СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02.10.07                                                                                 Справа № 1/505(3/262).

Суддя Зюбанова Н.М.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,                             м. Луганськ

до Державного підприємства “Свердловантрацит", м. Свердловськ Луганської області

про стягнення 54815 грн. 34 коп.

в присутності представників сторін:

від позивача –Шатських Т.І., дов. від 19.07.07 № 03-01/2254;

від відповідача –Рибальченко Д.В., дов. від 30.12.06 № 14-25д;

в с т а н о в и в:

Суть спору: про стягнення 37238 грн. 56 коп. несплачених цільових коштів та 17576 грн. 78 коп. штрафних санкцій за незайняті інвалідами робочі місця.

Дана справа вирішена судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України у відповідності до положень п. 5 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України /у редакції Закону від 06.10.05/, яким передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують  у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому слід зазначити, що позивач звернувся з позовом за матеріалами даної справи 16.05.05.

Відповідач у поясненнях  за листом від 25.09.07 № 14-4/110 проти позову заперечує з посиланням на відсутність у позивача підстав для застосування заявлених санкцій через сплинення строку, встановленого ст. 250 ГК України.

У письмових запереченнях на відзив відповідача позивач посилається на те, що для врегулювання правових відносин щодо сплати штрафних санкцій за невиконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів не може бути застосовано норми ГК України, у т.ч. статтю 250, оскільки до 01.01.04 строків застосування штрафних санкцій не було.

Дослідивши матеріали справи,  вислухавши представників сторін, суд дійшов до наступного.

Так, згідно з  п. 3.3.3 Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві України, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 171 від 07.07.95 за погодженням з Міністерством економіки України, Міністерством праці України, Міністерством фінансів України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.08.95 за № 287/823 (далі - Інструкція) середньооблікова чисельність працівників з початку року обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року, тобто відповідно на 12.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями від 17.03.98 № 145, від 17.03.99 № 105, від 22.03.00 № 134 та від 30.01.01 № 7  виконавчого комітету Свердловської міської ради на 1998-2001 роки для відокремленого підрозділу "Управління технічного контролю якості вугілля та стандартів" ДХК "Свердловантрацит"  (правонаступником якого є відповідач у справі) норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, встановлено у кількості 5 осіб щорічно, що складало  4% від загальної чисельності працюючих.

Таким чином  у 1998 році вказане управління повинно було працевлаштувати в 5 інвалідів, проте було працевлаштоване лише 1, у зв’язку з чим відповідачем не було перераховано цільових коштів на створення робочих місць на працевлаштування інвалідів до Фонду на суму 7627 грн. 28 коп.;

- у 1999 році відповідач повинен був працевлаштувати 5 інвалідів, проте було працевлаштоване  лише 1, у зв’язку з чим відповідачем не було перераховано цільових коштів на створення робочих місць на працевлаштування інвалідів до Фонд у сумі 9662 грн. 08 коп.;

- у 2000 році відповідач повинен був працевлаштувати 5 інвалідів, проте працевлаштував лише 1, у зв’язку з чим відповідачем не було перераховано цільових коштів за не створення робочих місць на працевлаштування інвалідів до Фонду на суму 12196 грн. 56 коп.;

- у 2001 році відповідач повинен був працевлаштувати 5 інвалідів, проте працевлаштував лише 1, у зв’язку з чим відповідачем не було перераховано цільових коштів у сумі 7752 грн. 64 коп. та штрафних санкцій до Фонду на суму 5358 грн. 80 коп.;

- у 2002 році відповідач повинен був працевлаштувати 5 інвалідів, проте працевлаштував лише  2, у зв’язку з чим відповідачем не було перераховано штрафних санкцій до Фонду на суму 12217 грн. 98 коп.

Усього за період 1998 –2002 роки загальна сума цільових коштів складає 37238 грн. 56 коп. і загальна сума штрафних санкцій складає 17576 грн. 78 коп.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції до 05.07.01 –далі Закон № 875) підприємства, установи  й організації (незалежно від форм власності і господарювання), на яких працює інвалідів менш, ніж встановлено нормативом, зобов’язані щорічно відраховувати до відділення Фонду України соціального захисту інвалідів цільові кошти на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та на здійснення заходів по їх соціально-трудовій та професійній реабілітації. Розмір відрахування визначається середньою річною заробітною платою на відповідному підприємстві, в установі і організації за кожне незайняте інвалідом робоче місце.

Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону № 875, п. 8 Постанови КМУ від 03.05.95 № 314 "Про організацію робочих місць для працевлаштування інвалідів" для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця. При цьому, підприємства (об'єднання), установи організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено вищенаведеним нормативом щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно з п. 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою КМУ від 03.05.95 № 314, підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 6 ст.20 Закону № 875 Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.01 № 1767 затвердив     "Порядок     сплати     підприємствами     (об'єднаннями),     установами і організаціями   штрафних   санкцій   до   відділень   Фонду   соціального   захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів" /далі –Порядок/.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку підприємства щороку не пізніше 1 лютого подають до відділень Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджувалась  наказом Держкомстату за поданням Фонду (до 29.06.04) та затверджується наказом Мінпраці за поданням Фонду та погоджується з Держкомстатом (після 29.06.04).

Пункт 4 Порядку передбачено, що штрафні  санкції  сплачуються  підприємствами  самостійно не пізніше  15 квітня року, що настає  за звітним.

У  разі несплати  штрафних  санкцій  в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку (пункт 11 Порядку).

Відповідач вищевказані цільові кошти та штрафні санкції не перерахував, у зв’язку з чим позивач просить стягнути їх з відповідача за порушення нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів  у 1998-2002 роках у розмірі 54815 грн. 34 коп..

Відповідач проти позову заперечує, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, доповненнях до відзиву на позовну заяву.

Оцінивши доводи сторін та обставини справи у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст.19 Закону № 875 (в редакції до 05.07.01) місцеві ради народних депутатів спільно з підприємствами (об’єднаннями), установами та організаціями, громадськими організаціями інвалідів, за участю відділень Фонду України соціального захисту інвалідів, на підставі пропозицій органів Міністерства соціального захисту населення України, щорічно визначають нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Вказаний Закон (в редакції до 05.07.01) встановлював порядок визначення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, і в якості обов’язкової умови передбачав, що такий норматив має бути встановлений спільно, зокрема, з підприємством.

За змістом ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції до 05.07.01) нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, мав визначатися на сесіях місцевих рад.

З матеріалів справи вбачається , що рішення від 17.03.98 № 145, від 17.03.99 № 105, від 22.03.00 № 134 та від 30.01.01 № 7   про встановлення на 1998-2001 роки відповідно нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, прийняті виконавчим комітетом Свердловської міської ради в порушення вказаних вимог Закону України № 875 (в редакції до 05.07.01), оскільки доказів делегування повноважень місцевої ради народних депутатів відповідному виконавчому комітету  щодо встановлення зазначеного нормативу суду не надано, як і того, що відповідач  одержував відповідні пропозиції і  залучався відповідними місцевими органами до визначення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

За змістом листів виконавчого комітету Свердловської міської ради про доведення нормативів вбачається, що підприємство відповідача до визначення нормативу робочих місць  на 1998-2001 роки не залучалось, делегування відповідних повноважень від міської ради до виконавчого органу останньої по встановленню нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів не здійснювалось.

Крім  того, позивач не надав суду доказів того, що при прийнятті відповідних рішень щодо визначення на 1998-2001 роки нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, приймали  участь громадські організації інвалідів,  відповідне відділення Фонду України соціального захисту інвалідів, що ці рішення  виносилось на підставі пропозицій органів Міністерства соціального захисту населення, як це передбачено законодавством, чинним на час прийняття відповідних рішень.

За таких обставин вказані  рішення виконавчого комітету Свердловської міської ради від 17.03.98 № 145, від 17.03.99 № 105, від 22.03.00 № 134 та від 30.01.01 № 7  не приймаються судом як належні докази встановлення та доведення відповідачеві нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів на відповідні спірні періоди.

Відповідно до глави 2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) та делеговані повноваження. Пунктом 12 ст. 34 цього Закону встановлено, що до делегованих повноважень належить бронювання в порядку, встановленому законом, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності робочих місць, призначених для працевлаштування осіб, які відповідно до законодавства потребують соціального захисту і не спроможні конкурувати на ринку праці, визначення нормативів таких робочих місць.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, позивачем  не доведено суду виникнення зобов’язання відповідача по сплаті заявлених у позові   цільових коштів за період з 1998 року по 01.08.01 у сумі 37238 грн. 56 коп., тому у задоволенні позову  в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо решти вимог /штрафних санкцій/, то вони також є необґрунтованими, з огляду на нижчевикладене.

Згідно зі ст.18 Закону № 875 працевлаштування інвалідів на підприємствах здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Підбір робочого місяця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявності у нього професійних навиків та знань, а також рекомендацій медико - санітарної експертизи.  Підприємства (об’єднання), установи і організації (незалежно від форм власності і господарювання), які використовують працю інвалідів, зобов’язані створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством.

Згідно з п. п. 5, 10-14 Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314, підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач  документально не інформував відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів та не інформував місцевий орган зайнятості згідно довідки останнього від 28.12.04 № 12/3-2/24.

У постановах від 20.07.04 № 04/336 зі справи № 2-23/9789-03, від 29.03.05 № 05/145 зі справи № 13/403 та від 29.03.05 № 05/144 зі справи № 3/118 Верховним Судом України викладено правову позицію, згідно до якої суди мають з'ясовувати, зокрема, чи повідомляло підприємство  органи працевлаштування про створені робочі місця для працевлаштування інвалідів; якщо названі органи були повідомлені, то чи направлялись інваліди для працевлаштування і, відповідно, з чиєї вини направлені не були працевлаштовані або їм було відмовлено у працевлаштуванні на вакантні посади.

Таким чином діям зазначених органів по направленню та працевлаштуванню інвалідів мають передувати дії  відповідача.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не повідомляв належним чином органи працевлаштування та позивача про створення робочого місця інваліда.

Відповідачем не вжито передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню працевлаштування інвалідів у 2001-2002 роках, підприємство не інформувало центр зайнятості, місцевий орган соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Таким чином матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем обов’язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до припису пункту 4 Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.01 № 1767, суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету. Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

З викладених приписів чинного законодавства та встановлених обставин справи випливає наступне: оскільки звітним періодом сплати штрафних санкцій у цій справі є 2001-2002 роки, то штрафні санкції повинні були сплачені відповідачем не пізніше 15 квітня 2002 року та 15 квітня 2003 року. А отже, припис статті 250 Господарського Кодексу України має бути застосовано до спірних правовідносин сторін зі справи. Відповідно до змісту цієї норми адміністративно-господарські санкції, до кола яких відносяться і штрафні санкції, передбачені статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів Україні", можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин сторін та на час пред’явлення позову до суду таких випадків законодавство не передбачало. Позивач звернувся до суду  16.05.05 згідно його відмітки на позовній заяві. Згідно п. 4 Прикінцевих положень ГК України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу україни, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов"язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Аналогічну правову позицію також викладено у постанові Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.06.07 по справі № 22-а-516/07.

Таким чином позов у даній справі  про стягнення штрафних санкцій подано відділенням Фонду пізніш як через шість місяців з дня виявлення порушення  та пізніше року з дня порушення відповідачем відповідного законодавства.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом п'ятиденного строку.

На підставі  викладеного , керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

п о с т а н о в и в  :

У задоволенні  позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 08.10.07.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                              Н.М.Зюбанова