ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15.08.07 р.                                                                               Справа № 36/112

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Будко Н.В.

при секретарі судового засідання Крючковой К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР” м.Донецьк

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ” м.Донецьк

про стягнення 296 818грн. 92коп.

а також за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ” м.Донецьк

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР” м.Донецьк

про визнання частини 3 п.3 договору від 14.04.06р. недійсною

за участю:

представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Спальвін В.І. по дов.;

від відповідача за первісним позов: Новицька О.О. по дов.;

З 08.08.07р. по 09.08.07р., з 09.08.07р.

по 13.08.07р. та з 13.08.07р. по

15.08.07р.  у судових  засіданнях

згідно ст. 77 Господарського

процесуального  кодексу України

оголошувались перерви.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР” м.Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ” м.Донецьк, про стягнення заборгованості в сумі 154 552грн., пені в сумі 129 704грн. 98коп., 3% річних в сумі 2 108грн. 48коп., індексу інфляції в сумі 10 453грн. 46коп.

У ході розгляду спору позивач письмовою заявою від 07.08.07р. уточнив позовні вимоги згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з частковою оплатою боргу відповідачем, та просить господарський суд стягнути з нього основний борг в сумі 100 052грн., пеню в сумі 128 111,38грн., 3% річних в сумі 2 108,48грн., суму інфляції 13 899,42грн.

Крім того, письмовою заявою від 08.08.07р. позивач вдруге уточнив позовні вимоги згідно ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 18 040,39грн., 3% річних в сумі 3 227,96грн., пеню в сумі 18 040,39грн. та суму інфляції 18 075,91грн.

Суд розглядає вимоги позивача з урахуванням уточнення.

В обґрунтування вимог посилається на договір від 14.04.2006р., акти, розрахунки.

Відповідач позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень не визнає, оскільки позивачем невірно здійснені розрахунки пені, 3% річних та суми інфляції. Вважає, що розмір пені повинен складати 12 048,49грн., 3% річних – 2 132,14грн., суми інфляції 9 186,28грн., про що надав свій розрахунок. Також відповідач посилається на те, що позивачем пропущені строки позовні давності в частині стягнення пені, у зв’язку з чим у клопотанні №07/08/2007 від 07.08.07р. просив суд застосувати їх відповідно до ст. 267 ЦК України. Крім того, відповідач просить суд зменшити розмір  штрафних санкцій у зв’язку з негативним фінансовим становищем, яке склалося у теперішній час на його підприємстві, та стягнути судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог.

Разом з тим, відповідач згідно ст. 60 Господарського процесуального кодексу України подав до господарського суду зустрічну позовну заяву, у якій просить суд визнати ч.3 п.3 договору від 14.04.06р. недійсною на підставі ст.ст.203,215 Цивільного кодексу України.

Свої вимоги відповідач за первісним позовом мотивує тим, що частина 2 пункту 3 договору від 14.04.06р. суперечить вимогам Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” і встановлений в означеному пункті розмір пені перевищує подвійну облікову ставку НБУ.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази судом ВСТАНОВЛЕНО:

14.04.06р. позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР”, та відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ”, уклали договір, за умовами якого відповідач передає, а позивач приймає під цілодобову охорону об’єкти: ТОВ „Централь-строй”, розташований за адресою м.Донецьк, вул.Світлого путі,1,  Донецький завод мостових конструкцій, розташований за адресою м.Донецьк, вул. Магдебурзька,1 та споруди, перераховані у переліку і плані об’єктів, що додаються до договору.

Відповідно до п.2 договору вартість охоронних послуг щомісячно складає за 30 робочих днів 30240грн. та за 31 робочий день 31248грн.

На виконання умов за цим договором позивач надав відповідачу охоронні послуги на загальну суму 356 832грн., що підтверджено актами здачі-приймання робіт від 31.12.06р. на суму 31248грн., від 30.11.06р. на суму 30240грн., від 31.10.06р. на суму 31248грн., від 30.09.06р. на суму 30240грн., від 31.08.06р. на суму 31248грн., від 31.07.06р. на суму 31248грн., від 30.06.06р. на суму 30240грн., від 31.05.06р. на суму 31248грн., від 30.04.06р. на суму 6048грн., від 31.01.07р. на суму 31248грн., від 28.02.07р. на суму 30240грн., від 31.03.07р. на суму 31248грн., від 11.04.07р. на суму 11088грн., підписаними представниками сторін без зауважень та заперечень і скріпленими печатками обох підприємств.

Пунктом 3 договору сторони передбачили, що оплата наданих позивачем охоронних послуг за перший місяць здійснюється відповідачем у 2 етапи:

- попередня оплата – 50% вартості послуг, які вносяться на підставі рахунку позивача протягом 3-х банківських днів з дати підписання договору;

- кінцевий розрахунок – 50% вартості послуг, які вносяться протягом 5 банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт за розрахунковий період;

Оплата послуг за всі наступні розрахункові періоди здійснюється не більше 3-х банківських днів наступного місяця згідно акта виконаних робіт.

Однак у порушення умов договору відповідач оплатив надані позивачем охоронні послуги частково в сумі 202 280грн.

Після пред’явлення позову відповідач також частково оплатив у рахунок погашення боргу 102 228грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем на день розгляду спору складає 100 052грн.

Доказів оплати залишку боргу в сумі 100 052грн. відповідач суду не представив, у зв’язку з чим суд робить висновок, що зобов’язання відповідача перед позивачем на момент прийняття рішення суду залишилось невиконаним, що є порушенням вимог статей  525 та 526 Цивільного кодексу України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

За таких обставин, враховуючи те, що факт заборгованості підтверджений матеріалами справи, договором від 14.04.06р., актами здачі-приймання робіт, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача  заборгованості 100 052грн. обґрунтовані, доведені належним чином та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України прострочення відповідачем грошового зобов’язання також тягне за собою обов’язок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних з простроченої суми.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, відповідно до якого 3% річних складають 3 227,96грн., з огляду на наявність заборгованості, суд вважає вимоги позивача в цій частині обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, розрахунок позивача щодо стягнення суми інфляції 18 075,91грн. є арифметично невірним, внаслідок чого суд вимоги позивача в цій частині задовольняє частково та стягує інфляційні втрати в сумі 10 287,08грн.

Крім того, частиною третьою пункту 3 договору від 14.04.06р. передбачено, що за несвоєчасну оплату за охоронні послуги відповідач сплачує на користь позивача штраф у розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Однак,  позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення в сумі 18 040,39грн.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, яка розраховується у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов’язання , а пенею є неустойка, яка розраховується у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочки виконання.

Тобто штраф і пеня є різновидами неустойки, кожен  з яких має свої особливості за підставою виникнення і методом обчислення залежно від характеру порушень зобов’язання. Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від загальної суми порушеного зобов’язання. Він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов’язання. Основною умовою застосування штрафу є те, що штраф може встановлюватися за будь-яке порушення зобов’язання. Пеня ж , у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожний день прострочення виконання. Як і штраф, пеня обчислюється тільки у відсотках і є тривалою неустойкою, тобто грошовою сумою, яка нараховується за кожний день прострочення.

Таким чином суд дійшов висновку, що передбачений частиною 3 пункту 3 договору від 14.04.06р. штраф за своєю правовою природою фактично є пенею, оскільки обчислюється у відсотках і є тривалою неустойкою, тобто грошовою сумою, що нараховується за кожний день прострочення, яку позивач і просить суд стягнути з відповідача.

Крім того, у договорі сторони передбачили, що розмір пені складає 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення, однак у своєму розрахунку позивач правомірно нараховує пеню із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, що відповідає вимогам Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”, яким встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, при цьому розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак означені вимоги позивача суд вважає такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлені цим Кодексом.

Стаття 256 Цивільного кодексу України містить тлумачення терміну позовної давності як строку, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як вбачається з ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Тобто виходячи з викладеного, позивач повинен звернутися до суду з позовом про стягнення неустойки (штрафу, пені) у строк 1 рік  після того, як він довідався або міг довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила, при цьому за вимогами п.6 ст.232 Господарського кодексу України розрахувавши суму пені за період 6 місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов’язання по оплаті наданих позивачем охоронних послуг по акту здачі-прийняття  робіт від 30.04.06р. в сумі 6 048грн. відповідач повинен був виконати у строк до 08.05.06р. включно.

Таким чином, виходячи з вимог ст. 258 Цивільного кодексу України, строк на звернення до суду з вимогами про захист свого порушеного права у межах строку позовної давності встановлено до 08.05.07р. включно.

Однак позивач звернувся до суду з позовною заявою 15.05.07р. (див. штемпель канцелярії господарського суду на позовній заяві), тобто поза межами строку позовної давності, встановленого ст. 258 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки позивачем пропущені строки позовної давності і про це відповідачем зроблено відповідну заяву, суд відмовляє позивачу у вимогах в частині стягнення пені в сумі 19,81грн.

Перевіривши розрахунок пені в іншій частині суд вважає, що він є арифметично невірним і не повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Зокрема, при здійсненні розрахунку позивач не дотримався вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України розрахувавши суму пені за період, який перевищує 6 місяців.

Таким чином, здійснивши арифметичні розрахунки суд дійшов висновку, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача  на підставі п.3 договору  складає 15 498,88грн.

Однак, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, і з огляду на тяжке фінансове становище, яке склалося у теперішній час на його підприємстві, що підтверджується балансом за 30.06.07р. та звітом про фінансові результати за 1 півріччя 2007р., господарський суд вважає можливим зменшити розмір пені на підставі ст. 83 Господарського процесуального кодексу України та стягнути з відповідача пеню в розмірі 20% в сумі 3 099,78грн.

Розглядаючи зустрічний позов відповідача, в якому просить суд визнати частину третю пункту 3 договору від 14.04.06р. недійсною на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного кодексу України, оскільки вона суперечить чинному законодавству, суд дійшов висновку, що означені вимоги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 3 Цивільного кодексу України передбачає, що одним з принципів цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Свобода договору полягає  у визнанні за суб’єктом цивільного права можливості укладати договори та визначати їх зміст на власний розсуд відповідно з досягнутою з контрагентом домовленістю.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина перша статті 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди за всіма істотними умовами договору.

Договір від 14.04.06р. укладений сторонами у відповідності з нормами діючого законодавства і підписаний представниками обох сторін без зауважень та заперечень.

Слід зазначити, що відповідно до п.1 ст.651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за угодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, якщо немає ніяких застережень в законі та господарському договорі щодо можливостей одностороннього внесення змін до нього, для зміни умов договору необхідна згода обох сторін, іншими словами – всі нові умови договору необхідно узгодити між сторонами. Для зміни договору необхідні досить суттєві причини. На це вказується в п.1 ст.652 Цивільного кодексу України, яким передбачено, що договір може бути змінений у випадку суттєвої зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору. Зміни обставин є суттєвими, якщо вони могли змінитися настільки, що, якщо б сторони могли це передбачити, вони  не укладали б договір або уклали б його на інших умовах.  Порядок узгодження умов договору передбачений ст.188 Господарського кодексу України, згідно якої сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозицію про зміну договору, у 20-денний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторони про результати її розгляду. Оскільки господарські договори, як правило, укладаються в письмовій формі, то пропозиція про зміни однієї та декількох умов договору має вигляд письмового додатку до цього договору. При цьому необхідно керуватись ст. 654 ЦК України, яка зазначає, що зміни до договору здійснюються в такій же формі, як і договір, що змінюється, якщо інше не встановлено законом або договором чи не витікає зі звичаїв ділового обігу.

Проаналізувавши вищевказані норми закону суд вважає, що відповідач не був позбавлений права та мав можливість направити позивачу пропозицію про зміну умов договору від 14.04.06р. у визначеному законодавством порядку.

Стаття 215 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент  вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог,  які встановлені  частинами першою - третьою,  п'ятою та  шостою  статті  203  цього  Кодексу.

Загальні вимоги, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, міститься у статті 203 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного  законодавства,  а   також   моральним   засадам суспільства. Особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг  цивільної дієздатності. Волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним   і відповідати його внутрішній волі.  Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Дослідивши надані матеріали та оцінивши подані докази господарський суд дійшов висновку, що жодних передбачених законом підстав для визнання ч.3 п.3 договору від 14.04.06р. позивачем за зустрічним позовом  в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, а той факт, що частиною третьою пункту 3 договору від 14.04.06р. сторони передбачили відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,5% від несплаченої суми за кожен день прострочення, не  може бути підставою визнати означену частину договору недійсною.

З огляду на вищевикладені обставини господарський суд відмовляє відповідачу у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсною частини 3 пункту 3 договору від 14.04.06р. у зв’язку з недоведеністю.

Оскільки частину боргу в сумі 95 728грн. відповідач оплатив після пред”явлення позову (позов згідно поштової квитанції заявлений 15.05.07р.), а частину боргу в сумі 6 500грн. – до пред”явлення позову, судові витрати за первісним позовом відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову, а судові витрати за зустрічним позовом покладаються на відповідача.

На підставі вищенаведеного, згідно ст. ст. 203, 215, 258, 267, 509, 525, 526, 614, 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 193, 232 Господарського кодексу України, керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 60, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР” м.Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ” м.Донецьк з урахуванням уточнення.

Стягнути з  Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ”, (83086, м.Донецьк, пр-т. Павших Комунарів,7, р/р в Донбаській філії ВАТ „Родовід банк” м.Донецьк, МФО 394512) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР” 4 (83014, м.Донецьк, вул. Мушкетовська, 19, р/р9000 в ЗАТ „Донгорбанк” м.Донецьк, МФО 334970) основний борг в сумі 100 552грн., суму інфляції 10 287грн. 08коп., 3% річних  3 227грн. 96коп., пеню в сумі 3 099,78грн., витрати по оплаті державного мита в сумі 1770,65грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 70,39грн.

Видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробниче об’єднання „Іліташ” м.Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю „Корпорація КОНДОР” м.Донецьк про визнання недійсною частини 3 пункту 3 договору від 14.04.06р.  відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя