ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.05.07                                                                                           Справа № 4/718-26/146

За позовом: Об’єднання підприємств „ТКС”, м. Борислав Львівської області

до відповідача: Малого приватного підприємства „Ліля”, м. Самбір Львівської області

Про стягнення 21 632,26 грн.

Суддя  Ю.Б. Деркач

при секретарі: Боровець Я.

Представники:

від позивача Янів О.І. –представник

від відповідача не з’явився

Представнику позивача роз’яснено його права та обов’язки

передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.05.2007 р.

Суть спору: Об’єднання підприємств „ТКС”, м. Борислав Львівської області звернулося до господарського суду з позовом до Малого приватного підприємства „Ліля”, м. Самбір Львівської області про стягнення 21 632,26 грн.

Ухвалою суду від 10.04.2007 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 14.05.2007 р.

Представник позивача в судове засідання з’явився, подав клопотання про уточнення розміру інфляційних втрат та пені, позовні вимоги з врахуванням уточнення позовних вимог підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання явки повноважного представника не забезпечив, вимог ухвали суду від 10.04.2007 р. не виконав, проти позовних вимог у встановленому порядку не заперечив.

Відповідно до ст. 75 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне:

04.03.2003 р. між ОП „Трускавець-Курортосервіс” правонаступником якого є ОП „ТКС” (далі по тексту –позивач) та МПП „Ліля” (далі по тексту –відповідач) укладено договір           № 04/03-002 (далі по тексту –договір).

Відповідно до п. 1.1. договору Продавець (позивач) зобов’язався продати, а Покупець (відповідач) оплатити лікувально-столову мінеральну воду „ТКС” в кількості згідно накладних.

На виконання умов договору позивач по накладним, копії яких містяться в матеріалах справи, відпустив відповідачу товар на загальну суму 15 063,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що Покупець (відповідач) проводить розрахунки у вигляді попередньої оплати, шляхом перерахування коштів на рахунок Продавця (позивача). Відповідно до п. 3.2. договору, у випадку невиконання п. 3.1. Покупець (відповідач) зобов’язаний провести розрахунки на протязі 14 днів після доставки продукції, згідно накладних, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця (позивача).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов’язань перед позивачем щодо оплати поставленого товару не виконав і його заборгованість склала суму в розмірі          15 063,00 грн.

02.03.2007 р. позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 001 з вимогою погасити заборгованість, яка останнім залишена без відповіді та без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Позивачем згідно розрахунку до позовної заяви нараховано відповідачу інфляційні втрати на загальну суму 1 792,52 грн. Відповідно до клопотання про уточнення позовних вимог позивач зменшив суму інфляційних втрат до 893,89 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Крім того, позивач керуючись ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України нарахував відповідачу відповідно до розрахунку до позовної заяви пеню на загальну суму 5 000,58 грн. Відповідно до клопотання про уточнення позовних вимог позивач зменшив суму пені до 3 291,28 грн.

Згідно ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Стаття 22 ЦК України дає визначення збиткам, а саме збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено. Згідно ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі неналежного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, вказані вище статті, на які посилається позивач, обгрунтовуючи нарахування відповідачу пені, стосуються лише відшкодування збитків.

Що стосується визначення пені, то відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У договорі відсутній встановлений розмір пені за невиконання відповідачем зобов’язання по несплаті поставленого товару. Позивачем не зазначено акт цивільного законодавства на підставі якого нараховувалась відповідачу пеня.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в сумі 3 291,28 грн. слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані, підставні та такі, що підлягають до задоволення частково.

Судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України від 21.01.1993 р. „Про державне мито” ставки державного мита встановлюються в таких розмірах: із заяв, що подаються до господарських судів із заяв майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Ціною позову позивачем визначена сума в розмірі 21 632,26 грн. Отже, 1 відсоток, який повинен бути сплачений від вказаної суми становить 216,32 грн. До позовної заяви долучено платіжне доручення № 100 від 26.03.2007 р. про сплату державного мита в сумі 102,00 грн. Таким чином слід стягнути з відповідача в дохід державного бюджету недоплаченого державного мита в сумі 114,32 грн.

З огляду на викладене, керуючись Декретом Кабінету міністрів України від   21.01.1993 р. „Про державне мито” зі змінами та доповненнями, ст.ст. 22, 526, 530, 549, 551, 623, 625 ЦК України, ст. 193, 224 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, п. 4 ст. 80, ст.ст. 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

1.          Позов задоволити частково.

2.          Судові витрати покласти на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

3.          Стягнути з Малого приватного підприємства „Ліля”, м. Самбір, вул. Купелева, 1, Львівська область (р/р 3 в АТ „Кредитбанк”, МФО 325332, ) на користь Об’єднання підприємств „ТКС”, м. Борислав,       вул. Дрогобицька, 138, Львівська область (р/р 1351 в філії Промінвестбанку м. Борислав, МФО 325406, ) 15 063 грн.    00 коп. основного боргу, 893 грн. 89 коп. інфляційних втрат, 159 грн. 57 коп. державного мита та 87 грн. 04 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

4.          Стягнути з Об’єднання підприємств „ТКС”, м. Борислав, вул. Дрогобицька, 138, Львівська область (р/р 1351 в філії Промінвестбанку м. Борислав, МФО 325406, ) в дохід державного бюджету 114 грн. 32 коп. державного мита.

5.          Накази видати згідно ст. 116 ГПК України.

6.          В частині позовних вимог щодо стягнення 898,63 грн. інфляційних втрат та 1 709,30 грн. пені провадження по справі припинити.

7.  В частині позовних вимог щодо стягнення 3 291,28 грн. пені, 56,75 грн. державного мита та 30,96 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у задоволенні позову відмовити.

Суддя