ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 жовтня 2007 р.

№ 9/47-07

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Божок В.С. -головуючого,

Рогач Л.І., Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали  касаційної скарги

закритого акціонерного товариства
"Вікторія +",  м. Ромни

на постанову

Харківського апеляційного
господарського суду  від 06.06.2007р.

у справі

господарського суду Сумської
області

за позовом

закритого акціонерного товариства
"Вікторія +",  м. Ромни

до

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Ромни

про

визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача: Цюпко
О.В. за дов. від 19.03.2007р. №1,

відповідача: ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство
"Вікторія+" звернулось до господарського суду Сумської області з
позовною заявою до Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1
про визнання недійсним договору про надання правової допомоги б/н від
01.04.2002 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
вказаний договір був укладений зі сторони позивача внаслідок обману його
відповідачем, що полягає у повідомленні відомостей, що не відповідають дійсності
та замовчуванні обставин, які мають істотне значення для укладеної угоди.
Зокрема позивач вказує на те, що він мав наміри укласти договір про правову
допомогу саме з адвокатом, який має відповідну освіту та кваліфікацію, однак
про те, що відповідач не є адвокатом та не має вищої юридичної освіти і навиків
роботи за спеціальністю правознавство, позивачу при укладенні договору
повідомлено не було, в зв'язку з чим, позивач отримав від відповідача не
кваліфіковані послуги, чим порушено його законні права та інтереси.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 27.03.2007р. у справі №9/47-07, залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного господарського суду від 06.06.2007р. з даної справи,
в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані
необгрунтованістю позовних вимог, з посиланням на ст. 33, 43 ГПК України, ст.
202, 230, 638, 901 ЦК України, ст.57, 153 ЦК УРСР 1963р. та докази наявні в
матеріалах справи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та
постановою у даній справі, ЗАТ "Вікторія+" звернулось з касаційною
скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати,
мотивуючи скаргу тим, що при винесенні постанови апеляційним господарським
судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми
матеріального права, зокрема ст. 43, 105 ГПК України, ст. 7, 8 ЦК України.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при
винесенні оспорюваних  судових  актів, знаходить необхідним в задоволенні
касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 01.04.2002 р. між
ВАТ "Вікторія+" (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір
б/н про надання правової допомоги (далі Договір), відповідно умов якого
виконавець надає замовнику послуги правового характеру, в обсязі та на умовах,
передбачених цим договором.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується
оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 153 ЦК
Української РСР 1963 р. та ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови
про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вірно встановлено господарським
судом першої та апеляційної інстанції, сторонами вказані вимоги закону були
виконані, а відповідач укладаючи даний договір діяв як Суб'єкт підприємницької
діяльності, а не як адвокат.

Крім того, факт надання послуг
підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт, підписаних сторонами,
що свідчить про  відсутність зауважень з
боку позивача на якість наданих правових послуг
відповідача при виконанні умов спірного договору.

При цьому колегія погоджується з
твердженнями  попередніх судів, що  ні цивільним законодавством України, а ні
спірним договором не передбачено вимог щодо наявності у надавача послуг
спеціальної юридичної освіти та володіння ним адвокатською ліцензією, рівно як
і певною кваліфікацією та стажем роботи.

Згідно п.1 ст. 202 ЦК України правочином
є дія особи, спрямована на набуття, зімну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК
України, ст. 57 ЦК УРСР 1963 р., якщо одна із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Омана має місце,
якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України
істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено господарським судом
першої та апеляційної інстанції, позивачем всупереч вимог ст. 33 ГПК України не
надано доказів того, що Договір був укладений ним внаслідок введення  його в оману відповідачем, а саме, внаслідок
повідомлення позивачу відомостей, що не відповідають дійсності та замовчування
обставин, які мають істотне значення для укладеної угоди та не доведений
навмисний характер дій відповідача при укладенні спірного договору.

З огляду на встановлене та приписи
зазначених норм матеріального права, висновок господарського суду першої та
апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог колегія визнає
правильним.

Погоджується колегія і з висновками
попередніх судів щодо пропуску
позивачем строку позовної давності встановленого ст. 71 ЦК УРСР 1963р.
та ст. 257 ЦК України, оскільки право позивача на звернення до суду виникло з
моменту укладення Договору, тобто з 01.04.2002р., при цьому колегія  вважає даний факт другорядним, оскільки в
задоволенні позову відмовлено  по суті
спору.

Зважаючи на викладене, колегія не вбачає порушень судами першої і
апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, котрі
встановлюють правила доказування, розподілу обов'язків доказування, належності
й припустимості доказів, порядку збирання і дослідження доказів, та вважає
судові рішення такими, що відповідають чинному законодавству України та
обставинам справи, отже і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117,
1118, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги
відмовити.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 06.06.2007р. у справі № 9/47-07 залишити без змін.

Головуючий суддя          :
В.С. Божок

Судді:                                                                                       Л.І.
Рогач

Г.П. Коробенко