ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" вересня 2007 р.
Справа №

за позовом Військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі:

1)          Кабінету Міністрів України

2)          Міністерства оборони України

до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес»

про визнання недійсними договорів

Суддя     Костюк  С.В.

Представники :

від позивачів:    1) н/з

2) н/з

від відповідача : н/з

В судовому засіданні взяв участь помічник військового прокурора Луцького гарнізону Леньшин Д.В.

Суть спору:           Військовий прокурор Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом в порядку ст. 2 ГПК України та просить визнати недійсними

- договір від 28.07.2006 за 3 227/ДБ-15 СПЗ про спільну діяльність у будівництві житла (без об’єднання вкладів учасників); з моменту укладення;

- договір від 01.08.2006 № ДУ-1/15 СПЗ про врегулювання відносин сторін по договору про спільну діяльність у будівництві житла.

Обгрунтовуючи заявлену вимогу прокурор зазначає, що договір від 28.07.2006 за своєю природою фактично є договором про спільну діяльність з об’єднанням вкладів учасників; пунктом 5.2 якого передбачено розподіл спільної діяльності сторін; згідно умов договору вкладом Міністерства оборони України (позивача 3) є земельна ділянка загальною площею 19,6га, розташована по вул.. Наримській, 96„к” в м. Дніпропетровську (військове містечко №1). Дана земельна ділянка відведена МО згідно рішення Дніпропетровського міськвиконкому №1 від 3.01.1953 та 26 грудня 1969 на неї виданий державний акт №84; на даний час вилучення даної ділянки не має; укладенням оспорюваного договору сторонами змінено цільове призначення зазначеної ділянки з земель оборони на землі житлової та громадської забудови, що суперечить ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України.

При укладені договору від 01.08.2006 МО порушено порядок відчуження і реалізації військового житла, який визначається Кабінетом Міністрів України та Положення про порядок відчуження і реалізації військового майна Збройних сил України, затверджене Постановою КМ України.

Відповідно до якого рішення про відчуження військового майна приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією МО погодженою з Міністерством економіки переліку такого майна за відповідною формою. Повноваження на реалізацію військового майна надає КМ відповідно до результатів конкурсів (тендерів) проведених МО за погодженням з Мінекономіки та Фондом Держмайна України. Всупереч зазначеним вимогам МО реалізує військове майно, що не перебуває у переліку військового майна, яке підлягає відчуженню. та перевищило свої повноваження щодо користування земельною ділянкою. оскільки змінено її цільове призначення. Зазначеними діями порушено вимоги ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України „Про використання земель оборони”, ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних силах України”, пункти 3.6 Положення про порядок відчуження і реалізацію військового майна Збройних Сил України.

Позивачі 1, 2, 3 вимог ухвали суду від 10.07.2007 не виконали, уповноважених представників в судове засідання не направили.

На адресу суду від представника позивача – 1 Лаптієва А.М. поступила заява за №3016-301/132564 від 19.07.2007 про відмову від позову на підставі статей 22, 78 ГПК України. При цьому, обґрунтовуючи відмову від позову, позивач 1 вказує. що військовий прокурор Луцького гарнізону визнаючи Верховну Раду України в якості позивача по справі керувався положеннями закріпленими в розділі 1 Закону України «Про власність». Проте, 20.06.2007 (з моменту опублікування) вступив в силу закон України «Про внесення змін та визначення такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв’язку з прийняттям Цивільного кодексу України», відповідно до якого втратив чинність Закон України „Про власність” на положення якого посилається прокурор, визнаючи Верховну раду належним позивачем у справі.

Стаття 75 Конституції України встановлює, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні, а правовий режим власності в державі відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції, визначається виключно законами України. Правові основи управління об’єктами державної власності в Україні було встановленому Законом України „Про управління об’єктами державної власності” від 21.09.2006 № 185-У, статтею 1 якого визначено, що управління об’єктами держаної власності в Україні – це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб’єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об’єктів, пов’язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України.

Зазначене відповідає п. 5 ст.116 Конституції України, відповідно до якої Кабінету Міністрів України, як вищому органу у системі органів виконавчої влади, надано право здійснювати управління об’єктами державної власності відповідно до закону. Рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рн/99 у справі про представництво прокуратурою інтересів держави в арбітражному суді, здійснено тлумачення положень Конституції України та Господарського процесуального кодексу України в частині представництва інтересів держави прокурором, відповідно до якого прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає подання позову, в якому зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Виходячи з зазначеного вважає, що вказані юридичні обставини , які виникли в зв’язку з прийняттям Закону України „Про внесення змін та визначення такими. що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв’язку з прийняттям Цивільного кодексу України” та Закону „Про управління об’єктами державної власності” перешкоджають подальшій участі у справі Верховної ради України, а тому просить суд прийняти відмову від позову.

Виходячи з положень чинного законодавства суд вважає, що заява представника Верховної Ради України підлягає задоволенню, а тому виключає з числа позивачів Верховну Раду України.

Відповідач пояснень по суті заявлених вимог суду не представив, його представником в судове засідання подано клопотання про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи, також усно заявлено що копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачем не отримано.

Як з’ясувалось в судовому засіданні 05.02.2007 державним реєстратором Шевченківського району в м. Києві внесені зміни до установчих документів ТзОВ „Луцький завод” „Прогрес”. Згідно довідки з ЄДРПОУ, Статуту товариства (нова редакція) юридична адреса ТзОВ „Луцький завод „Прогрес” м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 35 група нежилих приміщень.

Водночас, представник позивача зазначив, що договір про спільну діяльність від 28.07.2006р було укладено після того, як товариство стало переможцем тендеру на будівництво житла, однак до його виконання сторони не приступили, оскільки зі сторони МО не були виконані зобов’язання передбачені підпунктами в п.6.1 договору, зокрема, щодо оформлення дозвільних документів, землевпорядної документації, оформлення користування земельною ділянкою, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування „Об’єкту” та інших технічних умов.

На адресу суду від сторін надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, про що не заперечує прокурор.

Враховуючи зазначені клопотання та керуючись ст.77 ГПК України, господарський суд

ухвалив:

1. Відкласти розгляд справи на 02.10.2007 на 14.00 год.

2. Зобов’язати військового прокурора Луцького гарнізону, Міністерство оборони України представити суду докази в підтвердження підстав укладання договору про спільну діяльність в будівництві житла з ТзОВ „Луцький завод „Прогрес”, матеріали тендерної комісії, докази в підтвердження дозволу на реалізацію спірного майна МО (пропозиція МО), Постанову Кабінету Міністерства України, якою затверджено перелік військового майна, що підлягає відчуженню та інші документи, які приймались у відповідності до Положення про порядок відчуження і реалізацію військового майна Збройних Сил України, затвердженого Постановою КМУ від 28.12.2000 № 1919, рішення Дніпропетровського міськвиконкому № 01 від 3.01.1953 та 26.12.1969р, Державний акт на право користування земельною ділянкою в м. Дніпропетровську, вул.. Наримська, 9 „К”, докази в підтвердження виконання п. 6.1 договору № 227/ДБ-15 СПЗ.

3. Відповідачу: обґрунтовані пояснення по суті вимог, заявлених військовим прокурором з підтверджуючими матеріалами.

4. Визнати явку військового прокурора Луцького гарнізону, уповноважених представників Міністерства оборони, Кабінету Міністрів України та ТзОВ „Луцький завод „Прогрес” в судове засідання обов’язковою.

Суддя                                                                                                          С.В. Костюк

Суддя