ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

28.08.2007                                                                Справа №  16/214-ПН-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Немченко Л.М. при секретарі Горголь О. М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ

до Відкритого акціонерного товариства "Бериславський машинобудівний завод", м. Берислав Херсонської області

про повернення матеріальних цінностей на суму  1208667 грн. 30 коп. та стягнення 2097848 грн. 64 коп.

за участю представників сторін:

від  позивача: Дятловська І. В., представник, дов. № 2/856  від 14.02.07 р.,

від  відповідача:  Гончарюк О.Б., ю/к, дов. № 9 від 25.07.07 р.

Державний комітет України з державного матеріального резерву (позивач) звернувся до суду про стягнення з відкритого  акціонерного товариство “  Бериславський машинобудівний завод” (відповідач)  штрафу в сумі 1208667 грн. 30 коп. за самовільне використання, пені  за самовільне використання у сумі 460 419 грн. 45 коп. 303 751 грн.89 коп. за несвоєчасне освіження і заміну, незабезпечення умов зберігання, не подання звітності, 45374 грн. –штраф за невиконання наряду. Позивач також просив зобов'язати відповідача виконати наряд Держкомрезерву від 22.02.05 № 269  на відпуск роз броньованого феромолібдену 60% в кількості 0,463 т., та повернути до мобілізаційного резерву самовільно використанні матеріальні цінності загальною вартістю 1208 667 грн. 30 коп.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідно до приписів чинного законодавства розміщення матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форми власності на договірних умовах. Оскільки договір на зберігання матеріальних цінностей  державного резерву не укладався, відповідно, на думку відповідача, у нього не виникло будь-яких зобов'язань щодо збереження таких матеріальних цінностей. Він також пояснює, що у фінансовій звітності у відповідача відсутній облік матеріальних цінностей  державного обліку. На думку відповідача, акт перевірки не є належним доказом порушень, оскільки він не ґрунтується на первинній бухгалтерській документації по накопиченню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, обліковій та звітній документації. Будь-які акти інвентаризації не складалися. На думку відповідача, не надано доказів протиправного використання матеріальних цінностей, порушення правил та умов зберігання або самовільне відчуження матеріальних цінностей.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників  сторін, суд

в с т а н о в и в:

Відповідно до ст.4 ЦК України цивільні права і обов'язки витікають із підстав, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують  цивільні права та обов'язки, зокрема із адміністративних актів.

Відповідно до п.3 та п.4 ст.11 Закону України “Про державний матеріальний резерв” перелік підприємств, установ та організацій усіх форм власності, що виконують відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, номенклатура та обсяги їх накопичення визначаються мобілізаційними та іншими спеціальними планами.                     Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України    № 100-03 від 29.01.98 “ Положення про особливості формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями мобрезерву”, Положення про мобілізаційний резерв, затвердженого постановою ЦК КПРС та ради Міністрів СРСР від 29.09.69 мобілізаційний резерв  матеріальних цінностей створюється підприємствами в мирний час відповідно до встановлених мобілізаційних завдань. Норми накопичення матеріальних цінностей встановлюються за номенклатурами та обсягами, визначеними міністерствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади.

Позивач надав номенклатуру матеріальних цінностей, що належало накопичити Бериславському машинобудівельному заводу в 1986 розрахунковому році., яке було затверджене заступником начальника Головного спеціалізованого управління міністерства  Міністерства ТЄіТМ СРСР від 28.11.88. За номенклатурою завод зобов'язувався  накопичити  ряд матеріальних цінностей за  списком  до 01.01.91, а відносно  ряду  матеріалів у номенклатурі було відмічено “накоплено”. Позивач не надав доказів  передачі на зберігання Бериславському машинобудівельному заводу накоплених матеріалів, що були зазначені у номенклатурі. Також, позивач, на вимогу суду, не надав доказів виконання  Бериславським машинобудівним заводом номенклатури в частині накопичення матеріалів до 01.01.91 та доказів передачі цих  матеріалів  йому на зберігання.

Судом встановлено, що в ході приватизації Бериславського машинобудівного заводу на підставі рішення регіонального відділення Фонду державного майна України у Херсонській області № 1017 від 29.11.95 було створено ВАТ “Бериславський машинобудівний завод”, яке стало правонаступником прав та обов'язків державного підприємства.

Відповідно до приписів ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Із огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що позивач не довів факту виникнення зобов'язань у державного підприємства Бериславський машинобудівний завод щодо забезпечення зберігання  матеріальних цінностей держрезерву на підставі номенклатури від 28.11.88, оскільки позивач не надав суду докази, які є належними в розумінні ст. 32 ГПК України: акти приймання–передачі цих цінностей, акти  перевірки зберігання з боку контролюючого органу,  річні звіти зберігача, тощо,  за період з 1988-95 рік.

Суд також прийшов до висновку, що до ВАТ Бериславський машинобудівний завод  як до правонаступника не перейшли відповідні зобов'язання, оскільки позивач не довів, що вони виникли у державного підприємства.

Позивач не надав докази, що до відповідача після його створення було доведене мобілізаційне завдання.

Відповідно до п.2 ст.11 Закону України “Про Державний матеріальний резерв” частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форми власності на договірних умовах.

Відповідно до п.4  постанови КМУ № 1129 від 08.10.97 “Про затвердження порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву” розміщення запасів матеріальних цінностей здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах.

ВАТ  Бериславський машинобудівний завод є підприємством з колективною формою власності, в зв'язку з цим, позивач , якщо у нього були належні докази, що у державного підприємства Бериславський машинобудівний завод виникли зобов'язання за номенклатурою від 28.11.88, з часу створення ВАТ Бериславський машинобудівний завод  (1995) мав  року укласти договір на зберігання матеріальних цінностей держрезерву. Такого договору сторони не надали.

Доводи позивача в  частині того, що відповідно до ст.11 ЗУ “ Про державний матеріальний резерв” мобілізаційне завдання виступає адміністративним актом, на підставі якого виникають правовідносини в силу особливостей мобілізаційного резерву, судом до уваги не приймаються, оскільки позивач не надав доказів доведення такого завдання безпосередньо відповідачу - ВАТ Бериславський машинобудівний завод.

Суд також не приймає до уваги пояснення позивача, що згідно з Указом Президента України № 1039/95 від 14.11.95 “Про заходи щодо поліпшення роботи з мобілізаційної підготовки народного  господарства України” підприємства, установи, організації всіх форм власності у разі зміни форми власності, власника, організаційної форми підприємницької діяльності виконують раніше визначене їм мобілізаційне завдання. Зазначене  посилання судом не приймається, оскільки позивач не довів прийняття державним підприємством  таких зобов'язань.

Суд також не приймає  до уваги  доводи позивача про необов'язковість укладення договору на зберігання з посиланням на ст.154 ЦК УРСР, оскільки така обов'язковість прямо зазначена у ст.11 Закону України “Про Державний матеріальний резерв”.

Позивач з посиланням на ст.154 ЦК УРСР та ст.937 ЦК України пояснює, що письмова форма  вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Позивач не надав таких доказів. Листи відповідача від 02.06.05 № 732 та № 899 від 30.06.05 такими доказами не можуть бути, оскільки із них не видно,  про які саме матеріали ( кількість, назва, тощо) в них іде мова та чи  стосуються вони номенклатури  від 28.11.88.

Відповідно до ст. 8 Закону України “Про державний матеріальний резерв” на Державний комітет України з державного матеріального резерву покладені обов'язки щодо здійснення управління державним матеріальним резервом,  в тому числі і контролю за зберіганням переданих матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву.

Позивач надав докази, що здійснюючи свої  контролюючі функції в ході проведення  контрольної перевірки 25.03.05 наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які знаходяться на відповідальному зберіганні на ВАТ “Бериславський машинобудівний завод". Зазначений акт не був підписаний представником відповідача без зазначення причин такої відмови. Згідно акту перевірки (р.3) підтверджено, що договір на відповідальне зберігання матеріальних цінностей відсутній, облік  матеріальних цінностей державного резерву не ведеться, звітність відповідачем позивачу у формі визначеній наказом Мінекономіки № 305-дск від 11.12.01 не надається.

Зазначене свідчить, що фактично відповідач не здійснює дії, які б свідчили, що він виконує зобов'язання щодо збереження матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву. Зазначене підтверджує доводи відповідача, що позивач ніяким чином не  передав йому матеріальні цінності на збереження. Більш того, за час створення ВАТ “Бериславський машинобудівний завод", тобто, з 1995 року з боку позивача не було будь-яких  інших перевірок та не надходили будь-які претензії щодо того, що протягом зазначеного часу відповідач не надавав звітність. Така бездіяльність позивача, що і він визнавав, що між ним та відповідачем не існує будь-яких правовідносин з приводу зберігання матеріалів  державного резерву. Крім того, після встановлення недоліків, які відображені  в акті перевірки  від 25.03.05, позивач не уклав договір на відповідальне зберігання з відповідачем та не перевірив чи виконанні приписи відповідачем, які були відображені у акті перевірки щодо збереження матеріальних  цінностей, відновленню обліку, виконання наряду та інше.

Зазначене свідчить, про неналежне виконання з боку  позивача свої повноважень, покладених державою, оскільки за два роки, які пройшли з часу перевірки він був зобов'язаний  укласти договір на відповідальне зберігання з відповідачем або з іншою особою, якій передати зазначені матеріали на зберігання. Доводи позивача, що  договір з відповідачем не укладався через велику кількість юридичних осіб, які забезпечують зберігання  матеріалів державного резерву, суд до уваги не приймає, оскільки приписи щодо обов'язковості укладення такого договору, окрім підприємств системи державного резерву, витікає із Закону України “ Про державний матеріальний резерв”.

Із огляду на встановлене та позовні вимоги щодо відповідальності за порушення зберігання матеріалів  державного резерву ( стягнення штрафних санкцій та зобов'язань повернути до мобілізаційного резерву самовільно використані матеріальні цінності) суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки судом встановлено, що у відповідача не виникли зобов'язання щодо забезпечення зберігання цих матеріалів ні як у правонаступника , ні за договірними зобов'язаннями.

Що стосується не виконання наряду № 269 від 22.02.05 щодо розбронювання феромолібдену 60% у кількості 0,463, то позивач не обґрунтував чинним законодавством порядок доведення таких нарядів до зберігачів  матеріальних цінностей та їх виконання.                     Позивач не надав  доказів, що зазначений наряд направлявся відповідачу та докази, що ТОВ “ВВІКО”, якому за нарядом мали бути відпущенні матеріали, звертався до відповідача до перевірки, тобто, 25.03.05 та після перевірки та докази, що відповідач відмовив в видачі таких цінностей.

В зв'язку з недоведеністю цих позовних вимог, суд також відмовляє в задоволенні позовних вимог і в цій частині.

Керуючись ст.ст.49, 82,83,84 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1.          Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суддя                                                                                      Л.М. Немченко

Дата підписання рішення

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України                                                05 вересня 2007р.