СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

31 жовтня 2007 року

Справа № 20-11/319

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

позивача:
ОСОБА_1, довіреність №
3   від 03.01.07;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя Дмитрієв
В.Є.) від 23.07.2007 у справі № 20-11/319

за позовом           приватного підприємства "Футурум"
(вул. Леніна, 3,Тернівка, м. Севастополь,99716)

до           суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_2(АДРЕСА_1)

про витребування майна з
незаконного володіння та стягнення заборгованості у розмірі 10633,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Севастополя від 23.07.2007 у справі № 20-11/319 позов задоволено.

Зобов`язано суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2усунути перешкоди у користуванні приватному
підприємству „Футурум” нежитловим приміщенням в будинку в п. Рідне, по вул.
Центральна, 40 загальною площею 96 кв. м., яке складається із торгівельного
залу та підсобних приміщень, впродовж семи днів з моменту набрання рішенням
законної сили.

Стягнуто з суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_2на користь приватного підприємства  „Футурум”
заборгованість в розмірі 5636,44 грн., з яких 3096,0 грн. -основна
заборгованість, 2064,00 грн. -неустойка, 46,44 грн. -3 % річних,  430,00 грн. -штраф, а також державне мито в
розмірі 187,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу в сумі 118,00 грн.

В основу рішення головним чином
покладені норми статей 525, 526, 530, 785 Цивільного кодексу України в частині
про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та стягнення суми боргу,
а також норми статей 546, 549, 611, 625 Цивільного кодексу України відносно
стягнення суми неустойки та 3% річних.

Не погодившись з цим судовим актом,
відповідач звернувся до Севастопольського апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, провадження у
справі припинити.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що господарський суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального
права.

Так, відповідач посилається на
копію договору, яку він надавав суду першої інстанції і яку суд необґрунтовано
відхилив в якості доказу без зазначення будь-яких причин. Суб'єкт
підприємницької діяльності  ОСОБА_2посилається
на те, що даний спірний договір був пролонгований до 31.12.2007, про що
свідчить останній аркуш договору, копію якого він додав до апеляційної скарги.

Крім того, відповідач вважає, що у
нього заборгованості перед позивачем взагалі немає, оскільки таку
заборгованість має саме приватне підприємство "Футурум" (в порядку
правонаступництва за зобов'язаннями КСП „Пам'ять Леніна”), доказом чого є акт
звірки, з якого вбачається, що заборгованість за 2004 рік позивача перед
відповідачем становить близько 24000,00 грн.

Також, відповідач не погоджується з
розміром державного мита, яке було стягнуто з нього на користь позивача.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не
скористався, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до статті 98
Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були
належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України, зобов'язує сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання
представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без
їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в
межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим розглянути
справу за відсутності відповідача за наявними документами в матеріалах справи.

Повторно розглянувши справу у
порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши
матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2підлягає
задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
23.10.2000 між КСП “Пам`ять Леніна” (правонаступником якого являється приватне
підприємство „Футурум”  (орендодавець) та
суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2(орендатор) був укладений
договір оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до умов Договору позивач
передає, а відповідач приймає у платне строкове користування майно -нежитлове
приміщення в будинку в п. Рідне, по вул. Центральна, 40 загальною площею 96 кв.
м. , яке складається із торгівельного залу та підсобних приміщень  для використання під магазин.

Пунктом 2.1 Договору встановлена,
що договір діє з моменту підписання по 24.10.2001.

Згідно з пунктом 4.1 Договору за
орендоване приміщення орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату в розмірі
0,9 грн. за кв. м., щомісячна орендна плата складає 86,00 грн., орендар
зобов`язаний здійснювати оплату орендної плати не пізніше 20 числа поточного
місяця.

Однак, обставини справи свідчать
про те, що сторони продовжували виконувати умови Договору після закінчення
строк дії у зв`язку з чим, вважали його пролонгованим декілька разів.

У зв`язку з істотним
порушенням  умов Договору листом № 43 від
29.01.2004 позивач надіслав на адресу відповідача лист-повідомлення (а. с. 75,
83), де повідомляє відповідача про одностороннє розірвання Договору  з 01.03.2004 та з проханням звільнити
орендоване приміщення в строк до 04.03.2003. Лист отриманий відповідачем, про
що свідчить поштове повідомлення  (а. с.
76, 84).

При цьому, господарський суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що Договір оренди припинив свою дію
01.03.2004.

Однак, судова колегія не може
погодитися з вірністю такого висновку з огляду на наступні обставини та норми
законодавства.

Згідно з пунктом 1 статті 208
Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між
юридичними особами.

Відповідно до статті 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо
його зміст зафіксований в одному або кількох документах,  у листах, телеграмах, якими обмінялися
сторони.

Так, у пункті 2.1 Договору сторони
чітко домовились, що він діє з моменту підписання по 24.10.2001. Будь-яких
умов, про продовження строку дії договору ще на певний строк при відсутності
заперечень сторін щодо такої пролонгації,
договір оренди в письмовій формі не містить. Також сторонами не доведено
існування будь-якого додатку до цього договору.

Згідно зі статтею 101
Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази приймаються
судом, якщо заявник обґрунтував
неможливість  їх  подання
суду  першої  інстанції
з причин, що не залежали від нього.

З цього приводу судовою колегію не
приймається в якості доказу копія договору оренди нежитлового приміщення, яка
додана відповідачем до апеляційної скарги і яка відрізняється останнім аркушем.
Надана відповідачем копія договору судом першої інстанції не розглядалася
взагалі і причини неподання цього документу місцевому суду суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_2не наведені. Більш того, судова колегія із
сумнівом ставиться до належності цього доказу, оскільки напис про продовження
дії договору вчинена особою-родичем суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_2- ОСОБА_2.

Відповідно до п. 7.2 Договору
дострокове розірвання Договору орендодавцем можливе  при порушенні умов даного Договору.

В період дії договору, будь-яких
повідомлень сторін про розірвання договору матеріали справи не містять.

Таким чином, необхідно зробити
висновок, що договір оренди припинив свою дію 24.10.2001. При цьому, лист
позивача № 43 від 29.01.2004 (а. с. 75, 83) апеляційною інстанцією приймається
в якості доказу наявності вимоги про звільнення орендованого приміщення.

Відповідно до частини 1 пункту 4
Закону України “Про оренду державного та комунального майна” оренда майна інших
форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не
передбачено законодавством та договором оренди.

Пунктом 3 статті 18 Закону України
“Про оренду державного та комунального майна”, передбачено, що орендар
зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Враховуючи, що відношення сторін
продовжували існувати після прийняття Цивільного кодексу України в нової
редакції, колегія суддів вважає, що у даній справі необхідно керуватися нормами
Цивільного кодексу України в редакції 2004 року.

Відповідно до статей 525, 526
Цивільного кодексу України та положень
статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні
виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого
законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або зміна його
умов не допускається,  якщо інше не
встановлено договором чи законом.

Господарський суд міста Севастополя
обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідачем не сплачувалася грошова
сума за користування майном, в результаті чого, у нього утворилася
заборгованість в розмірі 3096,00 грн.

Оскільки відповідач продовжував
користуватися спірним приміщенням, то, в цілому, висновок місцевого
господарського суду про необхідність задоволення вимог позивача в частині
стягнення суми боргу за користування нежитловим приміщенням є вірним.

Відповідно до пункту 1 статті 785
Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була
одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в
договорі.

На момент подачі позовної заяви
відповідач зобов`язання за договором не
виконав.

Пунктом 1 статті 27  Закону України “Про оренду державного та
комунального майна” передбачено, що у разі розірвання договору оренди,
закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства
орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах,
зазначених у договорі оренди.

Відповідно до пункту 1 статті 1212
Цивільного кодексу України Особа,  яка
набула майно  або  зберегла
його  у  себе
за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),  зобов'язана
повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли
підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, пунктом 3 вищенаведеної
статті встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про
витребування майна власником   із  чужого
незаконного володіння.

Таким чином, місцевий господарський
суд також правомірно зазначив, що для захисту прав та інтересів приватного підприємства
"Футурум" вимоги про звільнення приміщень підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2 статті 785
Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відповідно до умов договору орендна
плата складала  86,00 грн.

За розрахунком позивача, неустойка
за період з 01.10.2004 по 01.10.2005 (а не з 01.03.2004 по 01.10.2005 як
помилково вказав суд першої інстанції) склала
2064,00 грн. Апеляційною інстанцією перевірений розрахунок позивача та
він вважається правомірним, оскільки період за який позивач просить стягнути
неустойку, входить в межі періоду в який відповідач неправомірно займав приміщення.
Таким чином, господарський суд міста Севастополя також вірно по суті дійшов до
висновку про необхідність задоволення цих вимог.

Вимоги позивача про стягнення з
відповідача штрафу у розмірі 430,00 грн. та 3% річних в розмірі 46,44 грн.
також є обґрунтованими.

Так, згідно статтям 546, 549 та
пункту 3 статті 611  Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема,
сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до пункту 5.3 Договору,
у випадку порушення будь-яких умов Договору орендар сплачує орендодавцю штраф в
розмірі 5-ти кратному розмірі місячної орендної плати.

Згідно зі статтею 625 Цивільного
кодексу України,  боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити кредитору
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки,
а також 3%  річних від простроченої суми,
якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Апеляційна інстанція, дослідивши
доводи заявника апеляційної скарги в частині неправомірного стягнення з нього повної
суми сплаченого позивачем державного мита, вважає їх обґрунтованими, у зв'язку
з наступним.

Відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу України суд покладає на відповідача
витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Задовольняючи позовні вимоги лише у
розмірі 5636,44 грн. (з урахуванням уточнень суми позову, тобто відмови від їх
частини), державне мито, яке підлягає стягненню з відповідача, відповідно
складає 56,36 грн. Крім того, також підлягають задоволенню немайнові вимоги
позивача, у зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню додатково сума
державного мита у розмірі 85,00 грн.

Таким чином, загальна сума
державного мита, яку суб'єкт підприємницької діяльності  ОСОБА_2повинен сплатити на користь приватного
підприємства "Футурум" складає 141,36 грн.

Інші доводи викладені в апеляційній
скарзі, не знаходять свого документального підтвердження у матеріалах справи, а
тому судовою колегією не приймаються до уваги.

Крім того, перевіривши обставини
справи в повному обсязі в порядку статті 101 Господарського процесуального
кодексу України, судова колегія вважає необхідним зазначити наступне.

З матеріалів даної справи
вбачаються неодноразові намагання відповідача затягнути процес розгляду справи
судом першої інстанції та прийняття ним законного та обґрунтовано рішення. Так,
описова частина рішення, що оскаржується, містить обставини та процесуальний
хід розгляду справи, яка вказує на те, що суб'єкт підприємницької діяльності
ОСОБА_2з метою ухилення від своєчасної відповідальності зловживав наданими йому
процесуальними правами (про що також свідчать інші відповідні процесуальні
документи судів першої та касаційної інстанцій). Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України, зобов'язує сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами. Однак, відповідач декілька разів
оскаржував ухвали господарського суду міста Севастополя, які відповідно до норм
господарського процесуального кодексу України оскарженню не підлягають. При
цьому, в обґрунтування висновку про недобросовісність відповідача, свідчить
наявність однакових по суті касаційних скарг на ухвали місцевого суду про
поновлення провадження у справі, які суд першої інстанції безумовно повинен
прийняти згідно норм процесуального законодавства, для дотримання встановлених
строків розгляду справи. Колегія суддів вважає, що у цьому випадку,
господарський суд першої інстанції має право звернути увагу на Інформаційний
лист Вищого господарського суду України від 31.01.2005 № 01-8/157, положення
якого містять наступне.

"Матеріали господарських   справ
свідчать   про   поширення практики подання сторонами у
справі апеляційних і касаційних скарг на ухвали
господарського  суду,  які не може бути оскаржено ні в апеляційному,  ані в касаційному порядку.  Відповідні дії сторін у справі,  як правило,
спрямовані на затягування судового процесу у зв'язку з пересиланням
матеріалів справи до суду вищого рівня і є порушенням приписів статті 22
Господарського  процесуального кодексу
України, зокрема, стосовно обов'язку сторін
добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами,  виявляти
взаємну  повагу  до
прав   і охоронюваних законом
інтересів другої сторони.

Згідно з частиною першою статті 106
та частиною першою статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України,
ухвали відповідно місцевого
господарського суду і апеляційного господарського суду можуть бути
оскаржені у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України
та Законом  України  "Про
відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом". Проте мають місце випадки, коли суд
апеляційної  чи касаційної інстанції
розглядає такі скарги по суті.

З метою   запобігання
відповідним  порушенням  господарським судам слід враховувати таке.

У разі подання касаційної
скарги  на  ухвалу місцевого або апеляційного
господарського суду,  яку  не
може  бути  оскаржено, відповідному  місцевому
або апеляційному господарському суду, до якого надіслано скаргу, слід
відмовляти у прийнятті такої скарги з посиланням на частини першу та  четверту
статті  111-13 Господарського
процесуального кодексу України.

Про відмову  у
прийнятті  апеляційної  чи
касаційної скарги виноситься ухвала.”

Виходячи з вищенаведеного, судова
колегія вважає, що рішення господарського суду міста Севастополя прийнято з
порушенням норм процесуального права, у зв'язку з тим підлягає зміні.

Керуючись статтею 101, пунктом 4
статті 103, пунктом 4 статті 104, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності
ОСОБА_2задовольнити частково.

2.          Рішення господарського суду міста
Севастополя від 23.07.2007 у справі № 20-11/319 змінити.

3.          Пункт 2 резолютивної частини рішення
викласти у наступній редакції:

4.          „2. Стягнути з суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)
на користь приватного підприємства
„Футурум”  (99716 м. Севастополь,
с. Тернівка, б. Леніна, 3; р/р 83 в АБ “Таврика”; МФО  324377, )  заборгованість в розмірі 5636,44 грн., з яких
3096,0 грн. -основна заборгованість, 2064 грн. -неустойка, 46,44 грн. -3 %
річних,  430,0 грн. -штраф, а  також державне мито в розмірі 141,36 грн. та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.”

5.          В іншій частині рішення залишити без
змін.

6.          Господарському суду міста Севастополь
видати наказ.

Головуючий суддя

Судді