ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2007 р.
№ 18/279

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
Кочерової Н.О.

суддів:
Рибака В.В.

Черкащенка М.М.

розглянув
касаційну  скаргу
товариства з обмеженою відповідальністю "Мірра"

на постанову
від 04.12.2006
Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 18/279

господарського суду
м. Києва

за позовом
товариства з обмеженою відповідальністю "Мірра"

до
акціонерного комерційного банку "Мрія"

про
визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача       Шевчук А.С. дов. від 11.05.2006

від відповідача   Францевич І.Є. дов. від 07.09.2006

ВСТАНОВИВ:

В травні 2006 року товариство з обмеженою відповідальністю “Мірра” пред’явило в суді позов до акціонерного комерційного банку “Мрія” про визнання недійсними кредитного договору № В08/02 від 14.06.2002, а також кредитної угоди № N В08/02 (додаток до договору врахування векселя № N В08/02 від 14.06.2002), укладених між сторонами, внаслідок помилки та безгрошовості та повернути сторони в попередній стан.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що на виконання кредитної угоди банком не було здійснено перерахування кредитних коштів;  кредитний договір по врахуванню векселя укладено з векселедавцем, а не з векселедержателем; форма кредитної угоди не передбачена законодавством України.

Рішенням господарського суду м. Києва від 26.09.2006 (суддя Мандриченко О.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, господарський суд виходив з того, що угоди відповідають вимогам чинного на момент їх укладення законодавства України, сторони при укладенні угод правильно сприймали предмет та інші умови договору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 (судді Капацин Н.В. –головуючий, Андрієнко В.В., Моторний О.А.) рішення господарського суду залишено без змін у зв’язку з тим, що сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що відповідно до п.4 ст.267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

В касаційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю “Мірра” просить рішення господарського суду та постанову апеляційного господарського суду скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами та вбачається з матеріалів справи між сторонами 14.06.2002 укладено кредитний договір № В08/02 відповідно до умов якого Кредитор (відповідач) на положеннях та умовах цього договору, надає Позичальнику (позивачу) кредит у сумі 200 000,0 грн. шляхом врахування у кредитному портфелі векселя № 97, векселедавцем за яким виступає Позичальник із сплатою 28% річних.

Згідно умов вексельного зобов’язання позичальник зобов’язується в строк "по пред’явленню", але не раніше 01.10.2002 року (граничний термін до 01.10.2003) сплатити суму кредиту (облікову вартість векселя) та щомісячно сплачувати відсотки, нараховані за користування кредитом.

14.04.2002 між цими ж сторонами укладено кредитну угоду № N В08/02 (додаток до договору врахування векселя від 14.04.2002 ) відповідно до якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 220 000,0 грн. шляхом врахування векселя № 797, векселедавцем за яким виступає Позичальник, із сплатою 28% річних згідно акту взаєморозрахунків на 06.06.2002.

Апеляційною інстанцією встановлено та вбачається з матеріалів справи, а саме відзиву АКБ “Мрія” на позовну заяву (а.с. 28), відповідач просив застосувати позовну давність.

Як правильно зазначив апеляційний господарський суд з 15.06.2002 у позивача виникло право на позов, яке він міг реалізувати протягом 3 років, проте до суду він звернувся лише у 2006 році.

В матеріалах справи відсутні докази про обґрунтування поважних причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно п.4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої  заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Доводи касаційної скарги, що на момент укладення оспорюваних правочинів позивач не мав спеціалістів з юридичною освітою, та не знав правил територіальної підсудності і поняття осіб в цивільному законодавстві, не може бути підставою для скасування постановлених судових рішень, а свідчить лише про відсутність належної дбайливості по захисту своїх прав.

При прийнятті постанови Вищий господарський суд, враховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені ст.101 ГПК України, а саме:  апеляційна інстанція повторно розглядає справу за правилами розгляду спору в суді першої інстанції, погоджується з застосуванням саме п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “Мірра” залишити без задоволення, а постанову від 04.12.2006 Київського апеляційного господарського суду у справі № 18/279 без змін.

Головуючий                                                                           Н.Кочерова

Судді:                                                                                       В.Рибак

М.Черкащенко