ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.07 р.                                                                                 Справа № 26/50пд

Постановлена у нарадчий кімнаті 13 квітня 2007 р. о 14 год.15 хв.

По справі  26/50пд

Господарський суд Донецької області  у складі судді  Наумової К.Г.

При секретарі судового засідання –  Митрофановій А.О.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду адміністративну справу

за позовом                          Державної податкової інспекції у Київському районі м. Донецька (м. Донецьк)

До                                         Товариства з обмеженою відповідальністю „Прайд” (м. Донецьк) та Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос” (м. Київ)

Про                              визнання недійсним господарського зобов’язання, укладеного відповідно до договору комісії від 19.04.05р. № К-19-04-05-1.

Державна податкова інспекція у Київському районі м. Донецька (м. Донецьк), далі за текстом ДПІ, звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Прайд” (м. Донецьк) та Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос” (м. Київ) про визнання недійсним господарського зобов’язання, укладеного відповідно до договору комісії від 19.04.05р. № К-19-04-05-1 на суму 1500грн., між відповідачами за ст. 207 ГК України та стягнення з ТОВ „Леокос” отриманих за договором коштів у сумі 150грн. на користь ТОВ „Прайд”, а з ТОВ „Прайд” на користь держави грошовий еквівалент отриманих від ТОВ „Леокос” комісійних послуг у сумі 150грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним.

19.04.05р. між відповідачами укладено договір комісії від 19.04.05р. № К-19-04-05-1 на суму 1500грн., згідно якого ТОВ „Прайд” – комісіонер, зобов’язаний за дорученням та за рахунок ТОВ „Леокос” – комітента, здійснити продаж цінних паперів.

Згідно акту виконаних зобов’язань сторони виконали свої обов’язки за договором, внаслідок чого: комісіонер здійснив продаж цінних паперів комітента, а саме простих іменних акцій; комісіонер отримав комісійну винагороду у розмірі 150грн.; комітент отримав кошти від реалізації акцій у розмірі 1350грн.

ТОВ „Леокос” податкову звітність не надавало, що свідчить про відсутність з боку цього підприємства дій по нарахуванню та сплати до Державного бюджету податків у квітні 2005 року. ТОВ „Леокос” мало за мету ухилитися від оподаткування доходів, що призвело до несплати податку на прибуток до бюджету у квітні 2005 року у сумі 337грн. 50коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.12.2005р. статутні документи та свідоцтво платника ПДВ ТОВ „Леокос” були визнані недійсними. Рішенням встановлено, що засновник ТОВ „Леокос” Лещук К.Л. фактично не мав відношення до діяльності товариства, ніяких документів, пов’язаних з фінансово-господарською діяльністю не складав та не підписував. Підприємство зареєстрував за винагороду.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що спірний договір укладений з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, та підлягає визнанню недійсним за ст. 207, 208 ГК України. Мету суперечну інтересам держави та суспільства переслідувало ТОВ “Леокос”.

Перший відповідач проти позову заперечує посилаючись на наступне.

Згідно п.1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. В даному випадку цивільні права та обов’язки набуваються через єдиний виконавчий орган  товариства яким є директор (згідно ст. 99 ЦК України). Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов’язки керівника підприємства, під час укладання угод діє у межах своєї компетенції без довіреності. Отже, посилання у позові позивача на те, що з боку ТОВ „Леокос” договір комісії № К-19-04-05-1 від 19.04.2005р. уклала не уповноважена особа є в протиріч матеріалам справи.

Позивач не надав суду доказів того, що саме спірний  договір комісії № К-19-04-05-1 від 19.04.2005р. між відповідачами укладений з метою, суперечною інтересам держави і суспільства та в порушення існуючого суспільного ладу, а також умислом хоча б одного з відповідачів на здійснення цього договору з такою метою.

Підтвердженням того, що ТОВ “Леокос” не припинило свою діяльність та внесено до єдиного державного реєстру є довідка з єдиного державного реєстру серії АА № 886766 станом на 07.02.07р.

Сама по собі несплата податків та неподання відповідачем до органів державної податкової служби фінансової звітності не є належним доказом, щодо визнання зобов’язання недійсним.

Другий відповідач, заперечення на позов не представив, у судове засідання не з’явився, представника у судове засідання не направив, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у відповідності зі ст.128 КАС України,  справу розглянуто на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, та заслухавши пояснення представників позивача та першого відповідача, суд –

ВСТАНОВИВ:

19.04.2005 року між відповідачами укладено Договір № К-19-04-05-1, відповідно якого ТОВ „Прайд” зобов’язане за дорученням та за рахунок ТОВ „Леокос” за винагороду продати від свого імені в інтересах ТОВ „Леокос” цінні папери: акції прості іменні ВАТ „Київтехпорект” у кількості 30млн. штук загальною вартістю 1500грн. Комісійна винагорода ТОВ „Прайд”, відповідно до зазначеного договору, складає 150грн. та утримується під час перерахування ТОВ „Прайд” грошових коштів, отриманих від продажу цінних паперів на поточний рахунок ТОВ „Леокос”.

Виконання договору з боку ТОВ „Леокос” підтверджується, актом виконаних робіт від 21.04.2005р.

Виконання угоди з боку ТОВ „Прайд” підтверджується актом виконаних робіт від 21.04.2005р., платіжним дорученням від 19.04.05р. (отримано банком 21.04.2005р.) № 75 на суму 1350грн. та витягом ЗАТ КБ „Донкредитінвест” з розрахункового рахунку ТОВ „Прайд” за період з 20.04.2005р.

ТОВ „Прайд” отримав комісійну винагороду у сумі 150грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 21.04.2005р., платіжним дорученням від 19.04.05р. (отримано банком 21.04.2005р.) № 75 на суму 1350грн.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що договір комісії від 19.04.2005р. № К-19-04-05-1 на суму 1500грн., укладений між відповідачами 19.04.05р., виконано у повному обсязі.

Статтею 207 Господарського кодексу України визначено, що  господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спори про визнання господарських зобов’язань недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Необхідними умовами для визнання господарського зобов’язання недійсним відповідно до статті 207 Господарського кодексу України є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

До угод, що підпадають під ознаки зазначеної  статті, належать, зокрема, угоди, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами,  на придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обіг яких обмежено, на приховування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, від оподаткування доходів або використання майна, що знаходиться у їх власності (користуванні), на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

ДПІ посилається на рішення Деснянського районного суду в м. Києві від 27.12.2005р., згідно якого статутні документи ТОВ „Леокос” були визнані недійсними з моменту їх реєстрації, а саме з 12.10.2004р., та свідоцтво платника ПДВ - з 22.11.2004р. Рішенням встановлено, що засновник ТОВ „Леокос” Лещук К.Л. фактично не мав відношення до діяльності товариства, ніяких документів, пов’язаних з фінансово-господарською діяльністю не складав та не підписував, підприємство зареєстрував за грошову винагороду на прохання незнайомого йому Олександра без мети здійснення підприємницької діяльності.

Господарським судом Донецької області було направлено запит до Деснянського районного суду м. Києва щодо стану розгляду цивільної справи за позовом Державної податкової інспекції у Деснянському районі м. Києва до Лещука Костянтина Леонідовича, ТОВ „Леокос”, третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання недійсними установчих документів, свідоцтва про державну реєстрацію та свідоцтва про реєстрацію платника податків на додану вартість.

Суд повідомив, що ухвалою від 14.12.2006р. Деснянський районний суд м. Києва закрив цивільне провадження по даній справі у зв’язку з тим, що справу не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що єдиний учасник ТОВ „Леокос” помер, спірні правовідносини не допускають правонаступництва, отже замінити відповідача – фізичну особу – неможливо.           Ухвалою від 21.02.2007р. Апеляційний суд м. Києва залишив ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2006р. без змін.

Таким чином рішення Деснянського районного суду в м. Києві від 27.12.2005р., на яке посилається позивач не набрало чинності.

Фактів здійснення ТОВ „Леокос” діяльності, направленої на приховування доходів від оподаткування, укладання спірної угоди, з метою ухилення від оподаткування, притягнення посадових осіб підприємств – сторін по справі, або осіб причетних до діяльності цих підприємств, до кримінальної відповідальності за приховування доходів від оподаткування, наведеними ухвалами не встановлено.

ДПІ посилається на те, що ТОВ „Леокос” не надавало податкову звітність за період, у якому була укладена та виконана спірна угода. Відсутність з боку цього підприємства дій по нарахуванню та сплати до Державного бюджету податків у квітні 2005 року свідчить про те, що ТОВ „Леокос” мало за мету ухилитися від оподаткування доходів від цієї операції, що призвело до несплати податку на прибуток до бюджету у квітні 2005 року у сумі 337грн. 50коп.

ДПІ посилається на копію листа № 4213/7/15-035 від 12.07.2006р., надісланого до ДПІ електронною поштою, згідно якого ТОВ „Леокос” надало декларацію за перший квартал 2005 року з нульовими показниками (дата подання декларації 04.05.2005р.). Інших доказів несплати та ухилення від оподаткування ТОВ „Леокос”, а також притягнення посадових осіб цього підприємства до встановленої відповідальності за порушення податкового законодавства суду не надано. Сама по собі несплата податків та неподання відповідачем до органів державної податкової служби фінансової звітності не доводить умислу ТОВ „Леокос” на укладання спірної угоди з метою, суперечної інтересам держави та суспільства.

Посилання ДПІ на те, що договір з боку ТОВ „Леокос” укладений невідомою та не уповноваженою особою є безпідставним, оскільки рішення Деснянського районного суду в м. Києві від 27.12.2005р., на яке посилається позивач не набрало чинності.

Відповідно Довідки з ЄДР серія АА № 886766, ТОВ „Леокос” станом на 07.02.2007р. внесено у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та не було виключено з нього.

За таких обставин, позовні вимоги Державної податкової інспекції у Київському районі м. Донецька (м. Донецьк) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Прайд” (м. Донецьк) та Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос” (м. Київ) про визнання недійсним господарського зобов’язання, укладеного відповідно до договору комісії від 19.04.05р. № К-19-04-05-1 на суму 1500грн., між відповідачами за ст. 207 ГК України та стягнення з ТОВ „Леокос” отриманих за виконання договору коштів у сумі 150грн. на користь ТОВ „Прайд”, а з ТОВ „Прайд” на користь держави грошовий еквівалент отриманих від ТОВ „Леокос” комісійних послуг у сумі 150грн., задоволенню не підлягають.

З урахуванням вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з відповідача не стягуються.

Враховуючи викладене та, керуючись ст. 207, 208 ГК України, Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України,

ст. ст. 7 –12, 69-72, 94, 122-163, 254, та прикінцевими та перехідними положеннями   Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Державної податкової інспекції у Київському районі м. Донецька (м. Донецьк) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Прайд” (м. Донецьк) та Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос” (м. Київ) про визнання недійсним господарського зобов’язання, укладеного відповідно до договору комісії від 19.04.05р. № К-19-04-05-1 на суму 1500грн., між відповідачами за ст. 207 ГК України та стягнення з ТОВ „Леокос” отриманих за виконання договору коштів у сумі 150грн. на користь ТОВ „Прайд”, а з ТОВ „Прайд” на користь держави грошовий еквівалент отриманих від ТОВ „Леокос” комісійних послуг у сумі 150грн., відмовити.

Зазначена постанова  може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Дана постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява та скарга подається на ім’я Донецького апеляційного адміністративного суду через Господарський суд Донецької області.

Постанову підписано  16 квітня  2007 р.

Суддя