КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2007                                                                                           № 2/165

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Моторного О.А.

суддів:                                          Кошіля В.В.

Вербицької О.В.

при секретарі:                     О.В.Вінницька

За участю представників:

від позивача:          Гринчук О.Ю.,

від відповідача:          Тарицька Н.О., Михалюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Більшовик"

на рішення Господарського суду м.Києва від 11.07.2007

у справі № 2/165 (Домнічева І.О.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд"

до                                                   Відкритого акціонерного товариства "Більшовик"

про                                                  стягнення 5065104,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 5065104,63 грн. збитків, завданих внаслідок протиправних дій відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2007 у справі № 2/165 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 5 065 104,63 грн. збитків, 25500 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати повністю з підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, а також прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне:

Відповідач - Відкрите акціонерне товариство “Науково-виробниче підприємство “Більшовик” є правонаступником Відкритого акціонерного товариства “Більшовик”.

01.11.1999 між ТОВ “Техенергобуд” та ВАТ “Більшовик” укладено договір № 27-Б-99 оренди будинку, споруди (іншого об’єкта нерухомості), згідно з п. 1 якого в оренду позивачеві було передано службові кімнати в приміщенні заводоуправління загальною площею 82,65 кв.м. за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 49/2.

09.08.2001 між позивачем та відповідачем укладено Угоду про зміни і доповнення до договору №27-Б-99 від 01.11.1999. Згідно з п. 1 Угоди від 09.08.2001 відповідач надав в оренду позивачеві додаткову площу на території цеху №20  528 кв.м. та гаражних боксів площею 36 кв.м., приміщення електрокарної дільниці цеху №20 з обладнанням площею 18 кв.м. Загальна площа додатково взята в оренду становить 637 кв.м.

Пункт 4 Договору від 01.11.1999 передбачає термін оренди, який складає 2 роки з моменту прийняття об’єкту, що орендується. При цьому, якщо жодна сторона в термін 3 місяці до закінчення терміну дії даного договору не заявить про намір його розірвати даний договір автоматично пролонгується на термін 2 роки.

Угодою від 30.12.2004 позивач та відповідач з 01.01.2005 розірвали договір №27-Б-1999 від 01.11.1999 та Угоду про зміни та доповнення до нього від 09.08.2001.

Таким чином, дія договору від 01.11.1999 пролонговувалася сторонами і договір був чинним до 01.01.2005. Зазначене підтверджується також листом відповідача № 550-33 від 06.04.2004, претензією відповідача №13 від 09.04.2004, листом відповідача №1363-13 від 25.08.2004.

17.09.2002 між позивачем та відповідачем було укладено договір №27-Б-99 оренди будинку, споруди (іншого об’єкта нерухомості), згідно з яким в оренду позивачеві було передано службові кімнати в приміщенні заводоуправління загальною площею 82,65 кв.м. за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 49/2.

Угодою від 30.12.2004 позивач та відповідач розірвали договір №27-Б-1999 від 17.09.2002.

Згідно ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Чинність договорів оренди від 01.11.1999 та від 17.09.2002 у 2004 році встановлена рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 3/244 від 15.07.2004 і постановою Київського апеляційного господарського суду в справі № 3/244 від 21.09.2004, а також підтверджується матеріалами справи.

Як встановлено судом першої інстанції, за домовленістю сторін спору позивач розмістив на території відповідача (м. Київ, просп. Перемоги, 49/2) установку для виготовлення бітумних емульсійних матеріалів, яка належить позивачеві.

Відповідач в апеляційній скарзі заперечує наявність домовленості між сторонами щодо розміщення установки на території відповідача, а також сам факт розміщення установки.

Однак, з такими запереченнями колегія суддів погодитись не може, оскільки домовленість сторін спору про розміщення установки на території відповідача підтверджується, зокрема, прив’язкою установки до заводських мереж від 2001 року, розрахунком витрат тепла і пару на установку виготовлення бітумних емульсійних матеріалів від 18.09.2002, договором № 81Э-02 на користування електричною енергією від 01.09.2002, договором № 81Т-03 на постачання теплової енергії і холодної води на обладнання для приготування бітумних матеріалів ТОВ “Техенергобуд” від 01.03.2003, які укладені між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст. 42, 44, 45 ЦК УРСР (чинного на момент розміщення установок на території відповідача) угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі; угоди між юридичними особами укладаються в письмовій формі, недодержання форми угоди тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

З вищенаведеного вбачається, що між сторонами було укладено усну угоду про розміщення позивачем установки для виготовлення бітумних емульсійних матеріалів на території відповідача.

Підтвердженням того, що протягом 2004 року установка для виготовлення бітумних емульсійних матеріалів знаходилася на території орендованих позивачем у відповідача об’єктів, є договір застави від 26.12.2003, договір страхування № 26244 від 23.01.2004, звіт про експертну оцінку вартості майна від 31.12.2004.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист відповідача від 05.03.2005 № 302-1, адресований КРУ Банку “Фінанси та кредит”, в якому зазначено, що установка по виготовленню бітумно-емульсійних паст, яка належить ТОВ “Техенергобуд”, дійсно знаходиться на території відповідача за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 49/2.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про недоведеність права власності позивача на установку. Однак, по-перше, питання права власності на установу не стосується предмету спору, і по-друге, у п. 1.1 договору застави від 26.12.2003 вказано, що установка для виготовлення бітумно-емульсійних паст та мастик належить позивачу на праві власності.

Також, відповідач посилається на те, що установка є непридатною для виробництва бітумно-емульсійних матеріалів, оскільки не має сертифікату. Проте, згідно наказу Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України № 498 від 25.09.2002 “Про затвердження Переліку продукції, що підлягає обов’язковій сертифікації в України” (в редакції, що діяла у 2004 році) установка для виготовлення бітумних емульсійних матеріалів не підлягає обов’язковій сертифікації.

Щодо посилання відповідача на відсутність дозволу пожежотехнічної організації МНС України, то згідно п. 3.8 Технічних умов РСТ УРСР 5027-89 “Паста и мастика битумная эмульсионная на твердых эмульгаторах” бітумна мастика є пожежовибухобезпеченою речовиною.

У зв’язку зі зміною керівництва та переглядом орендної плати відповідач листом № 550-33 від 06.04.2004 запропонував позивачу переукласти договори оренди. Позивач на переукладення договорів оренди не погодився. Відповідач з 13.04.2004 почав чинити позивачеві перешкоди в користуванні орендованим та власним майном.

02.06.2004 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні майном.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2004 по справі № 3/244, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2004, позовні вимоги ТОВ “Техенергобуд” задоволено повністю та зобов’язано ВАТ “Більшовик” припинити дії, які перешкоджають ТОВ “Техенергобуд” користуватися майном, а саме не перешкоджати доступу працівників та транспортних засобів ТОВ “Техенергобуд” до орендованих об’єктів та не перешкоджати вивезти належне ТОВ “Техенергобуд” майно з території ВАТ “Більшовик”.

Вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що з 13.04.2004 по 21.09.2004 (дата винесення постанови апеляційного суду) відповідач перешкоджав позивачеві користуватися орендованим та власним майном.

В силу ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановленні у зазначених рішеннях, не потребують доведення.

22.10.2004 позивачем пред’явлений для примусового виконання у відділ Державної виконавчої служби Солом’янського районного управління юстиції в місті Києві наказ Господарського суду міста Києва № 3/244 від 15.07.2004, який було видано 18.10.2004 на виконання рішення Господарського суду міста Києва в справі № 3/244 від 15.07.2004.

29.10.2004 державним виконавцем ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду міста Києва № 3/244 від 18.10.2004; надано строк для добровільного виконання наказу до 05.11.2004. Однак, у встановлений строк відповідач наказ суду не виконав.

08.11.2004 державним виконавцем було винесено зобов’язання про виконання наказу, яким повторно зобов’язано відповідача виконати наказ суду. Відповідач наказ суду не виконав.

24.11.2004 державним виконавцем за участі виконуючого обов’язки голови правління ВАТ “Більшовик”, понятих та представника позивача було складено Акт державного виконавця, яким встановлено, що відповідач наказ суду не виконав.

Заявою вих. №23/12/04 від 23.12.2004 позивач повідомив відділ державної виконавчої служби, що з 22.12.2004 відповідач не чинить перешкоди в користуванні майном і просив закрити виконавче провадження в зв’язку з його виконанням.

01.02.2005 постановою державного виконавця виконавче провадження по примусовому виконанню наказу №3/244 від 15.07.2004 закінчено.

В пунктах 5 Угод про розірвання договорів оренди від 30.12.2004 відповідач підтвердив, що чинив позивачеві перешкоди в користуванні орендованим майном.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач протягом періоду з 13.04.2004 по 22.12.2004 чинив перешкоди позивачеві в користуванні орендованим та власним майном, яке знаходилося на території відповідача за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 49/2, що є порушенням укладених сторонами договорів.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов’язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред’явлення позову, якщо інше не передбачено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв’язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включається неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороною.

Позивач звернувся про стягнення збитків, завданих протиправними діями відповідача, у розмірі 5 065 104,63 грн. у вигляді неодержаного прибутку (втраченої вигоди) від здавання транспортних засобів в оренду, від виконання підрядних робіт та від виробництва бітумної мастики.

07.04.2004 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю “Укртрансінвест” було укладено договір оренди транспортних засобів № 01, а 09.04.2004 - договір оренди № 02, згідно умов яких позивач зобов’язався надати ТОВ “Укртрансінвест” в оренду вантажний бортовий КРАЗ, реєстраційний № 08446 КА; вантажний автопідйомник марки ЗИЛ 130, реєстраційний № 11161 КА; легковий пікап марки ИЖ модель 27151, реєстраційний № 38520 КА; автомобіль ГАЗ Газель 33021, реєстраційний № 38501 КА; екскаватор ЕО 2629.

Строк дії договорів встановлено сторонами до 30.11.2004. За користування транспортними засобами ТОВ “Укртрансінвест” зобов’язувалося сплачувати позивачеві орендну плату в розмірі 25 000 грн. на місяць по договору № 01 від 07.04.2004 року, і 26 000 грн. на місяць по договору № 02 від 09.04.2004. За розрахунком позивача за час дії договорів оренди він отримав би прибуток в розмірі 314 472,23 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що вказані транспортні засоби знаходилися на території відповідача і позивач був позбавлений можливості їх використання через перешкоди, які чинив відповідач, у зв’язку з чим, позивач не зміг передати транспортні засоби в оренду і отримати від цього відповідну орендну плату.

Угодами від 29.10.2004 договори оренди № 01 від 07.04.2004 та № 02 від 09.04.2004 були розірвані позивачем та ТОВ “Укртрансінвест”.

Таким чином, позивачу завдано збитки у вигляді неотриманого прибутку від здавання транспортних засобів в оренду.

01.04.2004 між позивачем та Будівельним управлінням АГУ Служби безпеки України було укладено договір №19/12-8 на виконання підрядних робіт, згідно з п. 1.1 якого позивач зобов’язався виконати роботи по оздобленню фасаду та внутрішні оздоблювальні роботи по реконструкції будівлі центру підготовки кадрів співробітників.

Згідно п. 3.1. договору вартість робіт склала 670000 грн., а п. 2.1. договору встановлено термін виконання робіт - з 14.04.2004 по 31.07.2004.

Як вбачається з листа Будівельного управління АГУ Служби безпеки України №19/12-47 від 20.04.2004 та угоди про розірвання договору від 14.12.2004 позивач не зміг приступити до виконання робіт та виконати їх через протиправні дії третіх осіб (Відкритого акціонерного товариства “Більшовик”).

Позивач не зміг виконати умови договору №19/12-8 від 01.04.2004 та, як наслідок отримати винагороду в розмірі 670000грн., оскільки з 13.04.2004 через протиправні дії відповідача він був позбавлений можливості використовувати належне йому майно, яке знаходилося на території орендованих об’єктів, і було необхідне для виконання робіт. Зазначене підтверджується, зокрема, постановами про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.04.2004, від 22.10.2004 та від 07.04.2005.

Крім того, позивачу завдано збитки внаслідок простою установки для виготовлення бітумних емульсійних матеріалів, яка знаходилася на території відповідача.

В матеріали справи міститься наказ позивача № 12-В від 16.03.2004, в якому зазначено, що запуск установки мав відбутися 20.04.2004; установка повинна була функціонувати безперебійно в двозмінному режимі (в тому числі і в вихідні дні та свята) до 31.10.2004. Тобто, строк експлуатації установки складав 195 днів.

Однак, протягом періоду з 13.04.2004 по 22.12.2004 позивач не міг користуватися вказаною установкою, оскільки відповідач не допускав позивача до установки.

Відповідно до Інструкції № 2 по експлуатації установки для виготовлення бітумних емульсійних матеріалів від 12.07.2002 продуктивність установки складає 12 тон продукції за зміну (розділ 3 “Технічні дані”). Тому, протягом строку експлуатації установка мала виробити 4680 тон продукції (195 днів * 2 зміни * 12 тон за зміну).

Ціна однієї тони бітумної мастики складає 1579 грн. без ПДВ. Ціна з податком на додану вартість складає - 1894,80 грн. Собівартість виробництва однієї тони мастики складає 707,07 грн. Виходячи з зазначеного, позивач розрахував розмір збитків від простою установки в розмірі 4 080 632,40 грн.

У 2004 році позивач мав реальну можливість виробити та реалізувати вказаний обсяг мастики, а, отже, мав право розраховувати та міг реально за звичних обставин (якби права позивача не були порушені) отримати прибуток від продажу виробленої продукції.

Про можливість виробити продукцію свідчать ті обставини, що позивачем було придбано частину необхідної сировини, а також укладено договори на поставку інших складових мастики, проведено комплекс заходів по підготовці до запуску установки. Підтвердженням вказаних обставин є контракт № 7 від 10.06.2002, рахунок-фактура, митна декларація та акт інвентаризації станом на 01.04.2004, договір № 813-02 від 01.09.2002, договір № 81Т-03 від 01.03.2003, договір №12 від 23.03.2004, наказ №12-В від 16.03.2004 доповідні записки працівників від 08.04.2004 та 09.04.2004. Можливість реалізувати вироблену мастику підтверджено листами ТОВ “Пола” та ПП “Фірма “Стойма”.

Оскільки в діях відповідача є склад господарського правопорушення (протиправна дія, заподіяння збитків в результаті такої дії, причинний зв’язок між протиправною дією та заподіяними збитками, а також вина боржника), апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 5065104,63 грн. збитків.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об’єктивно з’ясовано обставини справи, винесено рішення про задоволення позову у відповідності до норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства “Науково – виробниче підприємство “Більшовик” не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2007 у справі № 2/165 – скасуванню.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Науково – виробниче підприємство “Більшовик” залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2007 у справі № 2/165 - без змін.

2.          Матеріали справи № 2/165 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Вербицька О.В.

28.09.07 (відправлено)