ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2007 р.
№ 6/169

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В.,

розглянувши

касаційну скаргу
державного підприємство  "Донецька  залізниця" (далі  Залізниця)

на рішення
господарського суду Донецької області

від
20.06.07

у справі
№ 6/169

господарського суду
Донецької області

за позовом
Залізниці

до
відкритого акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча" (далі Товариство)

про
стягнення  811,20 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Ніколаєв О.С. (за дов. № Н-01/4001 від 25.12.05);

- відповідача:
Камінченко Н.В. (за дов. № 09/2513 від 29.06.07).

Ухвалою від 02.08.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Савенко Г.В., Ходаківської І.П., утвореному розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 09.04.04, касаційна скарга Залізниці № 2/32 від 03.07.07 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 13.09.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв’язку з перебуванням суддів Савенко Г.В., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 12.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 6/169 господарського суду Донецької області створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Кравчук Г.А., Муравйов О.В., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін повідомлено на початку судового засідання 13.09.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.09.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 20.06.07 господарського суду Донецької області (суддя Подколізна Л.Д.) в задоволенні позовних вимог Залізниці відмовлено.

Вказане рішення мотивовано тим, що чинними нормативно-правовими актами відповідальності за невиконання плану перевезень по залізницях, які передають вантаж за кордон, не передбачено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Залізниця звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 20.06.07 господарського суду Донецької області скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким стягнути з Товариства штраф у розмірі 811,20 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту місцевим судом було порушено норми матеріального права, а саме: ст.ст. 106, 107 Статуту залізниць України, п. 6.7 Правил планування перевезень вантажів, ст.ст. 13, 36 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

Зокрема, скаржник звертає увагу на різне тлумачення Залізницею та Товариством правових положень, що стосуються стягнення штрафу за невиконання плану по залізницях призначення в тих випадках, коли залізниця призначення, тобто кінцевої доставки вантажу, знаходиться за межами України.

У своєму відзиві на касаційну скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попереднєю судовою інстанцією на підставі матеріалів справи 25.03.04 між Залізницею та Товариством укладено договір № 84/2462 про організацію перевезень вантажів, відповідно до п. 2.1.1 якого Товариство взяло на себе зобов'язання, зокрема, пред'являть Залізниці в установлені строки проекти місячних планів перевезень.

Вирішуючи спір місцевий суд встановив, що Товариство заявило на грудень 2006 року перевезень на експорт 37 155,00 тон вантажу в 558 вагонах, який к кінцю місяця було зменшено до 37 000,00 тон в 556 вагонах. При цьому, встановлено, що Залізниця погодила план перевезень за грудень у вказаному обсязі.

На підставі доказів, наданих сторонами у справі, судом першої інстанції встановлено, що на виконання п. 6.3 Правил планування перевезень вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 09.12.02 № 873, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.12.02 за N 1030/7318 (далі Правила), весь обсяг з 16 вересня до кінця місяця було розбито на середньодобові норми вантаження, а облік виконання плану здійснювався по обліковій картці

№ 764 на грудень 2006 року. Водночас, встановлено, що заповнення облікової картки та результатів перевезення здійснювалось в порядку, передбаченому п. 6.5.3 Правил, тобто щодекадно, з урахуванням виконання норм щодобового навантаження.

При вирішенні спору по суті попереднєю судовою інстанцією встановлено, що по усім декадам Товариство не виконало загальний план вантажоперевезення, та з нарахованим штрафом у сумі 11 304,00 грн. погодилось. Водночас встановлено, що Товариством не були виконані декадні плани по дорогах призначення за другу та третю декади.

На підставі пояснень Залізниці попереднєю судовою інстанцією встановлено, що у другій декаді кінцевим планом передбачалось перевезення вантажів по Донецькій залізниці: через станцію переходу Красна Могила було заплановано до перевезення 53 вагони, проте фактично завантажено та перевезено 32 вагони, у зв'язку з чим недовантаження по Донецькій залізниці склало 21 вагон.

Також, місцевим судом встановлено, що по Одеській залізниці Товариством планувалось перевезти в Молдавію через станцію Кучурган 9 вагонів, проте фактично перевезено 1 вагон, у зв'язку з чим недовиконання склало 8 вагонів, а всього по дорогам призначення довезено 29 вагонів.

Судом першої інстанції встановлено, що врахувавши вимоги п. 6.7 Правил щодо того, що від загального недовантаження по дорогам віднімається недовантаження по загальному плану (у даному випадку 5 вагонів), Залізниця нарахувала товариству штраф на 24 вагони по 20,80 грн. а всього на суму

499,20 грн.

Крім того, на підставі матеріалів справи попереднєю судовою інстанцією встановлено, що у третій декаді по кінцевому плану перевезення планувалось всього перевезти 253 вагони, проте фактично перевезено 152 вагона, а отже загальне недовантаження по дорогам призначення склало 59 вагонів, у т.ч. по Південно-Західній залізниці 36 вагонів, по Південній –18 вагонів, по Одеській –5 вагонів.

При вирішенні спору по суті судом першої інстанції встановлено, що врахувавши недовантаження по загальному плану в кількості 49 вагонів, Залізниця нарахувала Товариству штраф по дорогах призначення за 10 вагонів (59-49) у сумі 208,00 грн.

Також, місцевим судом встановлено, що з урахуванням наведених обставин Залізницею за другу та третю декаду по дорогам призначення нараховано Товариству штраф в розмірі 707,20 грн.

Крім того, на підставі матеріалів справи суд першої інстанції встановив, що по обліковій картці № 12/501 було заплановано до перевезення 1 500,00 тон вантажу у 23 вагонах. При цьому, встановлено, що Товариство виконало план другої та третьої декади по загальному перевезенню, однак, як вказує Залізниця, по дорогам призначення не довіз 6 вагонів, у зв'язку з чим, з урахуванням недовантаження загального плану у третій декаді недовантаження по дорозі склало 3 вагона, за що Товариству нараховано суму штрафу в розмірі 62,40 грн., а всього по двом декадам цієї облікової картки штраф по дорогам призначення склав за 5 вагонів 104,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв'язку з наведеними обставинами Залізниця вважає, що по двом обліковим карткам загальна сума нарахованого штрафу складає 811,20 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 306 Господарського кодексу України загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів, визначаються цим кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується із

ст. 908 Цивільного кодексу України, передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до п. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.98 № 457 (далі Статут), цей Статут визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Міжнародні перевезення вантажу, пасажирів, багажу та пошти здійснюються відповідно до правил, двохсторонніх та багатосторонніх міжнародних договорів 5 (транспортних конвенцій), які відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства України.

Статтею 4 Статуту встановлено, перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення. Одним із таких багатосторонніх договорів є Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.51 (далі Угода), яка була ратифікована Україною 05.06.92.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що за змістом ст. 106 Статуту за невиконання плану перевезень по залізницях призначення вантажовідправник сплачує штраф за вагон (контейнер) у розмірі однієї добової ставки за користування вагоном (контейнером).

За змістом п. 7.6.10 Правил планування перевезень вантажів визначення відповідальності за невиконання плану перевезення та нарахування штрафу провадиться у порядку, установленому Статутом залізниць України і Правилами.

При цьому, ст. 107 Статуту передбачено вичерпний перелік підстав за яких вантажовідправник звільняється від сплати штрафу за невиконання плану перевезень, а саме, у разі: а) стихійного лиха (замети, смерч, повінь, пожежа, землетрус тощо), що підтверджено відповідними документами згідно з Правилами і призвело до припинення руху на залізничних під'їзних коліях, або якщо згідно з чинним положенням виконувати вантажні роботи заборонено, а також у разі аварії на підприємстві, через що було припинено виробництво відвантажуваної продукції протягом не менше як трьох діб підряд; б) обмеження перевезень згідно із ст. 29 цього Статуту; в) невикористання вагонів (контейнерів), поданих понад планову норму без письмового погодження з вантажовідправником; г) виконання плану в тоннах вантажів, перевезення яких планується у тоннах і вагонах; д) надолуження недовантаження, допущеного протягом декади. У разі коли вантажовідправник шляхом ущільненого завантаження вагонів (контейнерів) використав менше запланованої кількості вагонів (контейнерів), штраф за недовантаження відповідної кількості вагонів (контейнерів) не стягується. Якщо вантажовідправник письмово відмовився від вагонів (контейнерів), передбачених заявкою, не менш ніж за дві доби до дня завантаження, розмір штрафу зменшується на третину.

Відповідно до п. 1.2 р. 3 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України і Коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів цього Збірника, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 15.11.99 № 551, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.12.99 за

№ 828/4121, за невиконання плану перевезень по українських залізницях призначення відправник сплачує штраф за вагон (контейнер) у розмірі однієї добової ставки плати за користування вагоном (контейнером).

Згідно ст. 7 § 6 Угоди відправник вантажу зобов'язаний у накладній на перевезення вантажу вказати вихідні прикордонні станції переходу (перетинання державного кордону), які і визначають залізницю призначення на території України.

Статтею 13 Угоди, що називаються “Тарифи. Нарахування провізних платежів і штрафів”, зокрема у §§ 2 і 3 зазначено, що пата за перевезення вантажу обчислюється по найкоротшій відстані, визначеній застосовуваним тарифом, у напрямку через ті прикордонні станції, що зазначені в накладній; провізні платежі і штрафи за перевезення по залізницям країни відправлення і країни призначення обчислюються в місцевій валюті.

Параграф 6 ст. 7 Угоди закріплює, що в накладній відправник повинен зазначити вихідні граничні станції країни відправлення та транзитних країн, через які повинен проїхати вантаж.

Юридичний аналіз змісту Угоди свідчить, що її правові положення не встановлюють відповідальності по планових обсягах перевезень.

Водночас, ст. 36 Угоди встановлено, що за відсутності в даній Угоді необхідних положень застосовуються положення, викладені у внутрішніх законах і правилах відповідної країни, залізниця якої є учасницею даної Угоди.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що відповідно до п.п. 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення місцевим судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення, ухвалене у справі, підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємство  "Донецька  залізниця" № 2/32 від 03.07.07 задовольнити частково.

Рішення від 20.06.07 господарського суду Донецької області у справі

№ 6/169 господарського суду Донецької області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Кравчук

О.Муравйов