ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2007 р.
№ 35/121

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого –судді
Дерепи В.І.

суддів :
Грека Б.М. –(доповідача у справі)
Стратієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії Теплотранс” Дніпропетровської міської ради

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.07.07

у справі
№ 35/121

господарського суду
Дніпропетровської області

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Дніпрошина”

до
Комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс”

про
стягнення 626415,03 грн.

за участю представників від:

позивача
Сердюк О.К. (дов. від 02.01.07)

відповідача
Добровольський О.В. (дов. від 07.08.07)

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.08.06 частково задоволено первісний позов та стягнуто із Комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпровської міської ради 647134,62 грн. заборгованості за теплову енергію, 42020,46 грн. пені, 3598,39 грн. втрат від інфляції, 6927,89 грн. річних, 10030,19 грн. витрат по справі та 97 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

У задоволенні зустрічного позову Комунального підприємства із транспортування  покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпропетровської міської ради про стягнення з Відкритого акціонерного товариства “Дніпрошина” 206425,55 грн. вартості втрат теплової енергії за період з 29.12.05 по 03.04.06, 13790,41 грн. втрат від інфляції, 2021,53 грн. річних –відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.07.07 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.08.06 змінено. Задоволено вимоги щодо стягнення з Комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпропетровської міської ради основний борг  - 202902,29 грн., пеню 43200,06 грн., інфляційні втрати –15951,35 грн., 3% річних –8520,28 грн., витрати по справі –11903,66 грн. та витрати інформаційно-технічного призначення у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суб’єкт касаційного оскарження вважає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду є незаконними та просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд з наступних підстав.

Так, на думку скаржника, висновок суду щодо стягнення основного боргу в розмірі 202902,29 грн. не відповідає фактичним обставинам, оскільки підприємство станом на 08.12.06 не лише розрахувалось, а і перерахувало більше на 68319,4 грн.

Відносно стягнення пені, то заборгованість виникла з вини мешканців, які вчасно не сплачували підприємству за надані послуги з постачання теплової енергії. Законом України “Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги” тимчасово забороняється нараховувати по розрахункам з 1 жовтня 1996 року та стягувати з громадян України пеню за несвоєчасне вжиття квартирної плати за житлово-комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну, теплову енергію), а тому застосування до підприємства штрафної санкції у вигляді пені є безпідставним та таким, що суперечить закону.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, в порушення процесуального законодавства та норм матеріального права, суди не повністю дослідили обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено в судових актах, 01.11.05 між Відкритим акціонерним товариством “Дніпрошина” та Комунальним підприємством із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпропетровської міської ради був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії № 2035/05/П.

За умовами договору (п.п. 3.2, 3.3) продавець зобов’язався переробити наданий йому покупцем природний газ в теплову енергію на  період з 15 жовтня 2005 року по 15 квітня 2006 року, виходячи з заявлених покупцем величин теплової енергії, за ціною на станом на 01.11.05, 21 грн. 79 коп. за 1 Гкал, в т.ч. ПДВ - 3 грн. 63 коп., а покупець зобов’язався прийняти та оплатити теплову енергію. Пунктом 3.1. договору визначено, що кількість та вартість теплової енергії, що продається за договором за обліковий період, визначається на підставі підписаних та погоджених двома сторонами актів прийому-передачі теплової енергії.

На виконання умов договору Відкрите акціонерне товариства “Дніпрошина” передало, а Комунальне підприємство із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпропетровської міської ради прийняло теплову енергію та хімічно очищену воду у кількості, що визначена у відповідних актах,  що підписані сторонами. Судами встановлено, що за договором від 01.11.05 № 2035/05П позивачем поставлено теплової енергії та хімічно очищеної води на суму 2276737,74 грн. Дані обставини не заперечуються відповідачем.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимог та припинення  провадження у справі на підставі п.1.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки на час ухвалення судового рішення боржник перерахував кошти в сумі 1326265,21 грн., тобто оплачено послуги, що надані в жовтні 2005 –січні 2006, та частково в лютому 2006 року.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та доказів часткової сплати боргу, суд першої інстанції зробив висновок про стягнення заборгованості лише в частині 647134,62 грн., а в іншій частині припинив провадження на підставі п.1.1 ст. 80  Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Зі змісту умов п.6.2 договору, випливає, що у разі несвоєчасної оплати відповідач повинен сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. З урахуванням застережень, визначених сторонами, та суми заборгованості, суд першої інстанції зробив висновок про стягнення пені в сумі 42020,46 грн. При винесенні рішення щодо вимог про стягнення індексу інфляції, суд першої інстанції, в силу приписів ст. 625 ЦК України, робив висновок про правомірність та обґрунтованість вимог.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити борг з урахуванням індексу інфляції, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Таким чином, за висновками суду першої інстанції сума інфляційних та 3% річних становить 27782,38 грн. і відповідно 3526,22 грн. річних.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Так, в силу процесуальних повноважень та поданих доказів по справі, суд апеляційної інстанції змінив рішення місцевого господарського суду щодо стягнення суми боргу за договором від 01.11.05 № 2035/05/П, пені по договору, 3% річних та інфляційних. Підставою для зміни рішення місцевого суду слугував той факт, що на час розгляду справи в апеляційній інстанції боржником сплачено частково борг за договором, а отже і змінилась сума, на підставі якої позивачем зроблено розрахунок про стягнення пені, 3% річних та індексу інфляції. Факт часткової сплати не заперечується сторонами, доказом сплати слугують платіжні доручення, які долучено до матеріалів справи.

Вищий господарський суд України вважає, що висновки суду першої та апеляційної інстанції щодо первісного позову про стягнення боргу згідно договору та стягнення 3% річних та індексу інфляції є вірними.  Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону чи договору, а за відсутності таких вказівок –відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

З текстів актів приймання наданих послуг та актів взаємозвірки розрахунків згідно договору № 2035/05/П від 01.11.05, які складені сторонами вбачається, що сума боргу становить 2276737,74 грн. Дана сума боргу також не заперечується сторонами та скаржником в касаційній скарзі.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції правильно застосували положення ст. 625 ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, згідно з яким, боржник, який прострочив виконання зобов’язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням  встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також річні з простроченої суми боргу.

Водночас, згідно п.2 Прикінцевих положень Закону України від 8.10.99 № 1136-ХІУ “Про внесення змін до ст. 214 ЦК України, цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов’язання, пов’язаного з оплатою населенням комунальних послуг. У зв’язку з введенням в дію ЦК України з 1 січня 2004 року цей Закон втратив чинність. Отже, вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та відсотків річних, судами зроблено вірно.

Щодо стягнення пені, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України,  зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193, частини 1 статті 216 Господарського  кодексу України  порушення зобов’язання є підставою для застосування господарський санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що у разі несплати або несвоєчасної оплати за спожитий газ у строки, зазначені у п.5.1 договору, покупець сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день  прострочення платежу.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Судами встановлено, що предметом договору від 01.11.05 № 2035/05/П, на якому ґрунтуються позовні вимоги, є постачання природного газу для потреб населення.

Проте суди на це уваги не звернули та не врахували положення Закону України “Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати а житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію” від 20.02.03

№ 554-ІУ, статтею 1 якого передбачено, що заборгованість з квартирної плати та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергії, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктурується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації.

Статтею 5 цього Закону встановлено, що на суму реструктуризованої заборгованості не нараховується пеня житлово-комунальним підприємствам на їхню заборгованість перед постачальниками енергоносіїв, інших матеріальних цінностей, що використовуються для надання послуг. Нарахуванням пені населенню також заборонено Законом України “Про тимчасове заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги”.

Наведене свідчить про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, помилковим є висновок судів щодо підстав стягнення пені, позаяк спірна заборгованість виникла у зв’язку з неналежною оплатою населенням вартості спожитого газу, а тому в цій частині судові рішення підлягають скасуванню, а в позові слід відмовити.

Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення з Відкритого акціонерного товариства “Дніпрошина” вартості втрат теплової енергії на ділянках теплових мереж Відкритого акціонерного товариства “Дніпрошина” за період з 29.10.05  по 03.04.06 в сумі 206425,55 грн., 13790,41 грн. –інфляційних втрат та 2021,53 грн. річних, то суд першої та апеляційної інстанції відмовити в задоволенні вимог з тих підстав, що договір купівлі-продажу теплової енергії від 01.11.05 № 2035/05П не містить обов’язку продавця –Відкритого акціонерного товариства “Дніпрошина” сплатити на користь покупця Комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпропетровської міської ради кошти за втрати теплової енергії.

В частині вимог щодо доступу до приладів обліку теплової енергії з метою перевірки правильності обліку –суди першої та апеляційної інстанції зробили висновки, що термін дії договору сплинув, а тому після закінчення строку дії договору сторона не вправі вимагати здійснення будь-яких дій крім вимог щодо відповідальності за його порушення.

Місцевий та апеляційний господарський суд вимоги про стягнення вартості спожитої теплової енергії по об’єкту “Автомайданчик” не розглядали, так як вважали, що дані вимоги суперечать статті 22 Господарського процесуального кодексу України, поскільки позивач за зустрічним позовом змінив предмет і підставу позову, що суперечить статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів не може погодитись з висновками  суду першої та апеляційної інстанцій з тих підстав, що суди в порушення п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.76 “Про судове рішення”, не врахували того, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 277 ГК України  абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду. Згідно п. 26 Правил користування тепловою енергією, затверджених наказом Міністерства енергетики і електрифікації  СРСР від 24.04.77 за № 63, межа відповідальності між споживачами і енергозабезпечуючою організацією за стан і обслуговування тепловикористовуючих установок визначається їх балансовою приналежністю і фіксується в акті розмежування експлуатаційної відповідальності сторін.

В той же час питання розмежування відповідальності сторін судом належним чином не досліджувалось та не надано правової оцінки додатку до угоди № 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії № 1735/04/4 від 10.11.04, укладеного між ВАТ “Дніпрошина” і Дочірнім підприємством із транспортування  покупної теплової енергії “Теплотранс”.

Відповідно до п.10.5 договору № 2035/05/П –додаткова угода до договору купівлі-продажу теплової енергії  № 1735/04/4 від 10.11.04 та акт до договору № 1735/04/4 від 10.11.04 балансового розмежування і експлуатаційної відповідальності сторін продовжують діяти і після підписання договору № 2035/05/П від 01.11.05.

Отже, суди повинні з’ясувати чинність додаткових угод та вирішити питання про розрахунок втрат з урахуванням Правил  обліку, відпуску теплової енергії. Для встановлення суми втрат, суд в порядку норм Господарського процесуального кодексу України, не позбавлений процесуального права призначати судову експертизу.

Відповідно до ст. 26 Закону України  “Про електроенергетику”, позивач забезпечує безперешкодний доступ відповідальних представників енергопостачальника, підприємства, що здійснює передачу електричної енергії до власних електричних установок для контролю за рівнем споживання електричної енергії, а також для виконання відключення та обмеження споживання відповідно до встановленого порядку.

У разі перешкоди у доступі зазначених представників до електричних установок споживача посадові особи такого споживача несуть відповідальність згідно із Законом. Отже, для висновку щодо правомірності вимог позивача за зустрічним позовом, судам слід встановити факти, на які посилається позивач чи спростувати їх, оскільки в силу застережень ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України до повноваження  касаційної інстанції не входить встановлення даних фактів.

Висновок господарського суду та суду апеляційної інстанції про необхідність залишення без розгляду заяви від 01.08.06 зроблений в порушення ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, що не може бути визнано обґрунтованим. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки,  зроблені апеляційним господарським судом, за первісним позовом за винятком стягнення пені, відповідають дійсним обставини, а отже в цій частині постанова апеляційного суду є законною. В позові про стягнення пені слід відмовити, а рішення господарського суду та постанова в цій частині підлягають скасуванню.

Щодо зустрічного позову, то колегія суддів вважає, що постановлені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, а обґрунтованим вважається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При цьому суду необхідно встановити дійсні права та обов’язки сторін і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.08.06 в частині стягнення пені в розмірі 42020,46 грн. за первісним позовом та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.07.07 у справі №35/121 за первісним позовом в частині стягнення пені 43200,06 грн. скасувати та відмовити в задоволенні позову про стягнення пені.

3.Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.08.06 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.07.07 у справі №35/121  за зустрічним позовом комунального підприємства із транспортування покупної теплової енергії “Теплотранс” Дніпровської міської ради до Відкритого акціонерного товариства “Дніпрошина” про стягнення коштів та зобов’язання вчинити дії –скасувати, а справу направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

4. В іншій частині постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.07.07 у справі №35/121 залишити без змін.

Головуючий - суддя                                                                      В. Дерепа

Судді                                                                                                    Б. Грек

Л. Стратієнко