ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.07 р.                                                                                 Справа № 7/249пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Суддя господарського суду Донецької області           Гончаров С.А.

при секретарі судового засідання Говор О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Прокурора м. Єнакієве в інтересах держави в особі Єнакіївської об’єднаної державної податкової інспекції

до відповідача 1: Багатогалузевого кооперативу „Тайфун”, м. Єнакієве

до відповідача 2: Приватного підприємства „Інтерфлекс”, м. Київ

про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло та виконане на підставі договору № 45 від 16.08.2004 року, та застосування наслідків.

СУТЬ СПОРУ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.10.2005р. по справі № 7/249пд були частково задоволені позовні вимоги Прокурора м. Єнакієве в інтересах держави в особі Єнакіївської об’єднаної державної податкової інспекції до Багатогалузевого кооперативу „Тайфун” та Приватного підприємства „Інтерфлекс” про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло та виконане на підставі договору № 45 від 16.08.2004 року, та застосування наслідків ст.208 Господарського кодексу України.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2005р. зазначене рішення господарського суду Донецької області було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.04.2007р. рішення господарського суду Донецької області від 10.10.2005р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2005р.  скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Ухвалою від 08.05.2007 року відкрито провадження в адміністративній справі № 7/249пд та провадження у справі відбувалось за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на укладання та виконання між відповідачами угоди № 45 від 16.08.2004 року, відповідно до якої відповідач-2 продає, а відповідач-1 покупає товар на загальну суму 26300,00 грн. Відповідно до уточнень до позовної заяви від 06.10.2005 року прокурор просить визнати недійсним господарське зобов’язання, яке виникло та виконане на підставі договору № 45 від 16.08.2004 року, та вважає, що вказана угода повинна визнаватися недійсною відповідно до ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, оскільки вона не відповідає вимогам чинного законодавства України та суперечить інтересам держави та суспільства.

Прокурором зазначено, що 08.10.2003 року господарським судом м. Києва скасовано державну реєстрацію відповідача-2, що є доказом того, що вся діяльність особи, яка діяла від імені відповідача-2, мала метою здійснення діяльності поза межами правової відповідальності, з приховуванням доходів та ухиленням від сплати податків й обов’язкових платежів до бюджету і державних цільових фондів від результатів своєї діяльності. Саме з такою метою, на думку прокурора, укладалася вказана угода та виконувалось спірне господарське зобов’язання, оскільки його фінансові наслідки не знайшли відображення у податковій звітності відповідача-2 внаслідок неподання такої звітності з 10.01.2002 року.

Прокурор наполягає на тому, що умисел не досягнення мети, свідомо суперечної інтересам держави та суспільства, при укладанні та виконання спірного господарського зобов’язання, мав відповідач-2, оскільки заснування підприємства без наміру на здійснення законної підприємницької діяльності та господарювання, укладання угод та виконання господарського зобов’язання без сплати з цих операцій податків, неподання податкової звітності є доказами такого умислу, спрямованого на безпідставне та протиправне отримання прибутків, ухилення від сплати податків й обов’язкових платежів до бюджету від результатів такої діяльності.

Відповідач-1 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що вимоги позивача не відповідають нормам матеріального та процесуального права з наступних підстав. Прокурором у якості відповідача за позовною заявою було притягнуто неіснуючу особу – ПП „Інтерфлекс”, доказом чого є рішення господарського суду м. Києва про скасування його державної реєстрації, проте, ліквідована чи скасована юридична особа не можуть бути ні позивачами, ні відповідачами в судових процесах та провадження у справі повинно бути закрито.

Відповідачем-1 зазначено, що його господарське зобов’язання за спірним договором виконане у повному обсязі, повністю відповідає вимогам закону та не суперечить інтересам держави та суспільства, податки та інші обов’язкові відрахування сплачені підприємством у повному обсязі. Відповідачем-1 пояснено, що, відповідно до акту перевірки від 17.06.2005 року № 106/23-1/20385657, не виявлено порушень правил оподаткування відповідачем-1 за спірною угодою.

Крім того, як зазначив відповідач-1, норми діючого законодавства не містять зобов’язань, за якими відповідач-1 має провадити оцінку фіктивності своїх торгівельних партнерів.

Відповідач-2 про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином,  проте вимоги суду не виконав, представника в судове засідання не направив. Враховуючи викладене, а також те, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття постанови, суд вважає за можливе вирішити спір по суті.

У судовому засіданні судом досліджені надані сторонами документи: документи про правовий статус відповідачів та статус відповідача-2 як платника податків, договір № 45 від 16.08.2004 року, податкові накладні від 27.08.2004 року № 214 та № 215, накладна № 98 від 27.08.2004 року, рішення господарського суду м. Києва від 08.10.2003 року № 16/651, акт № 2780 від 01.12.2003 року про анулювання свідоцтва про реєстрацію  платника податку на додану вартість, квитанції до прибуткового касового ордеру, рахунки, акт перевірки відповідача-1 від 17.06.2005 року № 106/23-1/20385657

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1 суд встановив:

Відповідач-1, Багатогалузевий кооператив „Тайфун”, зареєстрований як юридична особа виконавчим комітетом Єнакіївської міської ради 07.03.2002р, про що видане відповідне свідоцтво, включений до ЄДРПОУ за кодом 20385657.

Відповідач-2, Приватне підприємство „Інтерфлекс”, включений до ЄДРПОУ за № 31386523.

16.08.2004 року між відповідачами був укладений договір № 45, відповідно до якого відповідач-2 зобов’язувався доставити у власність відповідача-1 товар, а відповідач-1 зобов’язувався прийняти товар та оплатити. Загальна кількість товару визначена на суму 26300 грн.

На виконання вимог договору відповідачем-2 було передано відповідачу-1 товар на загальну суму 26312,60 грн.(в тому числі ПДВ 4365,43 грн.), що підтверджується виданими відповідачем-2 податковими накладними від 27.08.2004 року № 214 на суму 13958,00 грн. та № 215 на суму 12354,60 грн., накладною від 27.08.2004 року № 98 на суму 26312,60 грн., рахунками № 96 від 25.08.2005 року та № 103 від 27.08.2005 року. Оплата відповідачем-1 товару підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів № 53 від 10.11.2004 року на суму 8700,00 грн., № 49 від 02.11.2004 року на суму 8400,00 грн., № 62 від 19.11.2004 року на суму 3912,60 грн., № 59 від 17.11.2004 року на суму 5300 грн.

Таким чином, матеріалами справи доводиться укладання між відповідачами договору від 16.08.2004 року № 45 та фактичне його виконання в сумі 26312,60 грн., а саме, передача відповідачем-2 та отримання відповідачем-1 товару на загальну суму 26312,60 грн. та оплата першим відповідачем отриманого за зазначеною угодою товару в такій же сумі. Докази неналежного виконання спірної угоди в матеріалах справи відсутні та не надавались податковим органом.

Позивач наполягає на визнанні недійсним господарського зобов’язання, яке виникло та виконане на підставі договору № 45 від 16.08.2004 року на підставі ст. 207 ГК України та на застосуванні наслідків, передбачених ст. 208 ГК України.

Згідно із п. 4 Розділу ІХ  „Прикінцевих положень” Господарського кодексу України до господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Спірна угода укладена та фактично виконана після набрання чинності Господарським кодексом України, таким чином, суд погоджується з такою думкою позивача та керується законодавством, чинним на момент виникнення відносин щодо укладення та виконання спірного господарського зобов’язання, а саме Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, який набув чинності з 01.01.2004р., господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 174, 175 цього ж кодексу визначені підстави виникнення господарських зобов'язань та визначено майново-господарські зобов'язання, а саме встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати, в тому числі з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; а також встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Позивач наполягає на наявності між сторонами господарських зобов’язань, які є укладеними 16.08.2004 року та виконаними, з чим суд погоджується з огляду на наведені приписи законодавства, пояснення відповідача-1 та додані до матеріалів справи документи щодо наявних між відповідачами правовідносин, які посвідчують факт виконання господарських зобов’язань.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, із змісту наведеної норми права  випливає, що для застосування вимог цієї статті суд повинен встановити наявність певних обставин, які свідчать про те, що сторона (або сторони), укладаючи угоду, завідомо діяла з прямим умислом, спрямованим на досягнення такої мети, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Наявність умислу у сторін чи однієї сторони угоди означає, що вони (вона), виходячи із обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчиненого (вчинених) господарських зобов’язань і суперечність їх мети інтересам держави і суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків, при цьому, достатньо умислу у однієї сторони.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати  докази за  своїм  внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Визначення мети угоди такою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства здійснюється судом.

Як вбачається із позовної заяви, прокурор вважає, що при укладанні та виконанні спірного господарського зобов’язання умисел на досягнення мети, суперечної інтересам держави та суспільства мав відповідач-2. Метою, суперечною інтересам держави та суспільства, як зазначає прокурор, є приховування коштів від оподаткування

Як на доказ наявності протиправного умислу у відповідача-2 позивач посилається на рішення господарського суду м. Києва від 08.10.2003р. по справі № 16/651 за позовом Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва до Приватного підприємства „Інтерфлекс”, яким було скасовано державну реєстрацію Приватного підприємства „Інтерфлекс”.  Зазначеним рішенням суду встановлено неподання відповідачем-2 звітів про фінансово-господарську діяльність до органів державної податкової служби з 10.01.2002 року.

Згідно статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь  ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач вважає, що вищевказане рішення підтверджує наявність у відповідача-2 при укладанні та виконанні спірного господарського зобов’язання мети на здійснення діяльності з приховуванням доходів та ухиленням від сплати податків й обов’язкових платежів до бюджету і державних цільових фондів від результатів своєї діяльності.

Проте, наявність умислу не може бути підтверджена тільки рішенням господарського суду про скасування державної реєстрації, оскільки предметом дослідження по такій справі є, зокрема, факт надання або ненадання фінансової звітності до органів податкової служби, а не наявність протиправного умислу при укладенні господарського зобов’язання, що мало місце при здійсненні підприємницької діяльності суб’єкта. Юридичними наслідками припинення юридичної особи повинно бути здійснення ліквідаційної процедури, а сам факт визнання припинення юридичної особи не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої юридичної особи.

Як вбачається із рішення господарського суду м. Києва в ході розгляду господарської справи не розглядалися обставини укладення угод між відповідачами, зокрема спірного договору. Навіть сам факт такого укладення не був предметом дослідження, а тому це рішення не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, встановлені рішенням господарського суду м. Києва від 08.10.2003р. по справі № 16/651  обставини та зроблені висновки не мають відношення до предмету спору.

Сама по собі обставина неподання податкової звітності до ДПІ також не свідчить про наявність протиправного умислу на ухилення від сплаті податків при укладенні саме спірного договору.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи спірне господарське зобов’язання, сторони діяли з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Сам по собі договір купівлі-продажу товару не є таким, що суперечить інтересам держави і суспільства. Товар, що придбавався відповідачем-1 за договором від 16.08.2004 року № 45 не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

З урахуванням вищевикладеного, вимоги позивача про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло та виконане на підставі договору № 45 від 16.08.2004 року, та застосування наслідків ст.208 Господарського кодексу України, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст. 5, п.2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 17-20, 69-72, 86, 94, 112, 158-163, 167, 185, 186, 254, п.6, 7 розділу V11 Прикінцевих та перехідних положень  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Прокурора м. Єнакієве в інтересах держави в особі Єнакіївської об’єднаної державної податкової інспекції до Багатогалузевого кооперативу „Тайфун” та Приватного підприємства „Інтерфлекс” про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло та виконане на підставі договору № 45 від 16.08.2004 року, та застосування наслідків ст.208 Господарського кодексу України – відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя