ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

11.10.07                                                                                           Справа№ 15/191а

за позовною заявою ДП „Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів Львівської області”, м.Львів

до відповідача  ДПА у Львівській області, м.Львів

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління державного казначейства у Львівській області, м.Львів

про стягнення  94969,25 грн.

Суддя   Т.Костів

при секретарі О.Вітинській

Представники

Від позивача: Беренда А.М. (довіреність б/н від 23.08.2007р.).

Від відповідача: Яремчук О.В. (довіреність № 198/10-406 від 09.02.2007р.)

Від 3-ої особи: Ожибко П.І. (довіреність № 13-21/1283 від 13.03.2007р.).

Суть спору: Державне підприємство “Управління експлуатації адмінбудинків податкових органів Львівської області”, м.Львів звернулось із позовом до Державної податкової адміністрації у Львівській області, м.Львів за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Управління державного казначейства у Львівській області, м. Львів, про стягнення 94969,25 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 10.07.2007р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд на 30.08.2007 р. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду від 30.08.2007р., 06.09.2007р., 25.09.2007р.

Представникам сторін роз’яснено їх права згідно зі ст.ст.49, 51 КАС України. У відповідності до ст. 71 КАС України справа слухається за наявними у ній матеріалами.

Представник позивача у судових засіданнях позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що рішенням господарського суду Львівської області від 10.05.2006 р. з позивача було вирішено стягнути кошти, отримані від реалізації цукру-піску, незаконно вилученого та переданого позивачу на реалізацію як безхазяйного працівниками відповідача. Посилаючись на ст. 1191 ЦК України як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача у порядку регресу стягнуті із позивача кошти.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву. Ствердив, зокрема, що у відповідності до ст. 1192 ЦК України право вибору відповідача належить позивачу. Позивач у справі №5/2799-25/352 обрав відповідачем позивача по даній справі. Вважає, що відповідач не несе обов’язку перед позивачем відшкодувати завдану шкоду. Просить у позові відмовити.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору пояснив, що списання коштів з рахунку позивача було проведено у відповідності із Порядком примусового списання (стягнення) коштів з рахунків установ і організацій, відкритих в органах Державного казначейства, затвердженого наказом №175 від 05.10.2001 р.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Постановою господарського суду Львівської області від 10.05.2006 р. у справі №5/2799-25/352 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Ходорівський цукровий завод” до відповідача – 1 –державної податкової адміністрації у Львівській області, відповідача –2 –споживчого товариства “СБ”, відповідача –3 –відділення державного казначейства у Жовківському районі Львівської області, відповідача –4 –державного підприємства “Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів”, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –товариства з обмеженою відповідальністю “Золочівагро” про стягнення 122860,46 грн. на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Державної податкової адміністрації у Львівській області, позовні вимоги було задоволено повністю.

При цьому, суд встановив, факт завдання шкоди незаконними діями працівників ДПА у Львівській області, а саме вилучення належного позивачу цукру-піску. Суд також встановив, що вартість реалізованого позивачем по цій справі цукру складала 88237,94 грн., з яких лише 1902,25 грн. було перераховано ним до державного бюджету платіжним дорученням №1253 від 12.04.2005 р. Таким чином, суд вирішив стягнути з відділення державного казначейства у Жовківському районі Львівської області фактично отримані 1902,25 грн., з державного підприємства “Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів” 86335,69 грн., що залишились.

Рішення набрало законної сили, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 02.11.2006 р. З постанови державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області про закінчення виконавчого провадження від 13.07.2007 р. випливає, що зазначене судове рішення було фактично виконано.

Сторони посилаються на ці факти, не заперечуючи встановлених судом обставин.

Позивач ствердив, що окрім встановлених судовим рішенням 1902,25 грн., він перерахував до державного бюджету і решту суми платіжними дорученнями №№ 1118, 1117, 302-308, однак, призначення платежу вказав за відомо неправильне, оскільки у позивача станом на дату перерахунку коштів була відсутня інформація щодо дійсної підстави платежу. Проте, такі доводи не заслуговують на увагу та не доведені суду у встановленому порядку належними доказами. Відсутність на дату проплати підстави платежу унеможливлює проведення самого платежу. Згідно із ч. 1 ст. 1090 ЦК України, зміст і форма платіжного доручення та розрахункових документів, що подаються разом з ними, мають відповідати вимогам, встановленим законом і банківськими правилами.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою не залежно від вини цих органів. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. При цьому, посилання відповідача на право вибору позивачем відповідальної особи суперечать законодавству та спростовуються змістом ст. 1192 ЦК України, згідно із якою за вибором потерпілого обирається не відповідальна особа, а спосіб відшкодування завданої шкоди.

Водночас, матеріали справи свідчать, що шкода, завдана товариству з обмеженою відповідальністю “Ходорівський цукровий завод” незаконними діями державної податкової адміністрації у Львівській області, полягала у безпідставному вилученні майна –цукру, та, відповідно, безпідставного його набуття позивачем по даній справі. Обраний у відповідності до ч. 1 ст. 1192 ЦК України товариством з обмеженою відповідальністю “Ходорівський цукровий завод” спосіб відшкодування шкоди полягав лише у поверненні вартості безпідставно вилученого майна, частина вартості якого в сумі 86335,69 грн. безпідставно залишалась у розпорядженні державного підприємства “Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів”. Таким чином, стягнення з позивача по цій справі вказаної суми не призвело до зменшення його майна, а носило щодо нього характер повернення майна, набутого або збереженого без достатньої правової підстави. Відповідно, суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення з відповідача цієї суми не підлягає задоволенню.

Як випливає з позовної заяви, решта суми, яку просить стягнути позивач з відповідача, являє собою суму виконавчого збору. Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України “Про виконавче провадження” виконавчий збір підлягає стягненню з боржника у випадку невиконання  рішення у наданий державним виконавцем строк на добровільне виконання. Відповідно, зазначена сума була стягнута з позивача не у зв’язку із діями відповідача, а внаслідок невиконання обов’язкової вимоги державного виконавця. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України, стягнення такої суми у порядку регресу з відповідача по даній справі не передбачається.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Однак, не зважаючи на вжиті судом заходи  та створені сторонам умови, позивачем не доведено суду у встановленому порядку під ставність заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити. Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 161-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          У позові відмовити повністю.

2.          Заходи забезпечення адміністративного позову, вжиті ухвалою господарського суду Львівської області від 12.07.2007 р. –скасувати.

Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя                                                                                                       Костів Т.С.