ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2007 р.
№ 36/151

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючий суддя
Муравйов О.В.

судді
Полянський А.Г.

Фролова Г.М.

касаційну скаргу
СТОВ "Агрофіма "Елвіко-Гігант"

на
постанову від 20.03.2007 р. Донецького
апеляційного господарського суду

у справі
№ 36/151 господарського суду Донецької області

за скаргою
СТОВ "Агрофіма "Елвіко-Гігант"

До
Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області

про
оскарження бездіяльності Відділу примусового виконання рішень ДВС у Донецькій області

за позовом
СТОВ "Агрофіма "Елвіко-Гігант"

до
Слідчого ізолятору № 5 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області

про
стягнення 136 998,76 грн.

За участю представників сторін:

позивача  –Затворницький А.М. дов. від 05.04.2007 р.

відповідача - не з’явились,

Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби

Донецької області - не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 23.01.2007 р. (суддя Бойко І.А.) відновлено строк на подання скарги на дії державного виконавця. СТОВ "Агрофіма "Елвіко-Гігант" в вимогах про визнання недійсною постанови відділу примусового виконання рішень ДВС Донецької області від 25.12.2006 р. про повернення виконавчого документу стягувачу; визнання бездіяльності відділу примусового виконання рішень ДВС у Донецькій області при виконанні наказу господарського суду № 36/151 від 15.05.2003 р. відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.2007 р. (судді : Діброва Г.І., Дзюба О.М., Стойка О.В.) залишено без змін           ухвалу Господарського суду Донецької області від 23.01.2007 р.                                                                                                                                                                          Не погоджуючись з ухвалою та постановою, СТОВ "Агрофіма "Елвіко-Гігант" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм процесуального права.

Відповідач та  представник Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області не скористалися наданим правом на участь у засіданні.

Відзиву на касаційну скаргу відповідач не надав.

У зв’язку з виходом судді Фролової Г.М. з відпустки, справа № 36/151 розглядається колегією суддів у постійному складі, утвореному розпорядженням від 25.08.2005 року № 02-20/13 Заступника Голови Вищого господарського суду України Осетинського А.Й., у складі: головуючий –Муравйов О. В., судді Полянський А. Г., Фролова Г.М.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 15.05.2003 р. господарського суду Донецької області позовні вимоги СТОВ "Агрофірма "Елвіко-Гігант" були задоволені повністю та стягнуто з Слідчого ізолятору № 5 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області  136 998,76 грн. На виконання рішення від 15.05.2003 р. був виданий відповідний наказ.

В 2006 р. ТОВ "Агрофіма "Елвіко-Гігант" звернулось до господарського суду Донецької області з клопотанням про відновлення строку на подання скарги та із скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області, якою просило суд визнати бездіяльність відділу примусового виконання рішень ДВС Донецької області неправомірною та зобов’язати усунути порушення.

Також в процесі розгляду справи позивач надав доповнення до скарги, в якому просив суд визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області від 25.12.2006 р. про повернення виконавчого документу стягувачу і визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень ДВС Донецької області при виконанні наказу господарського суду по справі № 36/151 від 15.05.2003 р.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою про відкриття виконавчого провадження від 21.12.2005 р. Відділ примусового виконання зазначив строк до 28.12.2005р. для виконання боржником  рішення суду в добровільному порядку, але у встановлений строк боржник в добровільному порядку рішення суду по справі № 36/151 не виконав.

З метою виконання наказу господарського суду, 12.04.2006 р. було направлено запит до Державної податкової адміністрації у Донецькій області, з проханням надати інформацію про рахунки Слідчого ізолятору № 5 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області. Від Державної податкової адміністрації у Донецькій області 04.05.2006 р. надійшла відповідь на запит від 12.04.2006 р. з інформацією щодо банківських рахунків Донецького слідчого ізолятора № 5, з якої вбачалось наявність депозитного рахунку, на якому знаходяться особисті кошти засуджених.

На підставі цього, Відділом виконання рішень 05.05.2006 р. був складений акт, в якому зазначено, що згідно положень Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 р. заборонено накладення арешту на майно управлінь з питань виконання покарань. Донецький слідчий ізолятор № 5 готової продукції не випускає, тому звернути стягнення на майно, на яке можливо звернути стягнення у відповідності з приписами глав 5, 6 Закону України "Про виконавче провадження", у боржника відсутнє.

26 грудня 2006 року постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві, Відділом примусового виконання рішень ДВС Донецької області, повернено стягувачу наказ господарського суду Донецької області по справі № 36/151, виданий 26.05.2003 р. на підставі рішення від 15.05.2003 р. про стягнення з Слідчого ізолятору № 5 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Елвіко-Гігант" основного боргу в сумі 136 998,76 грн., держмита в сумі 1 369,99 грн., та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 118 грн. (всього 138 486,75грн.).

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність вимог стягувача, оскільки незважаючи на пропуск трьохмісячного строку для пред’явлення наказу до виконання, Відділом примусового виконання рішень було відкрите виконавче провадження та були прийняті всі можливі заходи для виконання рішення суду. Враховуючи неможливість стягнення грошових коштів з рахунків відповідача та неможливістю накладання арешту, Відділом примусового виконання рішень ДВС у Донецької області були здійснені дії і виконавчий документ повернутий стягувачу без виконання з наданням йому можливості звернутися до ДВС ще раз.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу", центральний орган виконавчої влади з питань виконання покарань, його територіальні органи управління, установи виконання покарань, слідчі ізолятори, навчальні заклади, заклади охорони здоров'я, підприємства установ виконання покарань, інші підприємства, установи та організації, створені для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, є юридичними особами, мають печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в установах банків.

Згідно ст. ст. 24, 25 вищезазначеного закону, фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом.

Установи виконання покарань та слідчі ізолятори, де відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України "Про попереднє ув'язнення" засуджені та особи, узяті під варту, залучаються до суспільно корисної праці, спрямовують доходи, отримані від діяльності цих установ та слідчих ізоляторів, на фінансування їх діяльності.

Забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", Державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію.

Стаття 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

Якщо у виконавчому документі про стягнення грошових коштів указаний певний номер рахунка, з якого мають бути стягнені грошові кошти, то в разі відсутності коштів на цьому рахунку державний виконавець не пізніше місячного строку з дня відкриття виконавчого провадження звертається до органу, який видав виконавчий документ, з клопотанням про заміну способу та порядку виконання рішення шляхом звернення стягнення на майно боржника або встановлення іншого способу та порядку виконання рішення.

Згідно ст. 63, державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться в кредитних установах, в порядку, передбаченому цим Законом. Якщо даних про наявність у боржника - юридичної особи рахунків і вкладів у банках чи інших у фінансових установах немає, державний виконавець одержує такі дані у податкових органів, які зобов'язані надати йому необхідну інформацію у 3-денний строк.

Колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що в порушення зазначених вимог, Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області не в повній мірі з’ясував наявність коштів на рахунках Слідчого ізолятору № 5 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області, оскільки фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, а тому на рахунках Слідчого ізолятору № 5 повинні знаходитись не тільки кошти засуджених.

Крім того, матеріали справи містять повідомлення про відкриті банківські рахунки Слідчого ізолятору № 5 (а.с. 35, 41).

За таких обставин, не можна погодитись з висновком місцевого господарського суду, що з боку Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Донецької області приймались всі можливі заходи для виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Неповне дослідження фактичних обставин та неналежне з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Викладене свідчить про те, що судами при розгляді справи не були достатньо враховані вимоги законодавства, а тому ухвалу Господарського суду Донецької області від 23.01.2007 р. та постанову від 20.03.2007 р. Донецького апеляційного господарського суду не можна визнати законними та обґрунтованими.

Згідно ст. ст. 1115, 1117 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або  вважати доведеними обставини, які не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над  іншими, збирати  нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв’язку із вищевикладеним колегія суддів вважає, що виносячи ухвалу приймаючи та постанову, суди порушили і неправильно застосували норми процесуального права, в зв’язку з чим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції (ст.1117 ГПК України), ухвала та постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд місцевому господарському суду.

При новому розгляді справи, місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, витребувати та надати об’єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.ст.85, 111-5 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою представника позивача оголошена вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111, 11112 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофіма "Елвіко-Гігант" задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду Донецької області від 23.01.2007 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 20.03.2007 р. у справі № 36/151 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду Донецької області.

Головуючий    суддя                                                                  Муравйов О.В.

Судді                                                                                           Полянський А.Г.

Фролова Г.М.