ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

29.05.07                                                                       Справа№ 3/77-4/1 А

Господарський суд Львівської області в складі судді Гриців В.М. при секретарі Москалі Р.М. з участю представника позивача Горбань М.І., відповідача Сірко Р.І. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом  Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватного підприємства „Медком-Львів” про стягнення санкції у сумі 4591,67 грн. за незабезпечення нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів

ВСТАНОВИВ:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з позовом до приватного підприємства „Медком-Львів”, просить  суд стягнути з відповідача  4591,67 грн. штрафних санкцій  згідно з ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” за незабезпечення у 2005 році нормативу одного робочого місця, призначеного для працевлаштування інваліда, оскільки відповідач самостійно не сплатив  адміністративно-господарської санкції  у сумі 4591,67 грн. за  нестворене робоче місце.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю і навела доводи, аналогічні тим,  що викладені у позовній заяві,

Відповідач  позов заперечує,  вважає такий незаконним і безпідставним.  Стверджує, що  ним у 2005 році повністю виконано вимоги ст.ст. 18, 19, 20  закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а саме створено одне робоче місце, що відповідає нормативу, а також  повідомлено Франківський районний центр зайнятості  м.Львова  про наявність створеного одного  робочого місця  для інваліда, що підтверджено копіями звітів та листом  Франківського районного центру зайнятості від 7 травня 2007 року.  Інваліди не звертались до відповідача про їх працевлаштування,  відповідно, відповідач не відмовляв інвалідам у їх працевлаштуванні. Статтею 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності  учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.  Статтею ж  19 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути змушений робити те, що прямо не передбачено законом.  Оскільки відповідач вжив усіх передбачених чинним на той час законодавством заходів із забезпечення працевлаштування інвалідів,  на нього не може бути покладена відповідальність.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідив надані докази,   суд   вважає, що в позові слід відмовити повністю  з  наступних підстав.

Відповідно до вимог   ч.1  ст. 19, ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” ( в редакції, чинній до 1 січня 2006 року)   для підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 чоловік, - у кількості одного робочого місця.  Підприємства, установи, організації, на яких працює від 8 до 15 осіб, крім тих, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів  штрафні санкції    в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації,   за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно з матеріалами справи відповідач 31 січня 2006 року подав позивачу звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік, у якому  вказав, що середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2005 році становила 24 особи, середньорічна  заробітна плата штатного працівника –2395,00 грн.  З урахуванням викладених вимог ст.19 закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та   кількості штатних працівників ( 24 особи)  відповідач у 2005 році повинен був створити одне робоче місце для працевлаштування інваліда. Представник позивача  не пояснила  суду,   з яких саме підстав  позивачем нараховано адміністративно-господарську санкцію у  сумі  4591,67 грн.

Згідно з пунктом 5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. №314, підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів. А пунктом 14 Положення визначено, що  підприємства, зокрема у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі  місця  для працевлаштування  інвалідів;  інформують  державну  службу зайнятості та  місцеві  органи соціального захисту населення про  вільні  робочі місця та  вакантні посади, на яких може  використовуватись праця   інвалідів. Відповідно до вимог п.3 Положення робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає  встановленим  вимогам робочого  місця для інвалідів  відповідної  нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських   організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому  інваліда. Водночас частиною першою ст. 18 Закону ( в редакції, чинній у 2005 році)  обов’язок  працевлаштування інвалідів  покладено на  центральний орган виконавчої  влади з питань праці та  соціальної політики, органи місцевого самоврядування,  громадські організації  інвалідів. Крім того, згідно з пунктом 10 Положення працевлаштування інвалідів  здійснюється  державною службою зайнятості, органами  Мінсоцзахисту, місцевими  Радами народних депутатів, громадськими  організаціями інвалідів з  урахуванням  побажань, стану  здоров’я  інвалідів, їхніх  здібностей і професійних  навичок  відповідно  до  висновків МСЕК.

Про наявність вільного робочого місця та потребу  в працівниках  відповідач повідомляв Франківський районний  центр  зайнятості шляхом подання звітів у вересні, жовтні, листопаді, грудні 2005 року, що підтверджено сторонами та Франківським районним центром зайнятості м.Львова.

Як встановлено  ч.1 ст.238 ГК України  до суб’єктів господарювання за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції.  А статтею 250 ГК України визначено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, а саме такі можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш, як  через один рік з дня порушення цим суб’єктом  встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

З урахуванням викладених вимог закону, підзаконних актів та фактичних обставин справи суд  вважає, що  правові підстави  для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій - стягнення з відповідача 4591,67 грн.  за непрацевлаштування  у 2005 році одного інваліда  відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 69,70,86,87,94,138,143,158-163, п.6 розділу VІІ Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена  та набирає законної сили  в порядку і у строки, встановлені ст.186,254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя