ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

18.10.07                                                                                           Справа№ 24/159А

За позовом: Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м.Львів

До відповідача: Комунального підприємства „Берізка”, м. Дрогобич

Про стягнення 11 177,76грн.

Суддя Хабіб М.І.

Секретар Савченко Ю.А.

Представники:

Від позивача –Горбань М.І.- гол. спец.

Від відповідача –Мацейко О.М. - керівник

Суть спору: Позов заявлено про стягнення суми 11 177,76грн. в т.ч. 10936,36грн. адміністративно - господарських санкцій за нестворені робочі місце для працевлаштування інвалідів в 2006р. та 241,40грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2006році  для відповідача норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів становив 2 робочих місця, фактично в 2006році на підприємстві відповідача інваліди працевлаштовані не були. За невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів позивач просить стягнути з відповідача  на підставі ст.20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  санкції в сумі 10 936,36грн. та пеню в сумі 241,40грн.

Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У відзиві від 10.09.2007р. за № 35 відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що він є платником єдиного податку, тому не повинен сплачувати санкції за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

В подальшому відповідач змінив підстави своїх заперечень, а саме: що упродовж 2006р. в  місцевій газеті „Галицька зоря” були опубліковані оголошення про  вакантні посади кухаря, прибиральника, мийника посуду на КП „Берізка”, на які можуть претендувати інваліди, а також, що  Дрогобицькому міському центру зайнятості були подані звіти про наявність 2 вільних робочих місць, на яких можуть бути працевлаштовані інваліди, однак  інваліди не скеровувалися і не зверталися на підприємство для працевлаштування. Тому, на думку відповідача,  санкції за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів не повинні стягуватися з підприємства.

В судових засіданнях оголошувались перерви: 11.09.2007р.- до 24.09.2007р.; 24.09.2007р. - до 18.10.2007р.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Згідно  із звітом  про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, поданим відповідачем позивачеві, середньооблікова кількість штатних працівників  на підприємстві відповідача становить 44 чол., норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів -2 робочих місця;  фактично в 2006році інваліди не були працевлаштовані. Середньорічна заробітна плата становить 5468,00 грн.

Судом встановлено, що упродовж 2006року в  місцевій газеті „Галицька зоря” (за 24.01.2006р., 11.02.2006р., 14.04. 2006р., 26.05.2006р., 11.09.2006р., 06.10.2006р., 24.11.2006р.) були опубліковані оголошення про  вакантні посади кухаря, прибиральника, мийника посуду на КП „Берізка”, на які можуть претендувати інваліди (витяги є в матеріалах справи).

Відповідно до звітів про наявність вільних робочих місць ( вакантних посад) та потребу в працівниках за станом на 27.12.2005р. та 25.01.2006р., поданих відповідачем  Дрогобицькому міському центру зайнятості,  на підприємстві було 2 вільних робочих місця, на яких можуть бути працевлаштовані інваліди.

Судом встановлено, що в 2006р. інваліди на підприємстві відповідача не працювали.

Доказів скерування на підприємство інвалідів для працевлаштування чи звернення самих інвалідів для працевлаштування суду не подано, як і не подано доказів відмови підприємства у працевлаштуванні інвалідів.

Дослідивши всі обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення  з наступних підстав.

Відповідно до ст.19 Закону України „ Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” № 875 ( далі –Закон), для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно із ст.18 Закону, забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу ст.18-1 Закону,  рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Як зазначено вище, відповідач подавав звіти  державній службі зайнятості, публікував у пресі оголошення  про вакантні робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Однак доказів, які б свідчили про те, що інваліди безпосередньо зверталися на підприємство з метою працевлаштування, чи доказів скерування інвалідів державною службою зайнятості  на підприємство для працевлаштування або   відмови  у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо звернулися до підприємства  чи які були скеровані службою зайнятості, суду не подано.

Аналіз положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що хоча Законом і покладений на підприємства   обов”язок щодо  працевлаштування інвалідів в рахунок нормативу робочих місць, проте такий обов”язок підприємства  стосується інвалідів, які безпосередньо звернулися до підприємства з метою працевлаштування або які скеровані державною службою зайнятості для працевлаштування,  і не супроводжує  обов”язком підприємства самостійно  підшуковувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов”язок статтею 18-1 Закону покладений на державну службу зайнятості.

За таких обставин, покладати на підприємство відповідальність у вигляді стягнення санкцій за неналежне виконання своїх обов”язків спеціально уповноваженим органом є неправомірним і суперечить як загальним принципам права, так і ст. 19 Конституції України, яка передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено  законодавством.

На підставі викладеного та керуючись 49, 51, 94, 97, 98,122-124,127,128,  130, 135, 138, 139, 143, 151-154, 158-164, 186, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у строки, встановлені ст.254 КАС України,  і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку і строки, встановлені ст.186 КАС України.

Суддя                                                                                             Хабіб М.