету Міністрів України в основному до 01.10.1991 забезпечено перехід
зазначених підприємств, установ та організацій у віддання органів державного
управління. Повністю закінчено цю роботу до 01.12.1991.

Статтею  1
Закону України  "Про
підприємства, установи та організації союзного
підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991
було передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ,
організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на
території України, є державною власністю України.

Відповідно до ст. 2 зазначеного
Закону, Кабінету Міністрів України в основному до 01.10.1991 забезпечено
перехід зазначених підприємств, установ та організацій у віддання органів
державного управління. Повністю закінчено цю роботу до 01.12.1991.

Постановою Кабінету Міністрів
України № 227 від 24.09.1991 «Про заходи щодо виконання Закону України «Про
підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на
території України»було визначено, що організацію роботи по переходу
підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на
території України, у віддання органів державного управління України
покладається на Урядову комісію, створену розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 11.09.1991 № 237, Фонд державного майна України та органи
державного управління України, у віддання яких переходять зазначені
підприємства.

Пунктом 4 постанови Кабінету
Міністрів України № 227 від 24.09.1991 «Про заходи щодо виконання Закону
України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України»було передбачено, що після узгодження
організаційних питань органи державного управління України видають акти про
перехід у їх відання відповідних підприємств, установ та організацій, які
надсилаються до Фонду державного майна, Міністерства економіки, Міністерства
фінансів та Міністерства статистики України.

В додатку до зазначеної постанови
було визначено перелік міністерства і відомства України, у віддання яких
переходять підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що
розташовані на території України.

Отже, зазначеними законодавчими
актами було передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ,
організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на
території України, є державною власністю України, тобто, право державної власності
на вказане майно виникло на підставі закону.

На виконання Закону України
"Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України" та постанови Кабінету Міністрів України
№ 227 від 24.09.1991 «Про заходи щодо виконання Закону України «Про
підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на
території України» Міністерством зовнішньоекономічних зв'язків України (МЗЕЗ
України) 25.12.1991 видано наказ № 15, на підставі якого майно підприємства
"Одесазовніштранс" концерну "Союзвнештранс" зараховано на
облік, як державну власність України, та передбачено створення підприємства
«Одесазовніштранс».

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з висновками господарського суду м. Києва про те, що прийняття
позивача у підпорядкування МЗЕС України здійснено тільки 25.11.1991 замість
встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.1991 № 227
кінцевого терміну - 01.12.1991, що свідчить про те, що підпорядкування позивача
МЗЕС України здійснено на підставі установчого договору від 25.12.1991, і
зазначена обставина оцінена як тимчасове підпорядкування позивача МЗЕС України
строком на 10 років на договірних засадах, оскільки право державної власності
на майно підприємства виникло з моменту прийняття Указу Президії Верховної Ради
України від 30.08.1991 "Про передачу підприємств, установ, організацій
союзного підпорядкування, розташованих на території України" та Закону
України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України", а перехід у віддання МЗЕС України цього
майна відбувся внаслідок видання міністерством 25.12.1991 наказу № 15.

Між Міністерством
зовнішньоекономічних зв'язків (правонаступником якого є відповідач у справі) та
трудовим колективом позивача 25.12.1991 був укладений установчий договір, за
умовами якого міністерство створює підприємство "Одесазовніштранс".

Згідно ст. 6 установчого договору
МЗЕЗ України зобов'язалось передати позивачу державне майно у володіння та
користування відповідно до переліку, що є невід'ємною частиною договору.

Строк дії договором встановлено 10
років (п. 9 установчого договору).

Статут підприємства
«Одесазовніштранс»затверджено у грудні 1991 Міністром зовнішньоекономічних
зв'язків України, погоджений загальними зборами трудового колективу та
зареєстрований рішенням Жовтневого РВК № 1721 від 06.08.1992.

Статут державного підприємства
«Одесазовніштранс», затверджений Міністром зовнішніх економічних зв'язків
України (наказ № 175 від 12.10.1993) та перереєстрований рішенням № 1577 від
18.11.1993, реєстраційний номер 775.

Відповідно до п. 7.2 Статуту
державного підприємства «Одесазовніштранс»майно підприємства належить йому на
праві повного господарського відання.

Здійснюючи право повного
господарського відання, державне підприємство володіє, користується та
розпоряджається своїм майном, вчиняючи щодо нього будь - які дії, які не
суперечать статуту підприємства.

При цьому, ні позивач ні третя
особа із самостійними вимогами на предмет спору не надали доказів того, що
наказ №15 від 25.12.1991 Міністерства зовнішньоекономічних зв'язків України,
установчий договір про створення підприємства «Одесазовніштранс»в установленому
порядку визнані недійсними.

Статут колективного підприємства
«Одесазовніштранс»затверджений загальними зборами членів трудового колективу
державного підприємства «Одесазовніштранс»(протокол № 1 від 03.04.2003) та
зареєстрований 22.05.2003 Приморською районною адміністрацією Одеського
міськвиконкому.

Відповідно до п.1.1 Статуту
колективного підприємства «Одесазовніштранс»колективне підприємство є
правонаступником по майновим та немайновим правам та зобов'язанням трудового
колективу контори ЗВО «Союзвнештранс»в м. Одесі, підприємства
«Одесазовніштранс»концерну (спільного підприємства) „Союзвнештранс",
державного підприємства «Одесазовніштранс»Міністерства економіки та
європейської інтеграції України.

Відповідно до ст.37 ЦК Української
РСР, яка діяла на час утворення колективного підприємства «Одесазовніштранс»,
юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття,
поділу, або приєднання).

При злитті і поділі юридичних осіб
майно (права і обов'язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При
приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і
обов'язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання
передаточного балансу, якщо інше не передбачено законом або постановою про
реорганізацію.

В п. 10 роз'яснення Президії Вищого
арбітражного суду України від 12.09.1996 № 02-5/334 „Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних із створенням, реорганізацією та ліквідацією
підприємств" зазначено, що, вирішуючи питання про правонаступництво,
потрібно мати на увазі, що запис в установчих документах про правонаступництво
має істотне значення для визнання правонаступництва. Однак, суттєве значення
мають також фактично здійснені організаційно - економічні перетворення, з якими
чинне законодавство пов'язує перехід майнових прав та обов'язків, а саме:
рішення власника (власників), підписання передаточного або розподільчого акта
чи балансу.

Правонаступник повинен довести факт
правонаступництва, подавши, зокрема, документи, які підтверджують припинення
існування реорганізованого підприємства і створення у зв'язку з цим нового або
нових (п. 10-1 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від
12.09.1996 № 02-5/334 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних
із створенням, реорганізацією та ліквідацією підприємств").

Визначаючи  себе правонаступником трудового  колективу
контори ЗВО «Союзвнештранс»в м.Одесі, підприємства
«Одесазовніштранс»  концерну (спільного
підприємства) „Союзвнештранс", Державного підприємства
«Одесазовніштранс»Міністерства економіки та європейської інтеграції України, Колективне
підприємство «Одесазовніштранс»не  надало
доказів передачі майна, а також майнових прав від зазначених підприємств
(передаточний баланс, акт приймання-передачі).

Відповідно до ст. 21 Закону України
«Про власність»право колективної власності виникає на підставі: добровільного
об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів,
акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі
державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна;
пере творення державних підприємств в акціонерні та інші товариства;
безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового
колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших
цивільне - правових угод.

З урахуванням того, що колективне
підприємство відповідно до ст.33 ГПК України не довело того, що воно є
правонаступником трудового колективу контори ЗВО «Союзвнештранс»в м. Одесі,
підприємства «Одесазовніштранс»концерну (спільного підприємства)
„Союзвнештранс", державного підприємства «Одесазовніштранс»Міністерства
економіки та європейської інтеграції України, а також того, що спірне майно
воно набуло в порядку, передбаченому ст. 21 Закону України «Про власність», то
господарський суд м. Києва необгрунтовано дійшов до висновку, що власником
спірного майна є колективне підприємство.

Що стосується позовних вимог
колективного підприємства „Одесазовніштранс" про зобов'язання Міністерства
економіки України не чинити перешкод у перетворенні Державного підприємства
«Одесазовніштранс»у Колективне підприємство «Одесазовніштранс», засноване на
власності трудового колективу, то, як вбачається із матеріалів, справи Статут
колективного підприємства «Одесазовніштранс»затверджений загальними зборами
членів трудового колективу державного підприємства «Одесазовніштранс»(протокол
№ 1 від 03.04.2003) та зареєстрований 22.05.2003 Приморською районною
адміністрацією Одеського міськвиконкому, тобто, колективне підприємство
створене.

З метою забезпечення ефективного
управління майном, що є у загальнодержавній власності, Кабінет Міністрів України
Декретом «Про управління майном, що є у чаї загальнодержавній власності»поклав
на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної
влади здійснення функцій по управлінню майном, що є у загальнодержавній
власності, крім майнових комплексів підприємств, установ, організацій,
управління якими здійснюють відповідні служби Верховної Ради України,
Президента України, Кабінету Міністрів України згідно із законодавчими актами
України (п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у
загальнодержавній власності»).

Відповідно до ст.2 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній
власності»міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи
державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень,
зокрема, приймають рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію
підприємств, установ і організацій, заснованих на загальнодержавній власності.

Отже, з урахуванням того, що майно
за державним підприємством „Одесазовніштранс" закріплено на праві повного
господарського відання, то рішення про його перетворення має право приймати
Міністерство економіки України в порядку, передбаченому Декретом Кабінету
Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності».

Згідно ст.37 Закону України «Про
власність»майно, що є державною власністю і закріплене за державним
підприємством, належить йому на праві повного господарського віддання, крім
випадків, передбачених законодавством України.

Здійснюючи право повного
господарського віддання, підприємство володіє, користується та розпоряджається
зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь - які дії, які не суперечать закону
та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання
застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено
законодавчими актами України.

З урахуванням того, що майно
Державного підприємства «Одесазовніштранс»є державною власністю і закріплене за
ним на праві повного господарського відання, то воно не може належати йому на
праві власності.

Колегія погоджується з висновками
суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судом правомірно на підставі п.1
ч.1 ст.80 ГПК України припинено провадження у справі в частині в частині
позовних вимог ДП „Одесазовніштранс" та КП „Одесазовніштранс" про
визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння по Приморському бульвару,
7 в м.Одесі, оскільки власником вказаного майна на даний час є фізична особа
-громадянин ОСОБА_3., який придбав частину спірного майна за умовами договору
купівлі-продажу об'єкта нерухомості від 06.09.2004, укладеному з державним
підприємством «Одесазовніштранс».

При цьому колегія враховує ухвалу
Верховного Суду України від 27.09.2006, якою скасовано рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 28.10.2004 та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 29.11.2005 у цивільній справі №2-11020 з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Предметом спору у даній цивільній
справі є визнання за  ОСОБА_1. права
власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Одеса,
Приморський бульвар, будинок № 7, складається в цілому з: літера А
-житлово-адміністративний будинок, літера Б - житловий будинок, літера В -
житловий будинок, літера Г - сарай, літера Д - вбиральна, № 1-3 - огорожа, І -
мостіння, розміщене на земельній ділянці площею 1809  кв.м.

Касаційна інстанція відхиляє
передчасні посилання скаржника на удаваність всіх правочинів щодо відчуження
спірного майна, вчинених Міністерством економіки України та ДП „Одесазовніштранс",
оскільки порушені з цього приводу питання можуть бути лише предметом інших
позовних проваджень. З матеріалів справи не вбачається, судами не встановлено
та третьою особою не доведено розірвання чи визнання недійсним у встановленому
порядку договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості від 06.09.2004, укладеному
між державним підприємством «Одесазовніштранс»та громадянином ОСОБА_3. Більше
того, згідно імперативних вимог ч.3 ст.1117 Господарського
процесуального кодексу України у касаційній інстанції не приймаються і не
розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Що стосується відмови в решті
позовних вимог ДП „Одесазовніштранс" та КП „Одесазовніштранс", то
судом апеляційної інстанції на підставі ретельної правової оцінки положень
статуту концерну "Союзвнештранс", статуту підприємства концерну
"Союзвнештранс"
"Одесазовніштранс", статуту ДП „Одесазовніштранс" та
статуту колективного підприємства «Одесазовніштранс», наказу Міністерства
зовнішньоекономічних зв'язків України (МЗЕЗ України) №15 від 25.12.1991р. про
створення підприємства «Одесазовніштранс»та зарахування майна підприємства
"Одесазовніштранс" концерну "Союзвнештранс" на облік, як
державної власності України, установчого договору від 25.12.1991р. та інших
наявних у справі доказів у їх сукупності з достовірністю встановлено, а
скаржником не спростовано факт відсутності вибуття спірного нерухомого майна з
державної власності до набрання чинності Законом України "Про
підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на
території України" від 10.09.1991 та обумовлену цим недоведеність набуття
колективним підприємством «Одесазовніштранс»права власності на вказане державне
майно в подальшому в порядку правонаступництва після державної реєстрації КП
„Одесазовніштранс".

При цьому судом обгрунтовано на
підставі ст.34 ГПК України відхилено як неналежні докази надані третьою особою
баланси про майновий стан підприємства за 1990-1992рр. та звіти про
фінансово-господарську діяльність позивача за період 1990-1992рр. з тих
мотивів, що баланс не визначає правових підстав знаходження майна у власності
(володінні) підприємства, а звіти самі по собі не можуть свідчити про
належність спірного майна.

Окрім того, як встановив суд,
помилково визначаючи  себе
правонаступником трудового
колективу     контори ЗВО
«Союзвнештранс» в м.Одесі, підприємства «Одесазовніштранс»  концерну (спільного підприємства)
„Союзвнештранс", Державного підприємства «Одесазовніштранс»Міністерства
економіки та європейської інтеграції України, Колективне підприємство
«Одесазовніштранс»не  надало жодних
належних доказів послідовної передачі майна, а також майнових прав від
зазначених підприємств (передаточний баланс, акт приймання-передачі тощо).

Оспорюваний третьою особою наказ
Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від
25.03.2003 №72 "Про ліквідацію ДП “Одесазовніштранс" видано
відповідачем в межах повноважень, наданих йому ст.2 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності», згідно
якого міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи
державної виконавчої влади відповідно до покладених на них повноважень,
зокрема, приймають рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію підприємств,
установ і організацій, заснованих на загальнодержавній власності.

Судом апеляційної інстанції також
враховано той факт, що наказ Міністерства зовнішньоекономічних зв'язків України
№15 від 25.12.1991р. про створення підприємства «Одесазовніштранс»та
зарахування майна підприємства "Одесазовніштранс" концерну
"Союзвнештранс" на облік, як державної власності України, та
установчий договір про створення підприємства «Одесазовніштранс»в установленому
порядку не визнані недійсними.

Вищенаведеним повністю спростовуються
бездоказові посилання скаржника на помилкове незастосування апеляційним судом
ст.ст.5, 23 чинного на той час Закону СРСР "Про державне підприємство
(об'єднання)" від 30.06.1987р. №7284, розпорядження Ради Міністрів СРСР
від 19.12.1990р. №2129р та неправильне застосування ст.ст.12, 19, 21 Закону
СРСР "Про власність в СРСР", ст.21 Закону України "Про
власність", положень Закону України "Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування, розташовані на території України",
які не відповідають фактичним обставинам справи.

За таких обставин, колегія не вбачає
підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Разом з тим, враховуючи відсутність
вирішення Київським апеляційним господарським судом при прийнятті постанови
питання про скасування заходів до забезпечення позову у вигляді арешту на
нерухоме майно ДП “Одесазовніштранс”, вжитих ухвалою господарського суду
м.Києва від 29.09.2004 (а.с.28,29 том 5), як це передбачено ст.68 ГПК України,
касаційна інстанція вбачає підстави для скасування зазначених заходів до
забезпечення позову в зв'язку з відсутністю задоволення позовних вимог КП
"Одесазовніштранс".

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.68, 1115, 1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного
господарського суду  від 26.05.2006 у
справі №32/303-45/372 залишити без змін, а касаційну скаргу КП
"Одесазовніштранс" -без задоволення.

Скасувати заходи до забезпечення
позову, вжиті ухвалою господарського суду м.Києва від 29.09.2004 у даній
справі.

Головуючий, суддя
В.Овечкін

Судді:
Є.Чернов

В.Цвігун