ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
ПОСТАНОВА

"13" вересня 2007 р.
Справа №  2/249

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді ДеревінськоїЛ.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 2/249

за позовом: Прокурора Новомиргородського району в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Кіровоград

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Оситнянське", с.Оситна Новомиргородського району Кіровоградської області

про стягнення 18465,78 грн.

Секретар судового засідання – Галушко М.О.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від прокуратури - прокурор відділу представництва інтересів громадян та держави в судах прокуратури області Гребенюк Т.Г., посвідчення № 457;

від позивача - Поліщук О.М. , довіреність № 04-04/20  від 11.01.07;

від відповідача - Шаповалов Ю.С. , довіреність № б/н  від 01.08.07 ;

Час прийняття постанови – 10:40.

Прокурором Новомиргородського району в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Оситнянське" про стягнення 18465,78 грн. адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідач у запереченні на позовну заяву від 03.08.07р. з позовом не погоджується мотивуючи тим, що відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" сплату адміністративно - господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів. Згідно звіту за 2006р. відповідач прибутку не отримав. Крім того, ним були вжиті всі заходи  щодо створення робочих місць для інвалідів.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно ст. 19 Закону України „Про соціальну захищеність інвалідів в Україні” для підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інваліді у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік – у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від  05.07.2001р. підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Порядок сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів  затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 2-5 вищезазначеного Порядку, підприємства, на яких працює 8 і більше чоловік, реєструються у відділеннях Фонду за своїм місцезнаходженням і щороку, не пізніше 1 лютого подають до відділень звіт про зайнятість  та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується Держкомстатом.

Підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша від установленого нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в  Україні” сплачують відповідним відділенням Фонду штрафні санкції самостійно, 15 квітня року, що настає за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку чи в установах комерційних банків.

Суми штрафних санкцій визначаються у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

З матеріалів справи: копії звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік відповідача вбачається, що при середньообліковій чисельності працюючих на підприємстві відповідача в 2006 році 76 осіб та виходячи з нормативу, передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 3 осіб. Фактично у відповідача не було працевлаштовано інвалідів.

За твердженнями позивача, кількість не зайнятих інвалідами робочих місць у відповідача у 2005 році склала 3 місця. Виходячи з того, що середньомісячна заробітна плата у відповідача у 2006 році складала 6155,26 грн., сума штрафних санкцій, які відповідач повинен був сплатити становить 18465,78 грн.

Так як в строки, визначені  вищезазначеним Порядком,  відповідач самостійно не сплатив штрафні  санкції згідно вимог 20 Закону України  "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні",  позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення штрафних санкцій в  загальній сумі  18465,78 грн.

Спростовуючи вимоги позивача, відповідач  у відзиві на позовну заяву від 08.12.2006р. зазначив, що відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів України" сплату адміністративно - господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів. Згідно звіту за 2006р. відповідач прибутку не отримав. Крім того, ним були вжиті всі заходи  щодо створення робочих місць для інвалідів.

Відповідне підтверджується матеріалами справи: копією звіту про фінансові результати за 2006 рік, копією колективного договору на 2005 – 2007 роки, наказом № 87 від 29.12.2005р. де визначені робочі місця для працевлаштування інвалідів в кількості 3 осіб, звітом до Новомиргородського РЦЗ про наявність вакансій станом на 31.01.2006р., 22.02.2006р., 05.04.2006р., 26.05.2006р., 06.06.2006р., 10.07.2006р., 27.07.2006р., 14.09.2006р., 19.09.2006р., 09.10.2006р., 29.11.2006р. та 25.12.2006р.

Аналізуючи норми чинного законодавства при вирішенні даного спору господарський суд прийшов до висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується обов'язком підприємства підбирати і працевлаштовувати  інвалідів, такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, які зазначені в ч.1 ст. 18 Закону України “Про основи соціального захисту  інвалідів в Україні”.

Відповідно до п.3 "Положення про робоче місце і порядок  працевлаштування інвалідів", яке затверджено Постановою Кабінету  Міністрів України № 314 від 03.05.1995 року, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів держнаглядпраці,  громадських організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інвалідів. Тобто, безпосередньо створення робочого місця для інваліда полягає в пристосуванні його для праці інваліда в кожному конкретному випадку спеціально для конкретної особи інваліда, а тому умовою для створення місця інваліда є пропозиція на працевлаштування інваліда відповідної нозології, оскільки без такої пропозиції неможливо встановити, працевлаштування інваліда якої категорії може бути запропоновано.

Позивачем не надано доказів того, що до відповідача направлялись інваліди для працевлаштування, а відповідач відмовив їм у працевлаштуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько - правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи те, що відповідачем було вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення – працевлаштування інвалідів на створені робочі місця,  господарський суд дійшов до  висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі згідно п. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись п. 5 ст. 94, ст.ст. 160, 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 6 "Прикінцевих та перехідних положень" Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя