Господарський суд
Житомирської області
______________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "04" жовтня 2007 р.                                                     Справа № 1/101"д"

Господарський суд Житомирської області у складі:

Судді Гансецького В.П.

при секретарі Смоляк Л.Г.

за участю представників сторін

від позивача Глущенко Т.М., дов.№ 6464/08 від 28.09.07р.

від відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська промислово-фінансова компанія" - Пасічник А.Й., дов.№ 203 від 10.10.06р.

від відповідача 2 - Акціонерного товариства закритого типу "Радомишльський машинобудівний завод" - Пасічник А.Й., дов.№ 7 від 12.12.06р.

від відповідача 3 - Акціонерного комерційного банку "Мрія" в особі Житомирської філії  - Цюпик О.В., дов. № 03005/735 від 01.08.07р.

прокурор: Вихристюк О.Л., посв.№ 12 від 03.02.06р.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу за позовом прокурора Радомишльського району в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Радомишльському районі (м.Радомишль)

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинська промислово-фінансова компанія" (м.Малин Житомирської області), 2. Акціонерного товариства закритого типу "Радомишльський машинобудівний завод" (м.Радомишль Житомирської області), 3.Акціонерного комерційного банку "Мрія" в особі Житомирської філії (м.Житомир)

про визнання недійсним договору про спільну діяльність

Прокурор звернувся з позовом про визнання недійсним договору від 29.12.1999р. про спільну діяльність, укладеного між ТОВ " Малинська промислово-фінансова компанія", ліквідаційною комісією по ліквідації АТЗТ „Радомишльський машинобудівний завод”  та   АКБ “Мрія” в особі Житомирської філії. Крім того, прокурор просив  зобов’язати ТОВ “Малинська ПФК” повернути майно, отримане від АТЗТ „Радомишльський машзавод” та стягнути кошти з ТОВ "Малинська ПФК" на користь АТЗТ "Радомишльський машзавод", отримані від реалізації готової продукції та майна.

Під час провадження у справі прокурор неодноразово уточнював позовні вимоги, які в остаточному варіанті виклав наступним чином - просив визнати недійсним договір від 29.12.1999р. про спільну діяльність, укладений між вищевказаними особами та просив  зобов’язати ТОВ “Малинська ПФК” повернути все майно, одержане внаслідок акту передачі за договором про спільну діяльність (т.4 а.с.36,37).

В судовому засіданні прокурор позов підтримала, зокрема, просила визнати договір про спільну діяльність недійсним на підставі ст.216 ЦК України та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені цією статтею.

Прокурор також зазначила, що спірний договір підписаний неуповноваженими особами, укладений всупереч  діючого на момент його укладення законодавства,  передбаченого договором відновлення підприємницької діяльності боржника - АТЗТ "Радомишльський машзавод" на дату звернення з позовом не відбулось, інтереси кредитора - Радомишльського Управління ПФУ не враховані в даному договорі та інше.

Представник позивача позов підтримала, зокрема зазначила, що спірний договір має бути визнаний недійсним з тих підстав, що при його укладанні сторони договору не врахували інтереси Управління ПФУ в Радомишльському районі, якому АТЗТ „Радомишльський машинобудівний завод” заборгував 42929,82грн.

Перший та другий відповідачі проти позову заперечували, зокрема зазначили, що прокурор не довів яким чинним, на момент укладення, нормам права суперечив спірний договір. Зазначили, що в період дії договору  була погашена заборгованість боржника у справі про банкрутство та відновлена його платоспроможність; в період дії договору  погашена заборгованість по виплаті заробітної плати, проведені розрахунки з Пенсійним фондом та інше.

Представник першого та другого відповідачів проти позову заперечував, зокрема, просив застосувати позовну давність, яка, на його думку, пропущена прокурором при зверненні з позовом до суду, що є підставою для відмови у позові. Також просив на підставі п.1 ч.1 ст.62 ГПК України відмовити у прийнятті позовної заяви прокурора, оскільки, на його думку, дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах. Крім того, просив залишити позовну заяву прокурора без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.155 КАС України у зв'язку з неодноразовим неприбуттям в судове засідання представника позивача.

Третій відповідач - АКБ "Мрія" в особі Житомирської філії в ході розгляду справи був перейменований у Житомирську філію ВТБ Банк, що підтверджено копіями Статуту ВАТ ВТБ Банк та Положення про Житомирську філію ВАТ ВТБ Банк (т.5 а.с.43-49).

У зв'язку з цим, суд на підставі ст.55 КАС України замінює відповідача - АКБ "Мрія" в особі Житомирської філії на його правонаступника - Житомирську філію ВТБ Банк.

Третій відповідач проти позову заперечував, зокрема зазначив, що банк, згідно спірного договору, здійснював лише функцію по відкриттю рахунку для забезпечення спільної діяльності тому не порушував Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Представник Житомирської філії ВТБ Банк в судовому засіданні просила в позові відмовити, посилаючись на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду.

Заслухавши представників сторін та прокурора, дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

29.12.1999 року між ТОВ "Малинська промислово-фінансова компанія", ліквідаційною комісією по ліквідації АТ "Радомишльський машзавод" та АКБ "Мрія" в особі Житомирської філії укладено договір про спільну діяльність (т.1 а.с.11-13).

Відповідно до п.1.1 предметом договору є об'єднання коштів та майна сторін договору для досягнення спільної господарської мети:  відновлення виробництва та платоспроможності АТ "Радомишльський машзавод", погашення визнаних арбітражним судом   майнових   боргів   кредиторів   та   виконання   договірних   зобов'язань   перед "Кредиторами" згідно графіку до повного погашення кредиторської заборгованості.

Для досягнення мети договору, його сторони передбачили для себе певні обов'язки, які детально викладені, починаючи з пп.2.1 договору.

Підпунктом 6.2  договору сторони домовились, що договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання.

Господарський суд вважає, що спірний договір не суперечив чинному на час його укладення законодавству, виходячи з наступного.

На засіданні   ліквідаційної   комісії АТЗТ "Радомишльський машзавод" було дано згоду на підписання договору про спільну  діяльність, що підтверджується протоколом №11/2000 від 27.01.2000 року (т.1 а.с. 9-10).

Отже, фактично договір був підписаний та набрав чинності, згідно пп.6.2, - 29.12.1999р., а згода на його підписання ліквідаційною комісією була дана 27.01.2000р., що судом розглядається як його фактичне затвердження цією комісією.

Постановою від 21.07.1998 року у відповідності з ст.ст. 13-16 Закону України "Про банкрутство" було визнано банкрутом АТ "Радомишльський машзавод" та призначено ліквідаторів, яких зобов'язано в строк до 03.08.1998р. утворити ліквідаційну комісію, а ліквідаційну комісію зобов'язано забезпечити виконання заходів, передбачених ст.16 Закону України "Про банкрутство".

Відповідно до ст.15 Закону України "Про банкрутство", з моменту визнання боржника банкрутом припиняється підприємницька діяльність підприємства, а до ліквідаційної комісії переходить право розпорядження майном і всі майнові права та обов'язки банкрута.

Відповідно до ст.16 Закону України "Про банкрутство", ліквідаційна комісія має право: управляти майном банкрута, здійснювати інвентаризацію та оцінку його майна, визнавати ліквідаційну масу і розпоряджатись нею, вживати заходів до стягнення дебіторської заборгованості, реалізувати майно банкрута і здійснювати інші заходи, спрямовані на задоволення вимог кредиторів відповідно до Закону УРСР "Про підприємства в Українській РСР". Дії ліквідаційних комісій можуть бути оскаржені в суді.

Таким чином, з наведених норм закону не вбачається заборон для ліквідаційної комісії укладати будь-які угоди, у тому числі і договір про спільну діяльність, який, до того ж, спрямований на відновлення виробництва та платоспроможності боржника.

В матеріалах справи відсутні докази оскарження дій ліквідаційної комісії.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 06.06.2002 року  у справі № 5/82"б" затверджено мирову угоду між АТЗТ "Радомишльський машинобудівний завод" та кредиторами, за участю третьої особи - ТОВ "Малинська промислова фінансова компанія", щодо розстрочки боргів.

Відповідно до ст.430 ЦК УРСР, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, в даному випадку - для відновлення виробництва та платоспроможності АТ "Радомишльський машзавод".

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦК УРСР, ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою.

В матеріалах справи відсутні докази порушення даної норми закону.

ВІдповідно до ст.432 ЦК УРСР, для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

В матеріалах справи відсутні докази порушення сторонами договору даної норми закону.

З інших статей глави 38 ЦК УРСР, яка регулює питання сумісної діяльності не вбачається будь-яких заборон для відповідачів у справі на укладення спірного договору.

Відповідно до ст.151 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи та спірного договору видно, що сторони, які його уклали, досягли згоди з усіх істотних умов, які були необхідні для даного договору та досягнення визначеної ним мети.

Прокурор заявляючи позов, обгрунтував свої вимоги посиланням на ст.48 ЦК УРСР, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

В подальшому прокурор свої вимоги обгрунтував посиланням на ст.ст.203 та 215 ЦК України, вказавши також, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

На виконання цього, прокурор та позивач протягом всього часу провадження у справі надавали докази та обгрунтовували позов тим, що укладеною спірною угодою порушені права Управління ПФУ в Радомишльському районі, оскільки при укладанні цієї угоди у АТ "Радомишльський машзавод" була перед останнім заборгованість по сплаті пенсій, призначених на пільгових умовах в сумі 42929,82грн. (т.1 а.с.26).

При цьому прокурор та позивач зазначали, що у спірному договорі про спільну діяльність у пп.1.3 сторони не вказали Управління ПФУ в якості кредитора.

Господарський суд вважає таку позицію прокурора та позивача необгрунтованою з огляду на наступне.

З довідки Управління ПФУ в Радомишльському районі № 03-2215 від 28.11.05р. видно, що станом на 28.11.05р. заборгованість АТ "Радомишльський машзавод" перед Управління ПФУ становить всього 7710,48грн. і виникла вона за період з серпня по 25 листопада 2005 року (т.3 а.с.124).

Враховуючи, що позов прокурором в інтересах Управління ПФУ подано до господарського суду 31.08.05р., то можна дійти висновку, що станом на день подачі позову вказана заборгованість була ще меншою.

Суд вважає, що це свідчить насамперед про те, що фактично мета спірного договору про спільну діяльність сторонами була досягнута, тобто - погашення боргів перед кредиторами, у тому числі і перед Управлінням ПФУ, не зважаючи на те, що воно не було записано в якості кредитора у спірний договір.

Крім того, не можна залишити поза увагою той факт, що, відповідно до Законів України "Про банкрутство" та "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" основною метою проваджень у справах про банкрутство є, в першу чергу, саме відновлення платоспроможності боржника та проведення розрахунків з кредиторами, а не ліквідація банкрута.

З матеріалів справи вбачається, що спільна діяльність по спірному договору була спрямована саме на вказані цілі та на недопущення ліквідації банкрута.

Вказуючи на наявність боргів у спільної діяльності, прокурор та позивач вважають це однією з основних підстав для визнання спірного договору недійсним.

Але, невиконання сторонами договору як прийнятих перед собою так і перед третіми особами зобов'язань не є підставою для визнання договору недійсним.

Такі підстави повинні бути прямо зазначені в законі.

Суд вважає, що ні позивач, ні прокурор, всупереч ст.71 КАС України, не надали суду доказів існування таких підстав, оскільки всі обгрунтування позовних вимог цих осіб стосуються невиконання або неналежного виконання спільною діяльністю певних зобов'язань.

Що стосується посилань прокурора та позивача на порушення третім відповідачем - банком вимог Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 20.03.91р. в тому, що комерційним банкам заборонена  діяльність у сфері матеріального виробництва, а тому Житомирська філія АКБ "Мрія" не мала права виступати стороною в договорі, який має на меті матеріальне виробництво, суд зазначає наступне.

Як вбачається з пп.3.3 спірного договору про спільну діяльність, зобов'язання банку в даному договорі полягають тільки у відкритті поточного рахунку для забезпечення спільної діяльності.

Тобто, відсутні підстави стверджувати, що банк буде приймати участь у сфері матеріального виробництва.

Суд також вважає безпідставним обгрунтування позовних вимог посиланням на Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який набирав чинності з 01.01.2000р., в той час, як договір про спільну діяльність підписаний та набрав чинності 29.12.1999р.

Згода ліквідаційної комісії від 27.01.2000р. на підписання вже фактично підписаного договору від 29.12.1999р. не може будь-яким чином скасувати або спростувати пп.6.2 цього договору, який визначив, що договір набирає чинності з дня його підписання.

Враховуючи, що спірний договір не визнавався судом недійсним ні в цілому, ні в частині, суд вважає єдиною дійсною датою набрання договором чинності це - 29.12.1999р.

Разом з тим, суд не погоджується з позицією відповідачів в частині, де вони вказують про пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду та необгрунтуванням порушень інтересів держави.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України  перебіг позовної давності починається від дня,  коли особа довідалася  або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з позовної заяви прокурора Радомишльського району Житомирської області, право на позов у прокурора виникло 22.07.2005 року, тобто з моменту подання прокурору заяви громадянином Недорубою О.Д. (т.1 а.с.24).

Згідно штампу господарського суду Житомирської області на позовній заяві прокурора, ця позовна заява подана до суду 31.08.05 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давностію.

Що стосується доводів відповідачів щодо недоведеності порушень інтересів держави в особі УПФУ в Радомишльському районі, то слід зазначити, що прокурор,  який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність її захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява прокурора містить  посилання на те, що позов подається в інтересах держави з зазначенням органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах,  та містить необхідне обґрунтування позовних вимог.

Підсумовуючи викладене, господарський суд констатує, що прокурором та позивачем не наведено належних та допустимих доказів, які б свідчили про невідповідність оспорюваного договору про спільну діяльність вимогам чинного на час його укладення законодавству.

Суд також зазначає, що прокурор звернувся з даним позовом до суду в межах наданих йому повноважень.

Разом з тим, суд зазначає, що, якщо прокурор вбачав порушення інтересів держави в особі Управління ПФУ, то способом захисту цього порушеного права могло бути звернення з позовною заявою про стягнення боргу з будь-якої юридичної особи, яка підписала спірний договір або із самої спільної діяльності, як окремого боржника.

За таких обставин, позовні вимоги розглядаються як безпідставні та у їх задоволенні суд відмовляє.

Судові витрати у справі стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити.

Постанова господарського суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення шляхом подачі заяви, а в разі складення постанови суду у повному обсязі відповідно до ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого КАС України, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя

Дата виготовлення постановив повному обсязі 05.10.07р.

Друк: 7 прим. 1- у справу, 2-5- сторонам, 6,7- прокурору.