ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2007 р.
№ 31/94-07-1490

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю   представників:

позивача
- Біленький В.І.,

відповідача
прокуратури
- Кіташевський Д.А., Ткаченко В.В.,
- не з'явився,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу
та касаційне подання

ДП "Одеська залізниця"
в.о. Одеського транспортного прокурора

на постанову
від  10.07.2007 Одеського апеляційного
господарського суду

у справі
№31/94-07-1490

за  позовом
ТОВ "ШСУ №1"

до
ДП "Одеська залізниця"

про
стягнення 188496 грн. збитків

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.04.2007 (суддя Лєсогоров В.М.) в позові відмовлено у зв'язку з недоведеністю завдання матеріальної шкоди належній позивачу на праві власності під'їзній колії під час її незаконного використання відповідачем.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.07.2007 (судді: Журавльов О.О., Тофан В.М., Михайлов М.В.) рішення скасовано, позов задоволено - на підставі ст.ст.16, 22, 611, 614 ЦК України та ст.224 ГК України стягнуто з відповідача 188496 грн. в рахунок  відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих позивачу внаслідок порушення відповідачем правил господарської діяльності та незаконного використання останнім без дозволу позивача під'їзної колії, власником якої є товариство.

ДП "Одеська залізниця" в поданій касаційній скарзі та в.о. Одеського транспортного прокурора у внесеному касаційному подання просять постанову скасувати, первісне рішення залишити без змін, оскільки вважають, що Одеський апеляційний господарський суд порушив ч.3 ст.101 Господарського процесуального кодексу України, безпідставно вийшов за межі позовних вимог та неправомірно розглянув вимоги позивача, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п.4 ст. 623 Цивільного кодексу України „При визначені неодержання доходів (втраченої вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання" - тобто, що ці доходи (вигода) не являються абстрактними, а дійсно були б отримані у випадку неналежного виконання боржником своїх зобов'язань.

Позивачем не надано жодних доказів, які б підтвердили підставність і розмір упущеної вигоди, а саме докази звернення позивача до КП "МАМ" з наміром укласти договір оренди залізничної під'їзної колії з встановленням розміру орендної плати, або звернення до суду про спонукання укласти такий договір. Також позивачем не було надано доказів, що дії залізниці по використанню залізничної під'їзної колії перешкоджали укладенню договору оренди.

Таким чином Одеським апеляційним господарським судом невірно застосовано ст.ст.4-3, 34 Господарського процесуального кодексу України, ст.623 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не доведено та не надано жодних доказів, які б підтвердили підставність і розмір упущеної вигоди.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судом апеляційної інстанції та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга та касаційне подання підлягають відхиленню, а оскаржувана постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Скасовуючи первісне рішення про відмову в позові та приймаючи нове рішення про задоволення позову апеляційний господарський суд виходив з того:

ТОВ „ШСУ №1" звернулось до ДП „Одеська залізниця" в особі Херсонської дирекції залізничних перевезень з позовом про відшкодування збитків, в якому заявлені вимоги стягнути з відповідача 188496 грн. завданої шкоди.

При цьому, із змісту позовної заяви ТОВ „ШСУ №1" випливає, що останнім неоднозначно визначений як предмет позову, а саме: або відшкодування збитків, або стягнення шкоди, так і підстава позову, а саме: або завдання позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди, або завдання шкоди майну позивача (залізничній під'їзній колії).

Втім, в процесі розгляду справи позивач не змінював і не уточнював ані предмет, ані підставу позовних вимог, а господарський суд вимог щодо уточнення предмету або підстав позову до позивача не зазначав, а, навпаки, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ „ШСУ №1" ґрунтуються на тому, що відповідач під час незаконного використання під'їзної залізничної колії спричинив цій колії матеріальну шкоду, а докази спричинення шкоди майну позивача відсутні.

Разом з тим, за доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі та доводами представника останнього у судовому засіданні, позивач заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді неодержаних доходів, які завдані позивачу внаслідок неправомірного використання відповідачем залізничної під'їзної колії, власником якої є позивач.

В силу вимог п.8 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права та інтересу є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Аналогічний  спосіб захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання передбачений і вимогами ч.2 ст.20 ГК України, а саме, відшкодування збитків.

Виходячи з того, що позивачем неоднозначно визначений як предмет так і  підстава позову, а в силу вимог ч.3 ст.4-3 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також враховуючи, що зміст ст.22 ЦК України дає підстави вважати, що збитки є лише складовою частиною широкого поняття „шкода", апеляційний господарський суд вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ „ШСУ № 1" ґрунтуються на спричиненні шкоди залізничній колії позивача.

Дане підтверджується також встановленими обставинами справи.

Так, із матеріалів справи випливає, що 31.03.2004р. за укладеним з приватним підприємцем Кошелевим В.А. (продавець) договором купівлі-продажу № 2, позивач (покупець) набув право власності на під'їзну колію довжиною 3,63 км від станції Тернівка Одеської залізниці до рампи КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв". Станом на 01.04.2004р. на вказану під'їзну колію оформлений технічний паспорт.

14.04.2004р. між позивачем та Херсонською дирекцією залізничних перевезень укладений договір про подачу та забирання вагонів ТОВ „ШСУ №1", умовами якого передбачено здійснення подачі, розставлення на місця навантаження і забирання вагонів з під'їзної колії, яка примикає до станції Тернівка-Миколаївська Одеської залізниці через стрілку № 2 і обслуговується локомотивом залізниці.

Строк дії цього договору встановлений сторонами до 13.04.2009р.

Умовами п.5 цього договору встановлено, що вагони на під'їзну колію подаються після повідомлення, яке передається ст.Баловне по телефону за 2 години до подачі із записом в книзі повідомлень.

Умов щодо використання відповідачем цієї колії на свій розсуд без дозволу позивача цей договір не містить.

Згідно доводів позивача, які представник відповідача не заперечував, з моменту укладання зазначеного договору, позивач не надавав повідомлень на подачу і забирання вагонів, а відповідач, в свою чергу, не надавав позивачу послуги щодо подачі та забирання вагонів згідно укладеного між сторонами договору від 14.04.2004р. Проте, такі послуги з подачі та забирання вагонів надавалися відповідачем на користь КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв", що підтверджується наявним у матеріалах справи листом останнього від 12.07.2005р. №369. При цьому такі послуги відповідач надавав на користь КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" на підставі укладеного між сторонами договору про подачу та забирання вагонів від 16.02.2004р., умовами якого передбачено надання послуг з подачі та забирання вагонів з під'їзної колії, яка примикає до станції Тернівка - Миколаївська Одеської залізниці через стрілку №2 і обслуговується локомотивом залізниці.

Таким чином матеріалами справи встановлено, що з 14.04.2004р. відповідач надавав послуги щодо подачі та забирання вагонів з під'їзної колії, власником якої є позивач, іншому контрагенту - КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв", тобто користувався під'їзною колією, власником якої є позивач, без дозволу останнього, а неодноразові вимоги позивача щодо припинення надання послуг з подачі та забирання вагонів (листи від 12.11.2004 №02, від 18.11.2004 №75, від 28.12.2004 №254) залишені відповідачем без відповіді.

Відповідно  до   ч.1   ст.21   Закону  України   "Про  залізничний  транспорт", відносини підприємства залізничного транспорту з власниками залізничних під'їзних колій,  порядок  і  умови  експлуатації цих  колій,  обігу  рухомого  складу,  що  не належить   до   залізничного   транспорту   загального   користування,   визначаються Статутом залізниць України та укладеними на його основі договорами.

Вимогами ст.71 Статуту залізниць України також передбачено, що взаємовідносини   залізниці   з   підприємством,   порядок   ї   умови       експлуатації залізничних під'їзних колій, визначаються договором. При цьому в силу вимог ст.71 Статуту залізниць України та п.2.1. Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000р. № 44 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р. за № 875/5096, порядок подачі і забирання вагонів і контейнерів на залізничній під'їзній колії встановлюється або договором на експлуатацію залізничної під'їзної колії (укладається між залізницею і власником під'їзних колій у разі обслуговування під'їзної колії власним або орендованим локомотивом), або договором про подачу та забирання вагонів (укладається між залізницею і підприємствами, у разі обслуговування локомотивом залізниці під'їзних колій або окремих вантажних фронтів.

Більше того, в силу вимог ст.73 Статуту залізниць України порядок обслуговування контрагентів - підприємств, що мають у межах залізничної під'їзної колії іншого підприємства свої склади або залізничні колії, які до неї примикають, встановлюється договорами, що укладаються без участі залізниці, безпосередньо між контрагентами і підприємством, якому належить залізнична під'їзна колія.

Втім, як встановлено апеляційним господарським судом, позивач (власник під'їзної колії) з КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" (контрагент) відповідного договору не укладав, а, навпаки, такий договір укладений між відповідачем (залізниця) і КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв".

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до висновку, що укладення відповідачем договору про подачу та забирання вагонів з КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" і надання останньому на підставі цього договору відповідних послуг на під'їзній колії, власником якої є позивач, здійснювалося відповідачем з порушенням правил здійснення господарської діяльності.

Більш того, у матеріалах справи наявне рішення господарського суду Одеської області від 24.10.2005 у справі № 1/161-05-4013 за позовом ТОВ „ШСУ №1" до ДП „Одеська залізниця" про усунення перешкод у здійсненні права власності та за позовом 3-ї особи з самостійними вимогами АТЗТ УРБП „Шлях" до ТОВ „ШСУ № 1" про усунення перешкод у здійсненні права власності. Цим рішенням позов ТОВ "ШСУ №1" задоволено та зобов'язано ДП "Одеська залізниця" усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження ТОВ "ШСУ №1" своїм майном шляхом заборони відповідачу вчиняти подачу та забирання вагонів по під'їзній залізничній колії від станції Тернівка до рампи КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв". Зазначене судове рішення і постанова Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2006 у справі № 1/161-05-4013 залишені без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.05.2006, а, отже, у встановленому законом порядку набрало законної сили. При цьому, вказаним судовим рішенням встановлено, що відповідач, починаючи з 01.04.2004 року і до 24.10.2005 року, незаконно здійснює подачу вагонів для КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" на під'їзну залізничну колію, яка належить ТОВ „ШСУ №1", а в силу вимог ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Тобто, доведеним є також і факт того, що подача вагонів для КП „Міжнародний аеропорт Миколаїв" на під'їзну залізничну колію,  яка належить ТОВ „ШСУ № 1" починаючи з 01.04.2004 року і до 24.10.2005 року здійснювалася відповідачем незаконно.

В силу вимог ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Положення цієї статті ЦК України кореспондується з положеннями ч.1 ст.224 ГК України, згідно з якою, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Вимогами   ч.2 ст.224 ГК України, яка кореспондується з вимогами ч.2 ст.22   ЦК   України   встановлено,   що   під   збитками   розуміються   витрати,   зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання, або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з розрахунком позивача, збитки розраховуються останнім за період з 14.04.2004р. по 10.07.2005р., виходячи з орендної плати, яку позивач міг би одержувати в разі укладенні договору оренди залізничної під'їзної колії з КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв", як того вимагає ст.73 Статуту залізниць України. Такий договір в свій час був укладений з КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" попереднім власником залізничної під'їзної колії Коноваленко В.Г. (договір оренди від 14.11.2001 №1). Наявне у матеріалах справи рішення господарського суду Миколаївської області від 27.07.2004 у справі №1/57, яким частково задоволений первісний позов приватного підприємця Коноваленко В.Г. до КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" про стягнення боргу по договору оренди від 14.11.2001 №1 свідчить, що орендна плата по цьому договору становила 10472,17 грн. в місяць без ПДВ, що з ПДВ становить 12566,40 грн. в місяць, а за період з 14.04.2004р. по 10.07.2005р. - 188496 грн.

Таким чином, порушення відповідачем правил здійснення господарської діяльності та незаконне використання залізничної під'їзної колії, власником якої є позивач, завдало позивачу збитків в розмірі 188496 грн.

В силу вимог цивільного законодавства для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення, а саме: протиправна поведінка особи; шкідливий результат такої поведінки (збитків); причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; вина особи, яка заподіяла збитки.

Як вище встановлено апеляційним господарським судом, відповідач з порушенням правил здійснення господарської діяльності незаконно здійснював подачу вагонів для КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" на під'їзну залізничну колію, яка належить позивачу, що завдало останньому збитків у вигляді неодержаного доходу (орендна плата за користування залізничною під'їзною колією). Саме із-за порушення відповідачем правил здійснення господарської діяльності позивач не отримав доходів від орендної плати за користування залізничною під'їзною колією. Відсутність вини у завданні позивачу збитків відповідач суду не довів.

Доводи відповідача про відсутність доказів використання залізницею під'їзної колії позивача не заслуговують на увагу, оскільки факт використання цієї колії відповідачем підтверджується чинним рішенням господарського суду Одеської області від 24.10.2005р. у справі №1/161-05-4013.

Колегія погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про доведеність понесення позивачем збитків з вини відповідача з огляду на таке.

За вимогами ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкта права або законні інтереси якого порушено. Під збитками  розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, якби управлена сторона одержала б у разі  належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст.614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою,  якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов’язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов’язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У відповідності з вимогами п.4 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1)протиправної поведінки;

2)збитків;

3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4)вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки );

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі №42/266 - 6/492).

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Судом враховано, що рішенням господарського суду Одеської області від 24.10.2005 у справі №1/161-05-4013 між тими ж сторонами, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.03.2006 та постановою Вищого господарського суду України від 29.05.2006, встановлено факт неправомірного використання відповідачем (ДП "Одеська залізниця") в період з 01.04.2004р. по 24.10.2005р. під'їзної залізничної колії довжиною 3,63 км від станції Тернівка до рампи КП “Міжнародний аеропорт Миколаїв”, яка належить ТОВ "ШСУ №1" на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №2 від 31.03.2004.

Вказаний юридичний факт в силу вимог ч.2 ст.35 ГПК України не підлягає доведенню та підтверджує наявність вини відповідача у завданні збитків позивачу та безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача по самовільному використанню майна позивача та понесеними останнім збитками у вигляді неодержаних доходів, які позивач міг би одержати в разі додержання відповідачем правил господарської діяльності та пов'язаної з цим правомірної відмови контрагенту (КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв") в наданні послуг з подачі та забирання вагонів за умов відсутності укладення договору оренди під'їзної залізничної колії між ТОВ "ШСУ №1" та КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв". Необхідність вчинення залізницею саме таких дій випливає з вимог ст.73 Статуту залізниць України, згідно яких порядок обслуговування контрагентів - підприємств, що мають у межах залізничної під'їзної колії іншого підприємства свої склади або залізничні колії, які до неї примикають, встановлюється договорами, що укладаються без участі залізниці, безпосередньо між контрагентами і підприємством, якому належить залізнична під'їзна колія.

Таким чином, без укладення між ТОВ "ШСУ №1" та КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" договору оренди під'їзної залізничної колії відповідач не мав жодних правових підстав та повинен був утриматися від дій щодо надання КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв" послуг з подачі та забирання вагонів на належній позивачу під'їзній залізничній колії.

Наведене узгоджується з вимогами частин 1, 2 та 3 ст.13 ЦК України, у відповідності з якими цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У зв'язку з цим, касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника та прокуратури на ч.4 ст.623 ЦК України в обгрунтування своїх доводів щодо недоведеності вжиття позивачем заходів щодо одержання упущеної вигоди, а саме доказів звернення до КП “Міжнародний аеропорт Миколаїв” з наміром укласти договір оренди під'їзної залізничної колії, оскільки виходячи з вимог ст.73 Статуту залізниць України з такою пропозицією до власника під'їзної залізничної колії має звертатися саме потенційний орендар, який зацікавлений у надходженні до нього вантажів по орендованій колії та наданні відповідних послуг залізницею, а не навпаки.

Апеляційним судом встановлено та скаржником не заперечується факт тривалого порушення відповідачем своїх зобов'язань, визначених договором про подачу та забирання вагонів від 14.04.2004 (п.5 договору), укладеним між сторонами по справі. Вказане порушення полягає в тому, що з 14.04.2004р. по 24.10.2005р. відповідач надавав послуги щодо подачі та забирання вагонів з під'їзної колії, власником якої є позивач, іншому контрагенту - КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв", тобто користувався під'їзною колією, власником якої є позивач, без дозволу останнього, а неодноразові вимоги позивача щодо припинення надання послуг з подачі та забирання вагонів (листи від 12.11.2004 №02, від 18.11.2004 №75, від 28.12.2004 №254) проігноровано відповідачем та залишено без відповіді. Вказані листи підтверджують вжиття позивачем заходів задля недопущення порушення своїх прав власника під'їзної колії.

Вчинення відповідачем дій щодо самовільного використання належного позивачу майна всупереч умовам договору від 14.04.2004 свідчить про зловживання правом, що є порушенням імперативних вимог ч.3 ст.13 ЦК України.

Відповідно до п.4 ст.611 та ч.1 ст.623 ЦК України правовим наслідком порушення зобов'язання є відшкодування збитків.

Судом апеляційної інстанції з достовірністю встановлено факт завдання позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок порушення відповідачем правил господарської діяльності та незаконного використання останнім без дозволу позивача під'їзної колії, власником якої є товариство.

Вищезгадані висновки суду не спростовано відповідачем, а тому не приймаються до уваги твердження скаржника про недоведеність його вини у завданні позивачу збитків та на належне виконання залізницею своїх договірних зобов’язань.

Колегія погоджується з висновком суду про необхідність відшкодування збитків за рахунок відповідача як безпосереднього користувача належною позивачу під'їзною залізничною колією, однак, відповідач не позбавлений права звернутися в порядку регресу до КП "Міжнародний аеропорт Миколаїв", в інтересах та на користь якого ДП "Одеська залізниця" надавало послуги щодо подачі та забирання вагонів за договором від 16.02.2004.

Водночас касаційна інстанція не приймає до уваги помилкові твердження скаржника та прокуратури про порушення Одеським апеляційним господарським судом ч.3 ст.101 Господарського процесуального кодексу України шляхом безпідставного виходу за межі позовних вимог та неправомірного розгляду вимог позивача, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки зміст позовної заяви ТОВ "ШСУ №1" від 23.01.2007 №10 з відповідними посиланнями на ст.ст.22,611,614,623 ЦК України свідчить про пред'явлення позову про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаної орендної плати), завданих позивачу, як власнику під'їзної колії, внаслідок її неправомірного використання відповідачем без дозволу власника та з порушенням господарського зобов'язання, яке виникло з укладеного між сторонами договору від 14.04.2004. Натомість неоднозначні посилання товариства в позовній заяві також на ст.1166 ЦК України не змінюють предмет даного позову та не дають достатніх підстав вважати його спором про відшкодування позадоговірної шкоди.

З огляду на те, що згідно з ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (повторно розглядає справу), апеляційна інстанція правомірно розглянула заявлені позовні вимоги про відшкодування збитків, завданих порушенням договірного зобов'язання, які були неправильно кваліфіковані судом першої інстанції як позовні вимоги про відшкодування позадоговірної шкоди. При цьому апеляційним господарським судом не було допущено порушень норм ст.83 та ч.3 ст.101 Господарського процесуального кодексу України, чим спростовуються доводи скаржника та прокуратури про зворотне.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.35, 1115, 1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.07.2007  у справі №31/94-07-1490 залишити без змін, а касаційну скаргу ДП "Одеська залізниця" та касаційне подання в.о. Одеського транспортного прокурора –без задоволення.

Головуючий, суддя                                                                                                           В.Овечкін

Судді:                                                                                                                           Є.Чернов

В.Цвігун