ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.09.07 р.                                                                               Справа № 40/162пд

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За участю секретаря судового засідання Пальчак О.М.

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „ВТУ-Пролетарське” м. Донецьк

до першого відповідача Державного відкритого акціонерного товариства „Шахтоуправління „Донбас” м. Донецьк

до другого відповідача Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк

про визнання договору недійсним

за участю:

представників сторін:

від позивача Лонська Ю.В. - юрисконсульт

від першого відповідача Лактіонова О.Г. - юрисконсульт

від другого відповідача Петренко О.Г. - юрисконсульт

З метою надання правової кваліфікації правовідносинам сторін та підготовки процесуального документа, у судовому засіданні з 29.08.07р. по 17.09.07р. по справі було оголошено перерву згідно ст.77 ГПК України.

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

З урахуванням складності справи та витребування важливих доказів, про існування яких суд дізнався вже під час процесу, строк вирішення спору було продовжено на один місяць згідно ст. 69 ГПК України.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю ”ВТУ – Пролетарське” звернулося до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору № 1/171 від 11.03.05р. на подачу та збирання вагонів Державному відкритому акціонерному товариству „Шахтоуправління „Донбас” при ст. Чумаково Донецької залізниці, укладеного між державним підприємством „Донецька залізниця” та Державним відкритим акціонерним товариством „Шахтоуправління „Донбас”.

Перший та другий відповідачі позов не визнали, мотивуючи свої заперечення тим, що на час укладення договору діяли у межах необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому не відбулося порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Суд всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому засіданні всі обставини справи в їх сукупності, дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізував відносини сторін, встановив:

Позов мотивовано тим, що 11.03.05р. між державним підприємством „Донецька залізниця” (другий відповідач) та Державним відкритим акціонерним товариством „Шахтоуправління „Донбас” (перший відповідач) було укладено договір № 1/171 на подачу та збирання вагонів Державному відкритому акціонерному товариству „Шахтоуправління „Донбас” при ст. Чумаково Донецької залізниці.

Матеріальна-правова вимога позивача ґрунтується на ст.ст. 203, 215, 236 ЦК України 2003р., ст.207 ГК України.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, пов’язані з порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів на час вчинення сторонами  правочину (господарського зобов’язання), який не відповідає вимогам закону.

Пунктом 1 зазначеного договору, сторонами визначено його предмет, згідно якого відбувалась подача, розміщення по фронтах завантаження, розвантаження та прибирання вагонів з під’їзних колій, тимчасово прийнятих на баланс першого відповідача згідно наказу № 308 від 05.03.05р., які підходять до будівлі № 23 до колії № 6 ст. Чумаково Донецької залізниці та обслуговуються локомотивами залізниці.

Пунктом 9 вказаного договору сторонами визначено порядок розрахунків за надані послуги, а саме те, що перший відповідач сплачує другому відповідачу збори за подачу та збирання вагонів, плату за користування вагонами, а також інші збори та платежі.

Відповідно до наказу № 308 від 05.03.05р. прийняттю на баланс першого відповідача підлягала верхня будівля залізничних колій ст. Шахта „Глибока” – ст. Лівенка-Заперевальна – ст. Пролетарська – ст. Чумаково.

Необхідність передачі зазначених під’їзних колій ґрунтувалась на протоколі № 7 від 05.03.05р. засідання Комісії з питань теїхногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій м. Донецька, а саме колії були передані на баланс першого відповідача з метою попередження надзвичайних ситуацій техногенного характеру.

Постановою Ворошиловського районного суду м. Донецька по справі № 2а-237 від 03.04.06р. та ухвалою Донецького апеляційного суду від 08.06.06р. Протокол № 7 від 05.03.05р. було визнано недійсним.

Позивач вважає, що перший відповідач не мав право укладати договір № 1/171 від 11.03.05р., а саме в момент вчинення правочину не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності згідно вимог ч.2 ст.203 ЦК України та порушення господарської компетенції( спеціальної правосуб’єктності) в розумінні ст.207 ГК України, оскільки не був ані володільцем, ані власником залізничних колій, а відповідно до п. 77 Статуту залізниць України договір на подачу та збирання вагонів укладається лише з володільцем або власником залізничних колій.

Своє право власності на спірні колії позивач обґрунтовує наявністю договору купівлі-продажу від 03.08.01р. та рішенням господарського суду Донецької області по справі № 20/254пн від 10.10.05р. та у зв’язку з тим, що його було позбавлено можливості використовувати своє майно у своїй господарській діяльності, основним видом якої є надання транспортних послуг,  намагається визнати договір № 1/171 від 11.03.05р. недійсним з моменту його укладення.

Додатково пояснює, що наявність договору перешкоджає здійснення ним своєї господарської діяльності, що може бути також підставою для визнання договору недійсним.

Суд вважає, що вимоги позивача необґрунтовані та не відповідають вимогам законодавства за наступними підставами:

ЦК України 2003р. (ст.215) формулює детальні та достатньо визначені положення про підстави недійсності правочинів та про види недійсних правочинів (нікчемні та оспорювані). Положення ст. 207 ГК з цього ж питання, хоч і стосуються лише господарських договорів, але є більш загальними. Виходячи із принципіального положення про Цивільний кодекс як основний акт цивільного законодавства, при вирішенні питання про підстави недійсності (нікчемності, оспорюваності) правочина у сфері дії Господарського кодексу слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Дослідивши правовідносини сторін, з яких виникли цивільні права та обов’язки, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є змішаним договором, оскільки містить елементи різних договорів, а саме договір про надання послуг передбачений ст.901 ЦК України та договір перевезення вантажу, як це передбачено у ст.909 ЦК України (ст.307 ГК України).

До відносинах сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі.

Спірний договір є договором перевезення вантажу та відповідає всім вимогам ст. 307 ГК України, якою визначаються вимоги до цього виду договорів.

Як свідчать докази у справі, сторони досягли згоди щодо предмету, ціни та строку дії договору даного виду, тобто щодо усіх його істотних умов і відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України він вважається укладеним;

Позивач вважає, що перший відповідач не мав право укладати договір № 1/171 від 11.03.05р., оскільки в момент його вчинення у нього не вистачало необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Проте це спростовується наступними фактичними обставинами справи та доказами на їх підтвердження:

Так, відповідно до ст. 92 ЦК України, яка регламентує цивільну дієздатність юридичної особи, юридична особа набуває цивільні права та обов’язки та здійснює їх через свої органи, які діють у відповідності із установчими та статутними документами або законом. Права та обов’язки для юридичної особи можуть створювати її представники, які діють на підставі довіреності, виданою органами юридичної особи.

Судом зроблено огляд та дослідження правоустановчих документів першого відповідача у справі - Державного відкритого акціонерного товариства „Шахтоуправління „Донбас”, до предмету та мети якого відповідно до п.п. 2.2.27 п.2.1 розділу 2 Статуту відносяться і надання послуг з перевезенням вантажів та пасажирів залізничним транспортом.

Відповідно до п.3.10 Статуту Державного відкритого акціонерного товариства „Шахтоуправління „Донбас”, першого відповідача у справі, товариство має право укладати угоди (договори, контракти), зокрема угоди купівлі-продажу, підряду, страхування майна, перевезення, зберігання, доручення, комісії тощо, набувати майнові та немайнові права, нести обов’язки, виступати в суді, господарському або третейському суді.

За змістом п.9.4.9 Статуту роботою правління  товариства керує голова правління, який має право без довіреності здійснювати дії від імені товариства у межах своєї компетенції (за винятком питань, що відносяться до компетенції Загальних зборів та Спостережної ради), керувати поточними справами товариства. Виконувати рішення Вищого органу та Спостережної ради, представляти товариство в його відносинах з юридичними та фізичними особами, вести переговори та укладати угоди від імені товариства, здійснювати інші юридичні дії від імені товариства та надавати довіреності ( доручення) на здійснення таких дій.

На підставі довіреності від 25.06.04р. за №15-1986 товариства, голова правління товариства Баранов Ю.І.доручив заступнику директора по виробництву Владиченко О.О. укладати і підписувати будь-які правочини (договори) з підприємствами усіх форм власності, установами та організаціями.

Підстави для визнання господарських зобов’язань недійсними і за своїм змістом лише частково збігаються з підставами для визнання цивільно-правових право чинів недійсними, натомість наявними є істотні відмінності.

Так, зміст ч.1 ст.207 ГК України визначає порушення господарської компетенції, спеціальної правосуб’єктності.

У той же час ч.2.ст.203 ЦК України визначає, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, ч.1 ст.207 ГК України недійсним визнається лише господарське зобов’язання, яке укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції ( спеціальної правосуб’єктності). Вимоги цієї статті обмежує укладання "позаустановчих угод".

Правосуб’єктність будь-якої юридичної особи є спеціальною, оскільки визначається встановленими цілями її діяльності відповідно до закону та Статуту.

Першим відповідачем при укладенні договору не було перевищено повноваження, оскільки спірний договір було підписано повноважними особами, які діяли на підставі довіреностей, а отже в рамках своєї цивільної дієздатності передбаченої Статутом.

Укладення відповідачами спірного договору ніяким чином не впливало на права та законні інтереси позивача, оскільки йому згідно рішення суду належить тільки верхня будівля колії та деякі штучні споруди, що підтверджує відсутність у позивача можливості використовувати своє майно для надання транспортних послуг.

Господарським судом Донецької області рішенням у справі № 43/339 від 09.11.05р. за позовом державного підприємства „Донецька залізниця” до Державного відкритого акціонерного товариства „Шахтоуправління „Донбас” про стягнення 2400 грн. встановлено, що договору № 1/171 від 11.03.05р. відповідає вимогам закону.

Обставини, визнанні господарським судом загальновідомими, не потребують доказуванню і не доводяться при розгляді справи відповідно до вимог ст.35 ГПК України.

Посилання позивача на постанову Ворошиловського районного суду м. Донецька по справі № 2а-237 від 03.04.06р. та ухвалою Донецького апеляційного суду від 08.06.06р. згідно яких було визнано недійсним Протокол № 7 від 05.03.05р., та рішенням господарського суду Донецької області по справі № 20/254пн від 10.10.05р. про визнання права власності на верхню будівлю під’їзних залізничних колії від ст. Чумаково через станції Пролетарська та Лисенка - Заперевальна до ст. шахта "Глибока" оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності.

Слід звернути увагу позивача на те, що мотивувальна частина судового рішення має обов’язкове значення лише остільки, оскільки вона встановлює преюдиційні факти(обставини).

Фактичні обставини справи підтверджують те, що постанова Ворошиловського районного суду м. Донецька у справі № 2а-237 від 03.04.06р. набрала чинності 8.06.06р. Одночасно, договір №1/171 між державним підприємством „Донецька залізниця” та Державним відкритим акціонерним товариством „Шахтоуправління „Донбас” на подачу та збирання вагонів Державному відкритому акціонерному товариству „Шахтоуправління „Донбас” при ст. Чумаково Донецької залізниці укладено - 11.03.05р.

Таким чином, вказаний наказ № 308 від 05.03.05р. про передачу спірної  ділянки  залізничної колії на баланс, був обов’язковим для першого відповідача.

Тобто, володіння спірним майном з боку першого відповідача (відображення його на балансі) було правомірним.

Не приймається судом посилання позивача на те, що він не мав можливості використовувати зазначене майно у своїй господарської діяльності-наданні транспортних послуг (як основного виду діяльності), оскільки цей вид діяльності згідно ст.9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" підлягає ліцензуванню, а такої ліцензії на час дії договору позивач не мав.

Доводи позивача про те, що він не передав на баланс першого відповідача зазначені залізничні колії і не складав з цього приводу первинні документи, які фіксують факт проведення між сторонами господарських операцій не приймається до уваги судом, оскільки:

- згідно довідки підприємства першого відповідача від 28.08.07р. за №15-3477 значиться, що спірна ділянка залізничної колії знаходилася на позабалансовому обліку підприємства відповідно до протоколу №7 від 05.03.05р.;

- перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності.

- баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

- одним з основних критеріїв визначення законності володіння майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування (централізоване або власні кошти підприємства), передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником (уповноваженим ним органом) чи підприємством, яке володіє майном на праві повного господарського відання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень згідно ст. 33 ГПК України.

Позивач не довів, що відбулося порушення господарської компетенції на час укладення між сторонами договору і це може бути підставою для визнання його недійсним. Відсутні докази того, що цей договір суперечить вимогам закону.

За такими обставинами у задоволенні позову слід відмовити як необґрунтовано заявленого.

Витрати по держмиту та забезпеченню судового процесу покладаються на позивача згідно ст.ст. 44, 49 ГПК України.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні за згодою сторін було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 92, 203, 215, 236, 901, 909 ЦК України, ст.207 ГК України, ст.ст. 22, 33, 43, 44, 49, 69, 77, 82, 84, частиною 3 ст. 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати по держмиту та забезпеченню судового процесу покладаються на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з  дня його підписання.

Суддя

Дата підписання рішення оформленого у відповідності з вимогами ст.84 ГПК України 24.09.07р.