ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"08" листопада 2007 р.                                                           Справа № 6/256-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Пригузи П.Д. при секретарі Андреєвець А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, пр.40 Років Жовтня, 5-А, м.Херсон,

до Приватного підприємства "Науково-дослідна селекційна станція "Наско",вул.Леніна,26, с.Чорнявка, Каховського району Херсонської області,

про  стягнення 6590грн. 20коп.

за участю представників сторін:

від  позивача - Димченко Т.М. - директор, Мужилко В.В. - довіреність в справі;

від  відповідача - Осіпова Л.І., Лагута В.А. - довіреності  в справі;

Суть справи: Заявлено вимоги про стягнення 6590.20грн. адміністративно-господарських санкцій за кожне робоче місце не зайняте інвалідом.

За позовом заявник стверджує, що відповідно до ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон (875-12) від 21.03.1991р. (зі змінами та доповненнями) відповідач зобов’язаний створити робочі місця для працевлаштування  інвалідів у 2006 році –4% від загальної чисельності працюючих, а саме 2 (два) робочих місць. Фактично відповідачем працевлаштовано одного інваліда, що встановлено актом перевірки відповідача від 03.10.2007р.

Позивач вважає, що відповідач не забезпечив установленого нормативу  робочих місць, самостійно не працевлаштував інвалідів, а тому, на підставі ст.20 Закону  зобов'язаний перерахувати  адміністративно-господарські санкції на користь Фонду України соціального захисту інвалідів. Позивач вказує, що відповідач самостійно в строк до 15.04.2007р. не перерахував суми адміністративно-господарських санкцій, а тому просить стягнути у примусовому порядку з відповідача адміністративно-господарські санкції в розмірі 6259.39грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 120 відсотків річної облікової ставки Національного банку України, нарахованої на повну суму недоїмки за увесь строк прострочки в сумі 330.88грн.

Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого позову не визнає, мотивуючи тим, що на підприємстві в 2006р. вимоги Закону ним виконано, створено 2 робочих місця інвалідів відповідно до 4-відсоткового нормативу, і працевлаштовані 2 інваліда. На підприємстві робочі місця для інвалідів були створені і атестовані спеціальною комісією самого підприємства. Підприємство через громадські організації інвалідів вело пошук працездатних інвалідів. На підприємство в 2006 році за направленням держаних та громадських організацій для працевлаштування інваліди не зверталися. В 2006 році за особистим зверненням був працевлаштований інвалід гр.Задирко Олександр Сергійович, про що відмічено в акті перевірки.

На вимогу суду позивач надав суду інформацію, яка свідчить про відсутність фактів відмови відповідача в укладенні трудового договору з інвалідами, які були направлені для працевлаштування в підприємство відповідача, або тих, що самостійно працевлаштовувались на підприємстві.

Заслухавши представника позивача,  розглянувши матеріали  справи та дослідивши докази, суд

в с т а н о в и в:

Правовідносини щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, гарантії їх рівних з усіма громадянами, забезпечення їм можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, регулюється Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"

Відповідно до  державної статистичної звітності за 2006р. (форма №10-ПІ, а.с.6), копію якої відповідач надав до господарського суду, середньооблікова чисельність  штатних працівників відповідача  становила 59 осіб. Із визначеної Законом нормативу кількості інвалідів, які підприємство зобов'язано працевлаштувати (2 особи) відповідачем працевлаштовані 2 особи.

В той же час, позивачем проведено перевірку відповідача щодо дотримання вимог статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" в 2005р., 2006р., про що був складений акт від 03.10.2007р.

Відповідно до акту (а.с.6) вказано, що відповідачем на протязі 2005 року працевлаштовані три інваліда при нормативі два інваліда, чим було виконано вимоги закону.

На протязі 2006 року на підприємстві працювало два інваліда, а саме: Карпець Іван Дмитрович, інвалід З групи, відпрацював у 2006р. 12 місяців. Другий інвалід - Задирко Олександр Сергійович відпрацював в 2006 році 3 місяці.

Позивач вважає, що середньооблікова чисельність працюючих інвалідів в 2006 році складає 1 інвалід. В обґрунтування своєї позиції позивач загальну кількість місяців, відпрацьованих двома конкретними інвалідами на підприємстві ділить на 12 місяців, а отриманий результат округлює до цілого числа (12+3=15 : 12 = 1,25 = 1 інвалід). Підставою для такого висновку позивач вважає положення ст. 20  Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Позивач вважає даний факт порушенням Закону за яке відповідач повинен сплатити передбачені Законом адміністративно-господарські санкції за 1 робоче місце, яке не зайняте інвалідом та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню на підставі наступного.            Відповідно до ст.19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону, якою, наразі, передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств чи до державної служби зайнятості.  Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

За змістом стю18 Закону підприємства, при зверненні до них інваліда чи направленні інваліда на підприємство службою зайнятості зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування цих інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач не надав доказів про те, що на протязі 2006 року позивачем, державною службою зайнятості, а також іншими державними чи громадськими організаціями до відповідача направлялись інваліди з метою їх працевлаштування.

Навпаки, надані відповідачем відомості свідчать про самостійні пошуки відповідачем інваліда для працевлаштування на підприємстві, що в результаті привело до фактичного працевлаштування інваліда 03.10.2006р., який працював на день проведення позивачем перевірки, про що зазначено в акті від 03.10.2007р.

Статтею 20 Закону  передбачено,  що  підприємства, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Суд, виходячи із комплексного аналізу норм ст.ст.18-20 Закону, приходить до висновку, що адміністративно-господарські санкції встановлені за правопорушення, яке складається із дій підприємства, що пов'язані із незабезпеченням працевлаштування конкретного інваліда, який мав намір зайняти робоче місце на підприємстві у межах 4% нормативу, тобто, із відмовою підприємством у працевлаштуванні.

Доказів про наявність у діях відповідача ознак адміністративно-господарського правопорушення позивачем не надано. Навпаки, позивачем підтверджено, що в 2006 році на підприємстві відповідача було працевлаштовані два інваліда, що відповідає нормативу.

Суд вважає, що позивач безпідставно здійснив розрахунок середньооблікової чисельності працюючих інвалідів у 2006 році за встановленим ним алгоритмом (12+3=15 : 12 = 1,25 = 1 інвалід), оскільки відповідно до ст.19 Закону встановлено, що підприємством вираховуються із  середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік чотири відсотки для встановлення загальної кількості робочих місць для інвалідів. Закон не встановлює відповідальності підприємства у залежності від строку, який інвалід працював на даному підприємстві на протязі року. Отже, вимога позивача не ґрунтується на законі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Суд зазначає, що обов’язок підприємства працевлаштувати інвалідів відповідно до ст.18 Закону кореспондується з обов’язком інших органів щодо працевлаштування конкретних інвалідів. Крім того, обов'язок підприємства працевлаштувати конкретного інваліда кореспондується із правом самого інваліда на працевлаштування на роботу в межах 4% нормативу на будь-якому підприємстві, яке не має права відмовити інваліду у працевлаштуванні. При цьому не має значення наявність чи відсутність у підприємства вакансій. Воно (підприємство) зобов'язано створити робочі місця для людей-інвалів, які направлені чи бажають самостійно працевлаштуватися на підприємстві в межах 4%-ого нормативу.

Суд підкреслює, що відповідно до Конституційного принципу верховенства права та визначеного ст.19 Конституції України правового порядку в Україні, органи державного управління повинні діяти на підставі та відповідно до Законів, які визначають їх компетенцію та ніхто не може бути  примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Викладені обставини  свідчать про необґрунтованість вимог позивача, невідповідність доводів позивача вимогам законодавства, тому  суд  відмовляє в їх  задоволенні.

Керуючись ст.ст.18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р., ст.2, 6, 158-163 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

У позові відмовити.

Роз’яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата підписання повного тексту постанови 09 листопада 2007р.

Суддя                                                                  П.Д. Пригуза