ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2007 р.                                                            Справа № 46/616-06

вх. № 16143/4-46

Суддя господарського суду

при секретарі судового засідання

за участю представників сторін:

позивача - Решетняк І.В.  відповідача - 1-го -Красніков П.І. за довіреністю від 15.01.2007р., 2-го відповідача - не з"явився

розглянувши справу за позовом Харківської митниці, м. Харків

до  1-го відповідача - Торгівельно-комерційного Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Харків - Москва", с. Шарівка

2-го відповідача -Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Харків-Москва", м. Харків

про визнання договору оренди недійсним

ВСТАНОВИВ:

Харківська митниця (позивач) звернувся до господарського суду з позовними вимогами до торгівельно–комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми „Харків – Москва” та товариства з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія Харків – Москва” в яких просить суд визнати недійсним договір оренди легкового автомобіля від 16 березня 2006р., що укладений між зазначеними товариствами – відповідачами по справі.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір оренди легкового автомобіля суперечить вимогам Митного кодексу України, а також від імені відповідача підписаний особою, повноваження якої на її підписання не підтверджено.

Представник позивача у судових засіданнях підтримує позовні вимоги, вважає їх такими, що підлягають задоволенню, вказує на те що спірний договір суперечить вимогами ч. 3 ст. 63 Митного кодексу України, яка передбачає, що користування та розпорядження товарами та транспортними засобами, митне оформлення яких не закінчено, тобто які знаходяться під митним контролем, забороняється. Також зазначає, що спірний договір від імені 2-го відповідача ТОВ „Будівельна компанія Харків – Москва” укладений не уповноваженою особою та згідно ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України не повинен тягти за собою юридичних наслідків, так як не схвалений зазначеним підприємством у належному порядку, у зв’язку з чим такий договір на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України повинен бути визнаний недійсним у судовому порядку.

1-й відповідач проти позову заперечує, вказує на безпідставність позовних вимог. В обґрунтування заперечень щодо позову посилається на те, що спірний договір оренди легкового автомобіля, укладений між ним та 2-м відповідачем відповідає вимогам діючого законодавства. Представник 1-го відповідача у судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, просить в задоволенні позовних вимог Харківської митниці відмовити повністю. Зазначає, що дійсно, 16 березня 2006 року між 1-м та 2-м відповідачем був укладений договір оренди легкового автомобіля, проте вважає вказаний спірний договір таким, що повністю узгоджується з вимогами цивільного законодавства та не суперечить положенням ч. 3 ст. 63 Митного кодексу України.

2-й відповідач також заперечує проти позовних вимог Харківської митниці. Обґрунтовуючи свої заперечення на позов зазначає, що спірний договір з його боку підписаний уповноваженою особою – керівником товариства, який призначений на посаду власником згідно встановленого порядку. Представник 2-го відповідача у судовому засіданні прохає відмовити позивачу в задоволенні позову повністю та вказує на те, що договір оренди легкового автомобіля від 16 березня 2006 року, укладений між торгівельно–комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірмою "Харків – Москва" та товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Харків – Москва», є таким, що відповідає чинному законодавству та укладений з його дотриманням, а доводи позивача щодо його недійсності є необґрунтованими та безпідставними.

Позивач надав через канцелярію господарського суду 23.03.2007р. клопотання в якому він просить суд витребувати у відповідача відповідні документи, які підтверджують правомірність підпису Колованової С.П., як керівника ТОВ "Будівельна компанія Харків-Москва" та документи, які підтверджують правомірність її знаходження на даній посаді у відповідний період часу (на 16.03.06), зобов'язати представника ТОВ з іноземними інвестиціями "Харків-Москва" надати позивачу копію відзиву на позовну заяву.

Суд розглянувши дане клопотання визнав за можливе прийняти та задовольнити його, як таке що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін судом було встановлено, що 16 березня 2006р. між торгівельно–комерційним товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірмою „Харків – Москва” (1-й відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю „Будівельна компанія Харків – Москва” (1-й відповідач) був укладений договір оренди легкового автомобіля.

За умовами зазначеного договору – пункт 1.1., орендодавець (1-й відповідач) зобов’язується передати орендарю (2-й відповідач) у строкове володіння та користування легковий автомобіль марки Cadillac Escalade 2005 року випуску № шасі 3GYFK66NO5G250863. Зазначений автомобіль, що орендується, повинен був бути переданий орендарю на протязі 30 днів від дати підписання спірного договору оренди – пункт 3.1. договору.

Згідно частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором  найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 статті 798 ЦК України передбачено, що предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Згідно частини 1 статті 799 договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Дослідженням змісту спірного договору судом встановлено, що він відповідає вище приведеним вимогам законодавства.

Відповідно до статті 63 Митного кодексу України користування та розпорядження товарами і транспортними засобами, митне оформлення яких не закінчено, забороняються, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Суд не може погодитись з доводами позивача про невідповідність спірного договору оренди вимогам ч.3 ст. 63 Митного кодексу України з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи 16 березня 2006 року між 1-м відповідачем та колективним підприємством ХГФСР „МД-Сервіс” був укладений договір зберігання під митним контролем № 706/2-СВХ, предметом зберігання якого є саме легковий автомобіль, що є предметом спірного договору оренди від 16 березня 2006 року, укладеного між 1-м та 2-м відповідачами.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що дійсно під час проведення митного оформлення Харківською митницею починаючи з 12 березня 2006р. та до завершення такого оформлення безпосередньо автомобілем як 1-й, так і 2-й відповідач не користувались, а автомобіль знаходився на зберіганні на складі тимчасового зберігання під контролем митниці.

Згідно ст.ст.  316, 317, 318 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вже відзначалось судом вище, ст.ст. 759, 761 та 765 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право  передання  майна у найом має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Зміст вказаних положень статей Цивільного кодексу України вказує на те, що укладення договору оренди, тобто здійснення відповідних дій, направлених на виникнення цивільних прав та обов’язків є відповідним правом власника майна, яке він здійснює на свій власний розсуд відповідно до статті 319 ЦК України.

Правом користування річчю, є право певної особи вилучати від речі її корисливі властивості.

Це поняття охоплює також право привласнення плодів та доходів, що приносить річ. У зв’язку з чим власник також може передати за договором право користування іншій особі – наймачу, орендарю, залишаючи за собою право власності на передану річ.

Передача самого права користування іншій особі та безпосереднє користування річчю на підставі існуючого права є різні поняття.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини),  засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових,  бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Поняття митної справи визначено статтею 3 Митного кодексу України, яка передбачає, що порядок переміщення через митний кордон України товарів і транспортних засобів, митне регулювання, пов'язане з встановленням та справлянням податків і зборів, процедури митного контролю та оформлення, боротьба з контрабандою та порушеннями митних правил, спрямовані на реалізацію митної політики України, становлять митну справу.

Із вказаних положень законодавства вбачається, що правовідносини щодо виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов’язків не відносяться до предмету регулювання Митного кодексу України.

Статтею 63 Митного кодексу України не встановлюється обмеження права власника укладати щодо належного йому майна певних договорів.

Крім того, ця норма не встановлює кола осіб, яких стосується обмеження, що нею визначні, якими в даному випадку можуть бути як власник, так і інша особа (користувач), якій належать права користування та розпорядження.

Крім того не є обґрунтованими, на думку суду, і послання позивача на невідповідність спірного договору оренди легкового автомобілю вимогам ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України, так як від імені 2-го відповідача він укладений не уповноваженою особою Коловановою С.П.

Згідно протоколу загальних зборів 2-го відповідача ТОВ „Будівельна компанія Харків – Москва” № 3 від 01 березня 2006 року Колованова Світлана Петрівна була призначена на посаду генерального директора зазначеного товариства з 01 березня 2006 року.

Доказів, які б спростовували зазначений факт або свідчили про недійсність та незаконність такого рішення загальних зборів 2-го відповідача, суду з боку позивача не надано та про їх наявність не зазначено.

Спорів між сторонами спірного договору оренди з цього приводу не виникало.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Харківської митниці є необґрунтованими, безпідставними, тобто такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України державне мито у розмірі, передбаченому статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” та згідно зі статтею 44 Господарського процесуального кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002р. № 411  судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 15, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя