ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.

№ 2-2718/05

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді          Плюшка І.А.

суддів          Козир Т.П.,
Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

касаційну скаргу
ОСОБА_1;

на рішення
Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 30.11.2004 року;

та на ухвалу
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від
22.03.2005 року;

у справі
№2-2718/04

за позовом
ОСОБА_1

до           Відкритого
акціонерного товариства “Восход”, Алексапольської Л.О.; Котельникова О.І.

про          заборону
органам управління Відкритого акціонерного товариства “Восход” укладати
договори на відчуження або передачу права власності чи управління майном,
приймати рішення про входження в інші підприємства з уставним фондом.

за участю представників сторін

-
позивача - не з'явилися;

-    відповідача -Петрушина
О.В.,  від - Алексапольської
Л.О.;

Котельникова О.І. -не з'явилися;

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю доповідача та пояснення сторін у справі,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Центрального районного
суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року у
справі №2-2718/04 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства “Восход”, ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо заборони органам управління ВАТ
“Восход” укладати договори на відчуження або іншим чином передачу прав
власності або управління, передачу в оренду (лізинг), надання чи взяття у
заставу, а також міну будь-яких активів чи пасиві підприємства, оформлення
кредитів чи іншого роду позик із забезпеченням у вигляді застави за рахунок
будь-яких активів; надання гарантій у забезпечення кредитів третіх осіб за
рахунок будь-яких активів; прийняття рішень про вступ в якості засновника в
інші господарські товариства, асоціації. Спільні підприємства з статутним
фондом -відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 22.03.2005 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на
зазначене вище рішення місцевого суду була залишена без задоволення, а рішення
Центрального районного суду м. Сімферополя від 30.11.2004 року залишено без
змін.

Не погоджуючись з прийнятими у
справі судовими рішеннями ОСОБА_1 (далі - Скаржник) звернувся з касаційною
скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в якій просить
скасувати оскаржувані судові рішення з мотивів неправильності застосування норм
матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно п. п. 2, 6 Прикінцевих
положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України
щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних
спорів” від 15.12.2006 року, справу №2-2718/04 було передано на розгляд та
прийнято до провадження Вищого господарського суду України.

Розпорядженням Голови Вищого
господарського суду України від 21 травня 2007 року №02-12/162 для розгляду,
зокрема справи №2-2718/04 було сформовано колегію у складі головуючого судді
Плюшка І.А., суддів Козир Т.П., Самусенко С.С.

Розглянувши доводи касаційної
скарги, перевіривши оскаржувані судові рішення на предмет дотримання судами
першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при
прийнятті останніх, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні
касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1117
ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних

доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти

докази.

Встановлення фактичних обставин
справи, перевірка та оцінка доказів, надання переваги одним доказам над іншими
є виключною прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Переглядаючи оскаржувані судові
рішення колегія суддів касаційної інстанції виходить з встановлених судами
першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин та перевіряє правильність
застосування судами відповідних інстанцій норм матеріального і процесуального
права. Так, при вирішенні справи по суті судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1 080 876 шт. простих іменних акцій
Відкритого акціонерного товариства “Восход”. Обґрунтовуючи позовні вимоги
ОСОБА_1 посилається на порушення його прав внаслідок вчинення органами
управління ВАТ “Восход” дій спрямованих проти інтересів акціонерів, зокрема, як
встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач посилається на
приховування відповідачами фінансових та організаційно-розпорядчих дій по
відчуженню майна, що безпосередньо впливає на реалізацію прав позивача як
акціонера товариства.

Виходячи із встановлених судами
попередніх інстанцій фактичних обставини та мотиви прийняття оскаржуваних
судових рішень, колегія суддів касаційної інстанції приходить до висновку про
відсутність порушень норм матеріального і процесуального права при прийнятті
оскаржуваних рішень по справі в частині порушення майнових та інших
корпоративних прав позивача. Зокрема, ст. 10 Закону України “Про господарські
товариства” визначено права учасників товариства. Серед визначених в законі
прав учасників товариства в частині майнових прав учасник товариства наділяється
правами участі у розподілі прибутку товариства та одержанні його частки
(дивідендів). Однак, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій
позивач під час розгляду справи по суті не навів доказів порушення його прав в
цій частині. Відповідно до ст. 30 ЦПК України (1963 року), який діяв на момент
розгляду справи судом першої інстанції та відповідно до ст. 60 ЦПК України
(2004 року), який набрав чинності на момент розгляду справи в суді апеляційної
інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ненадання суду доказів
своїх вимог та заперечень є підставою для висновку щодо недоведеності заявлених
стороною вимог. Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції приходить до
висновку щодо правильності застосування норм процесуального і матеріального
права судами першої та апеляційної інстанції в цій частині.

В частині правильності застосування
судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права щодо порушення
прав та інтересів позивача в сфері управління діяльністю товариства, колегія
суддів касаційної інстанції виходить з наступних мотивів.

Згідно ст. 10 Закону України “Про
господарські товариства” кожен учасник товариства має право брати участь в
управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах.

Відповідно до встановлених судом
апеляційної інстанції фактичних обставин, п. 7.2.1. статуту ВАТ “Восход”
передбачено, що вищим органом акціонерного товариства є загальні збори
акціонерів, на яких останні реалізують своє право на управління справами
товариства та на вирішення питань віднесених до його компетенції.

Статтею 159 ЦК України та ст. 41
Закону України “Про господарські товариства” визначено перелік питань які
віднесені виключно до компетенції загальних зборів товариства. Таким чином,
реалізація права акціонера на управління діяльністю товариства обмежується
обсягом компетенції загальних зборів акціонерів який визначений в законі та
статуті товариства. З решти питань рішення щодо напрямків поточної діяльності
товариства приймається іншими виконавчими органами товариства яким загальними
зборами та законом чи статутом делеговане таке право. Відповідно до ст. 161 ЦК
України, виконавчий орган товариства вирішує всі питання діяльності акціонерного
товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової
ради товариства. З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції
приходить до висновку, що вирішення питань відносно здійснення поточної
фінансово-господарської діяльності товариства, якщо інше не передбачено
статутом товариства віднесено до компетенції виконавчого органу товариства. Як
встановлено судом апеляційної інстанції, вимоги позивача не засновані на
положеннях статуту, а отже порушення прав позивача на управління товариством
можливо лише в разі неможливості участі останнього при прийнятті рішень на
загальних зборах товариства. Відповідно до встановлених судами першої та
апеляційної інстанцій фактичних обставин, позивач не навів суду доказів, які б
вказували на порушення його прав в цій частині.

З огляду на викладене, колегія
суддів касаційної інстанції погоджується з мотивами застосування норм
матеріального і процесуального права в цій частині. Відповідно до змісту ст. 16
ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду
особа повинна навести яке саме право останньої порушено та надати докази
порушення цього права, що безпосередньо складає предмет судового розгляду.
Зокрема, відповідно до ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення на суд
покладається обов'язок з'ясування чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Недоведеність вказаних обставин, на думку колегії суддів є підставою для
відмови в задоволенні позову. Колегія суддів касаційної інстанції також
погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції, що відповідно до ст. 4 ЦПК
України (1963 року) зацікавлена особа має право в порядку передбаченому
законом, звернутися до суду для захисту порушеного права. Як було встановлено
судом апеляційної інстанції, позивач не вказував на порушення його прав, а
виходив виключно з припущення порушення його прав. На думку колегії суддів
касаційної інстанції, суд захищає лише порушені права, порушення яких було
доведено в установленому процесуальним законодавством порядку, а отже, з огляду
на викладене, колегія суддів приходить до висновку про правильність
застосування норм матеріального і процесуального права при прийнятті
оскаржуваних судових рішень.

Інші доводи Скаржника викладені в
касаційній скарзі до уваги колегії суддів не беруться, оскільки оцінка останніх
призведе до порушення меж касаційного перегляду судових рішень, які визначені в
ст. 1117 ГПК України.

Згідно роз'яснень пленуму
Верховного Суду України викладених в п.1 постанови від 29.12.1976 року №11 “Про
судове рішення”, обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені
обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Законним рішення є тоді, коли суд, дотримавшись всіх вимог процесуального
законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності
з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Переглянувши оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів касаційної
інстанції дійшла висновку про відсутність допущення судами першої та
апеляційної інстанцій порушень норм матеріального і процесуального права при
прийнятті останніх, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги
відсутні.

Відповідно до вище викладеного,
керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

2.
Ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від

22.03.2005 року у справі
№2-2718/04 залишити без змін.

Головуючий суддя
І. Плюшко

Судді
Т. Козир

С.
Самусенко