КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2007                                                                                           № 3/338

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Зеленіна  В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Архітектура Люкс"

на рішення Господарського суду м.Києва від 26.07.2007

у справі № 3/338

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Архітектура Люкс"

до                                                   Міністерство оборони України

Товариство з обмеженою відповідальністю "П"ятий елемент"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання договору № 227/ДБ-21СПЗ від 28.08.2006 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.07.07 року по справі №3/338 в задоволенні позову ТОВ „Архітектура люкс” до Міністерства оборони України та ТОВ „П'ятий елемент” про визнання недійсним договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ  відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з рішенням, звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення господарським судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з’явився, причина суду не відома. На адресу суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу позивача, в яких спростовує наведені в ній доводи та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а  рішення   - без змін.

Міністерство оборони України надало письмові пояснення на апеляційну скаргу відповідача, в яких зазначає, що підстав для визнання недійсним спірного договору немає.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд  дійшов  наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 28.08.2006 відповідачами укладений договір про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) №227/ДБ-21СПЗ за яким сторони встановили між собою довгострокові відносини щодо виконання робіт, пов'язаних з будівництвом житла.

В подальшому до вказаного договору було внесено зміни додатковою угодою №1 від 30.08.06 року до договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ.

Договір від 28.08.06 року та додаткову угоду №1 від 30.08.06 року підписано директором Департаменту будівництва МО України Ісаєнко Д.В.

Відповідно до наказів Міністра оборони України від 28.12.05 року №772 „Про деякі питання організації будівництва житла” та від 17.05.06 року №274 „Про затвердження положення про Департамент будівництва Міністерства оборони України” Департамент будівництва Міністерства оборони України визначений, як уповноважений орган по укладенню договорів на спільну діяльність по будівництву житла для збройних сил України.

Таким чином, Міністерство оборони України діяло через свого представника Ісаєнко Д.В., як через фізичну особу уповноважену представляти юридичну особу внаслідок видання адміністративного акту, що відповідає вимогам частини 3 ст. 237 ЦК України.

Заперечення позивача, що при укладанні договору відповідачем 1 було порушено  вимоги ст. 22 ГПК України, в частині заборони делегувати іншим суб'єктам повноваження, щодо розпорядження державною власністю не знайшли свого підтвердження, оскільки Міністерство оборони України діяло самостійно як господарюючий суб'єкт, а директор Департаменту будівництва МО України виконував функції представника Міністерства оборони України, як юридичної особи, а не представника Департаменту будівництва МО України. Визначення в спірному договорі посади представника МО України як керівника підрозділу юридичної особи не впливає на його статус та повноваження як представника. Таким чином директор Департаменту будівництва МО України Ісаєнко Д.В. не вийшов за межі своїх повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частина 3 ст. 203 ЦК України встановила, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У зв'язку з тим що директор Департаменту будівництва МО України Ісаєнко Д.В. був наділений повноваженнями на укладення договору то відповідно він виражав волю Міністерства оборони України, а отже вимоги апеляційної скарги про визнання договору від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ недійсним в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Методика оцінки вартості військового майна, а також порядок його реалізації розробляються Міністерством оборони України, узгоджуються із заінтересованими Міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади і затверджуються Кабінетом Міністрів України. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а ст. 361 ЦК України встановлює, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Стаття 362 ЦК України передбачає, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідно до ст. 190 ЦК України, майнові права МОУ, які випливали з договору від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ, мали реалізовуватись відповідно до положень ст. 362 ЦК України.

Договір від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ передбачає, що сторони здійснюють спільну діяльність, а отже в результаті виконання цього договору виникли частки в спільному майні, які мали відчужуватись з урахуванням переважного права іншого співвласника на їх придбання.

На момент укладення договору від 28.08.06 року та додаткової угоди №1 від 30.08.06 року земельна ділянка площею 55,64 га перебувала у державній власності, а право користування, як вказано в рішенні Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 08.04.98 року №88 „Про припинення права користування частиною земельної ділянки військової частини №А-3972”, була залишена в користуванні військової частини №А-3972.

Як вказано в рішенні Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 08.04.98 року №88 „Про припинення права користування частиною земельної ділянки військової частини №А-3972”, земельна ділянка площею 55,64 га була залишена в користуванні військової частини №А-3972.

У 2005 році, відповідно до директиви Міністра оборони України від 11.11.05 року №Д-322/1/020, військова частина №А3972 була розформована, що підтверджується довідкою МОУ від 15.05.07 року №227/3/2098. Таким чином всі права (в тому числі користування) на земельну ділянку після розформування військової частини №А3972 перейшли до Міністерства оборони України і станом на 28.08.06 року Міністерство оборони України було наділено правами на передачу матеріального права користування земельною ділянкою в спільну діяльність.

Помилковим є твердження позивача про те, що укладанням договору від 28.08.06 року сторонами фактично змінено цільове призначення земельної ділянки з земель оборони на землі житлової та громадської забудови. Цільове призначення земель оборони не виключає на цій землі господарської діяльності загалом і будівельних робіт зокрема. З поданих суду документів землі, які виділялись для розміщення військової частини №А3972, також використовувались для розміщенням на ній житлових будинків та інших об'єктів, які безпосередньо не були пов'язані з забезпеченням діяльності збройних сил України.

Вимоги ст.ст. 24, 29 Закону України „Про планування і забудову територій” щодо отримання дозволу на будівництво та дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 р. N 668, якою затверджені Загальні умови укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві не можуть бути перешкодою для укладення спірного договору та не впливають на його законність, оскільки договір від 28.08.06 року не передбачає виконання будівельних робіт безпосередньо його сторонами, а спрямований на регулювання відносин по здійсненню спільної діяльності. Положення про договір підряду на капітальне будівництво регулюються главою 61 ЦК України, в той же час як питання спільної діяльності визначені  главою 77 ЦК України.

Відповідно до ст.4 Закону України „Про інвестиційну діяльність” щодо інвестування та фінансування будівництва об'єктів, не були порушені при укладення спірного договору та не впливають на його законність, оскільки договір від 28.08.06 року передбачав фінансування будівництва з залученням управителя (керуючого) фондом, однак у зв'язку з достроковим припиненням договору від 28.08.06 року, відповідно до умов додаткової угоди №1 від 30.08.06 року, залучення фонду фінансування будівництва при виконанні умов договору не відбулося.

З вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 р. N 995 „Про Порядок затвердження титулів будов (об'єктів), будівництво яких здійснюється із залученням бюджетних коштів або коштів підприємств державної власності” (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2006 року N 663) не випливає обов'язку затвердження титулу будови при укладенні договору про спільну діяльність. Титули складаються тільки для тих будов (об'єктів), які забезпечені на 1 вересня року, що передує плановому, затвердженими в установленому порядку проектно-кошторисною документацією, у тому числі техніко-економічним обґрунтуванням, робочими кресленнями і кошторисами обсягу робіт, який необхідно виконати у плановому році відповідно до нормативних показників. У зв'язку з достроковим припиненням договору від 28.08.06 року відповідно до умов додаткової угоди №1 від 30.08.06 року, затвердження титулу будови не могло відбутися.

Укладення договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ та додаткової угоди №1 до договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ від 30.08.06 року між Міністерством оборони України та ТОВ „П'ятий елемент” не призвело до порушень прав та інтересів позивача ТОВ „Архітектура люкс” як господарюючого суб'єкта.

Отже вимоги позивача   про визнання недійсним Договору про спільну діяльність у будівництві житла (без об'єднання вкладів учасників) від 28.08.06 року №227/ДБ-21СПЗ є необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства.

Відповідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.  Обов’язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред’явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення.

На думку апеляційної інстанції позивачем не доведено свої позовні вимоги і тому вони не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд повно з'ясував всі обставини справи та дав їм належну оцінку. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли привести до зміни чи скасування рішення по справі, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ „Архітектура люкс” залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 26.07.07 року по справі №3/338 -  без  змін

Матеріали справи №3/338 повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

04.10.07 (відправлено)