ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 р.
№ 35/432

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя:
Першиков Є.В.

суддів
за участю  представників сторін:
позивача –
відповідача -
Данилова Т.Б., Ходаківська І.П.

пр.Ігнатова Н.О. дов. № Н-01/1567 від 16.05.07
пр.Маєвська В.М. дов. № 09-18/1160 від 29.12.06

розглянувши  матеріали касаційної скарги
державного підприємства "Донецька залізниця"

у справі
господарського суду Донецької області

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду  від 19.06.2007р.

за позовом
державного підприємства "Донецька залізниця"

до
відкритого акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь"

про
стягнення 20 512,56грн.

Розпорядженням Заступника голови Вищого господарського суду України  від  03.10.2007 № 02-12.2/286 змінено склад колегії : у зв'язку з відпусткою судді Савенко Г.В. призначено колегію у складі : головуючий суддя Першиков Є.В., судді Ходаківська І.П., Данилова Т.Б.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006 року державне підприємство "Донецька залізниця" звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою про стягнення з відкритого акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" з урахуванням збільшення позовних вимог 3938,16 грн. плати за користування вагонами, затриманими на підходах до станції призначення Сартана Донецької залізниці та збір за зберігання вантажів у вагонах в сумі 16689,60 грн., а всього 20627,76 грн.

Господарський суд Донецької області рішенням від 29.03.2007 у задоволенні позовних вимог відмовив з посиланням на те, що позивач не довів свої позовні вимоги, оскільки вагони з вантажами прибували вантажоодержувачу понад максимальну переробну спроможність під'їзної колії, а також через те, що залізниця не оформила належним чином затримку вагонів на шляху прямування.

Постановою  Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2007 рішення про відмову в задоволенні позовних вимог залишено в силі з підстав недоведеності позовних вимог.

Не погоджуючись з Постановою Донецького апеляційного господарського суду та рішенням Господарського суду Донецької області, державне підприємство "Донецька залізниця" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить прийняті по справі рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги залізниця посилається на прибуття на адресу відповідача у спірний період вагонів з вантажами більше, ніж він встигав вивантажувати, внаслідок чого вагони із вантажами затримувались не лише на станції призначення, а і на підходах до неї, за що  Статутом залізниць України передбачено нарахування плати за користування вагонами та плати за зберігання вантажів у вагонах. Приймаючи від відправників до перевезення вантажі згідно плану перевезень, залізниця не має повноважень узгоджувати з одержувачем час прийому цих вантажів. Суди попередніх інстанцій не врахували ці обставини, чим припустились порушень норм  матеріального права –пунктів 46 та 119 Статуту залізниць України та статті 43 Господарського процесуального права в частині повного, всебічного дослідження всіх обставин справи.

Відповідач відкрите акціонерне товариство "Металургійний комбінат "Азовсталь" у відзиві на касаційну скаргу проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає прийняті по справі судові рішення законними та обгрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, предметом спору є стягнення  плати за користування вагонами, затриманими на станції призначення і на підходах до неї в очікуванні подачі на під'їзну колію через зайнятість під'їзних колій   вантажоодержувача, а також збору за зберігання вантажів в цих затриманих вагонах.

Стаття 3 Закону України "Про залізничний транспорт" встановлює, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", цього закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України та інших актів законодавства.

Стаття 908 Цивільного кодексу України встановлює, що загальні умови перевезення визначаються цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Пункт 5 статті 307 Господарського кодексу України також встановлює, що умови перевезень вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 119 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 ( з наступними змінами і доповненнями) встановлює, що  за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами –суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами ( контейнерами) встановлюється Правилами.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Правила користування вагонами і контейнерами ( розділ 6 Правил перевезень ), затверджені на підставі  пункту 5 Статуту залізниць України Наказом Мінтрансу України від 25.02.1999 № 113 та зареєстровані в Міністерстві юстиції 15.03.1999 за № 165/3458 ( з наступними змінами і доповненнями), у пункті 6 встановлюють, що усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Пункти 9, 10 та 12 Правил користування вагонами і контейнерами регулюють порядок оформлення затриманих на підходах до станції призначення  вагонів, згідно з якими про затримку вагонів і контейнерів з вини вантажовласника на підходах до станції призначення залізниця видає наказ  (додаток 4). Облік затриманих на підходах до станції призначення вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією. Усі дані , вказані в цьому акті, передаються станцією у "Повідомленні про затримку вагонів"( додаток 5) до інформаційно-обчислювального центру залізниці та на станцію призначення. Акт про затримку вагонів складається у 3 екземплярах –один залишається на станції затримки і два додаються до перевізних документів.

Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання ( телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником).

Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.

Судами попередніх інстанцій встановлено, і це вбачається з матеріалів справи,  відповідно до умов Договору, укладеного між ВАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" та  Донецькою залізницею, № 1/27 від 14.09.1999 про експлуатацію під'їзної колії ВАМ МК "Азовсталь" по станції Сартана Донецької залізниці на під'їзну колію відповідача вагони повинні подаватись локомотивом залізниці на приймально-здавальні колії № 21, 22, 23, враховуючи те, що їх кількість не перевищує максимальну переробну спроможність  під'їзної колії 1450 вагонів на добу. Договором встановлені інтервали подавання та забирання вагонів в залежності від роду вантажів.

Протягом 24-25 березня 2006 року на підходах до станції призначення Сартана Донецькою залізницею на станції Кальчик були затримані вагони, які прямували по залізничній маршрутній накладній  № 45205969 на адресу ВАТ МК "Азовсталь".  Вагони з вантажем були затримані на підходах до станції призначення з причини неприйняттям вагонів одержувачем у зв'язку із зайнятістю фронтів вивантаження, про що складено  Акт про затримку вагонів № 11 від 24.03.2006 станції Кальчик Донецької залізниці,  на підставі оперативного наказу № 25 від 24.03.2006 Донецької залізниці.

Відповідно до пунктів 2 та 3 Правил користування вагонами і контейнерами облік часу перебування вагонів на підходах до станції призначення здійснювався станцією Сартана за відомостями плати за користування вагонами №№ 055796, 055803, 055819, 055823, 0806912 за березень 2006 року , за якими нарахована плата за користування вагонами 3938,16 грн. з ПДВ.

Відомості плати за користування вагонами відповідач підписав із зауваженнями, від оплати плати за користування вагонами за час затримки вагонів на підходах до станції призначення відмовився.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в порушення пункту 9 Правил користування вагонами і контейнерами залізницею не надано накази про затримку вагонів на підходах до станції призначення з вини відповідача, також не надано повідомлень вантажоодержувача про затримку вагонів з його вини способом, встановленим пунктом 10 Правил користування вагонами і контейнерами.

Враховуючи порушення порядку здійснення затримки вагонів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач не довів вину відповідача у затримці вагонів на підходах до станції призначення, тому безпідставно нарахував плату за користування спірними вагонами за час затримок вагонів на підходах до станції призначення.

Пункт 46 Статуту залізниць України встановлює, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок  зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Правила зберігання вантажів ( розділ 7 Правил перевезень ), затверджені на підставі  пункту 5 Статуту залізниць України Наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 № 644 та зареєстровані в Міністерстві юстиції 24.11.2000 за № 866/5087 ( з наступними змінами і доповненнями), у пункті 5 встановлюють, що якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені статтею 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Пункт 8 Правил зберігання вантажів  встановлює, що збір за зберігання вантажів у вагонах у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки ( на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо), при цьому термін безоплатного зберігання обчислюється при затримці –з моменту затримки.

Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом  України ( Тарифне керівництво № 1), затверджений  Наказом Мінтрансу України від 15.11.1999 № 551 та зареєстрований Міністерством юстиції 01.12.1999 за № 828/4121 ( з наступними змінами і доповненнями)  в пункті 2 розділу 2 встановлює розміри зборів за  зберігання вантажів, таким чином, збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Підпункт 2.3 пункту 2 розділу 2 Тарифного керівництва № 1 також встановлює, що за зберігання у вагонах вантажів, що мають вивантажуватись на місцях загального і незагального користування, але не подані під вивантаження з вини одержувача, збір справляється після закінчення терміну безоплатного зберігання.

Станцією призначення Сартана Донецької залізниці за зберігання вантажу у 55 вагонах на станції Кальчик по накопичувальній картці № 2605530 за травень 2006 року нарахувала збір в сумі 16689,60 грн. з ПДВ. Представник вантажоодержувача підписав накопичувальні картки із застереженням.

Згідно пункту 129 Статуту залізниць України та пункту 3 Правил складання актів ( розділ 28 Правил перевезень вантажів) акти загальної форми складаються  для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності вантажовідправника, вантажоодержувача або перевізника

Станція Кальчик Донецької залізниці склала Акт про затримку вагонів №11 24.03.2006р. форми ГУ-23а , а акт загальної форми про зберігання вантажів у вагонах в матеріалах справи відсутній.

Правила зберігання вантажів та Тарифне керівництво №1  передбачають  сплату збору за зберігання вантажів у вагонах, якщо вагони  затримані або не подані під вивантаження з вини  одержувача,  а оскільки суди дійшли висновку про недоведеність позивачем обґрунтованості затримки вагонів на підходах до станції призначення, то обґрунтованим є і висновок судів про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення збору за зберігання вантажів у затриманих вагонах.

Оскільки позовні вимоги про стягнення  плати за користування вагонами та  збору за зберігання вантажу визнані недоведеними належними засобами доказування у відповідності із вимогами ст.34 Господарського процесуального кодексу України та такими, що не підлягають задоволенню по суті, господарські суди обґрунтовано не досліджували питання стосовно дотримання строків позовної давності для звернення з позовом.

Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій винесені з дотриманням вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Стаття 1117 Господарського процесуального кодексу України встановлює межі перегляду справ у касаційній інстанції: переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин касаційна скарга державного підприємства "Донецька залізниця" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2007р. не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу державного підприємства "Донецька залізниця" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2007р. залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2007р. у справі №35/432 залишити без змін.

Головуючий                                                                   Є. Першиков

Судді                                                                             Т. Данилова

І. Ходаківська