ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30.05.07                                                                                       Справа №15/23-пд-07

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі Шерник О.В.

за участю представників

позивача: не з’явився.

відповідача: Балаянц В.І., довіреність № 2 від 15.05.2007р. юрист.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 15/23-ПД-07 та апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Херсонрибгосп», м.Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 13.02.2007р. у справі 15/23-ПД-07

за первісним позовом Державного підприємства «Укрриба», м.Київ

до відповідача Відкритого акціонерного товариства «Херсонрибгосп», м.Херсон

про розірвання договору

та за зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Херсонрибгосп», м.Херсон

до відповідача Державного підприємства «Укрриба», м.Київ

про визнання договору недійсним

Встановив:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 13.02.2007р. у справі № 15/23-ПД-07 (суддя Клепай З.В.) у задоволені первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним договір № 9 від 15.12.2004р., укладений між ДП «Укрриба» та ВАТ «Херсонрибгосп» на зберігання нерухомого майна з правом його користування зберігачем. Судові витрати покладено на відповідача за зустрічним позовом.

Рішення прийнято з посиланням на статті 936 ЦК України, ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та мотивовано тим, що ДП «Укрриба» є балансоутримувачем державного майна та не мало відповідних повноважень на передачу в оренду гідротехнічних споруд, що входять до складу державного майна, у зв’язку з чим ДП «Укрриба» не могло бути орендодавцем за договором, а тому сторони з метою приховування фактично укладеного договору оренди уклали договір зберігання нерухомого майна з правом користування ним зберігачем, тобто сторонами по справі укладена удавана угода.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням ВАТ «Херсонрибгосп» подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного господарського суду, в якій останній просить рішення суду першої інстанції змінити, шляхом викладення мотивувальної частини рішення у наступній редакції: «оскільки відповідач по зустрічному позову на протязі двох років користувався нерухомим майном, то визнання договору недійсним з дня його укладення неможливе, тому господарський суд визнає його недійсним з дня винесення рішення по справі». Свої доводи апеляційної скарги заявник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправомірно посилається у мотивувальній частині рішення на визнання угоди недійсною саме з моменту її укладення, а не з моменту прийняття рішення по справі, оскільки це суперечить приписам ст.216 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Укрриба» зазначає, що право ДП «Укрриба» бути орендодавцем гідротехнічних споруд визнано спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України за № 126/752 від 06.05.2003р. Дозвіл на укладення договору оренди індивідуально визначеного майна, яке є предметом спірного договору, надано уповноваженим органом управління майном Державним департаментом рибного господарства Міністерства аграрної політики України, що підтверджується наказом № 297 від 20 жовтня 2003р. про закріплення майна за ДП «Укрриба» на праві повного господарського відання.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 02.04.2007р. у справі             № 15/23-ПД-07 апеляційна скарга була прийнята та призначена до розгляду на 30.05.2007р.

Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду № 1690 від 29.05.2007р. справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді – Мойсеєнко Т.В., (доповідач), суддів Коробка Н.Д., Кагітіна Л.П., даною колегією прийнято постанову.

За згодою представника відповідача судовий процес вівся без застосування засобів технічного забезпечення та за його згодою у судовому засіданні, яке відбулось 30.05.2007р. оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Суть спору: 15.12.2004р. між ДП «Укрриба» та ВАТ «Херсонрибгосп» укладено договір зберігання з правом користування.

Обґрунтовуючи первісні позовні вимоги позивач вказує на те, що ВАТ «Херсонрибгосп» порушує умови договору, які передбачені п.2.2 договору, у зв’язку з чим з цього приводу господарським судом було винесено рішення від 09.06.2005р. про стягнення з ВАТ «Херсонрибгосп» на користь ДП «Укрриба» основної заборгованості у сумі 32742,21грн. 28.03.2006р. судом першої інстанції було прийнято рішення про стягнення з ВАТ «Херсонрибгосп» на користь ДП «Укрриба» основної заборгованості 65681,74грн. У зв’язку з тим, що за ВАТ «Херсонрибгосп» має заборгованість уплати платежів за користування майном станом на 08.12.2006р. у сумі 180477,96грн. та те, що останній неналежним чином виконує свої договірні зобов’язання, ДП «Укрриба» звернулася до господарського суду про розірвання спірного договору. ВАТ «Херсонрибгосп» подано зустрічну позовну заяву, в якій останній посилається на те, що згідно умов договору № 9 від 15.12.2004р. між сторонами виникли відносини щодо оренди майна, а не відносини зберігання з правом користування, як то обумовлено п.1.1 договору. Відповідно до ст.235 ЦК України зазначений договір є удаваним. Крім того, позивач за зустрічним позовом стверджує, що договір № 9 від 15.12.2004р. не відповідає п.2 ст.793, ст.794 ЦК України, оскільки при його укладенні не були дотриманні вимоги щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору. Рішення суду першої інстанції у задоволені первісних позовних вимог відмовлено, зустрічні задоволені в повному обсязі, договір визнаний недійсним з моменту прийняття рішення, з чим не погодився ВАТ «Херсонрибгосп» і звернулося з апеляційною скаргою до Запорізького апеляційного господарського суду.

Відповідно до статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм  матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційне подання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється у спосіб, визначений законом, зокрема, і у такий спосіб, як визнання правочину недійсним.

Предметом спору за первісним позовом є розірвання договору зберігання з правом користування № 9 від 15.12.04р., а за зустрічним визнання недійсним цього договору.

Визначення правової природи спірного договору та його відповідності вимогам чинного законодавства є необхідним для вирішення заявлених позовних вимог.

За умовами вищевказаного спірного договору замовник(позивач за первісним позовом) передає, а зберігач(відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) приймає на зберігання з правом користування згідно Акту приймання – передачі, нерухоме державне майно, яке знаходиться на балансі ДП «Укрриба» та розташоване за адресою: Херсонська область, Каланчацький район, с.Красний Чабан, Білозерський район, с.Софієвка вартість майна, що передається зберігачу визначається на підставі даних бухгалтерського обліку і відображається в Акті приймання – передачі майна, що є додатком до цього Договору. (п.п.1.2, 1.3 договору).

Вартість майна, що передається зберігачу визначається на підставі даних бухгалтерського обліку і відображається в акті-приймання-передачі (п.1.2.договору). Майно використовується лише за цільовим призначенням згідно виробничої програми, погодженої з замовником.

Згідно п.2.2. за користування майном зберігач зобов’язався вносити плату щомісячно до 15 числа наступного за звітним в розмірі 9867,82грн. з ПДВ на розрахунковий рахунок замовника з урахуванням щомісячно індексу інфляції.

У пункті 3.3. договору вказано, що за згодою замовника зберігач має право передати майно в користування іншій особі.

Проаналізувавши умови спірного договору, колегія дійшла висновку, що основною ознакою спірного договору є користування державним майном за плату.

Якщо основною ознакою договору є передача в користування майна за плату, то відповідно до ст. 759 ЦК України цей договір є договором найму(оренди) майна.

Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок , що договір зберігання з правом користування № 9 від 15.12.04р. є удаваним правочином.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України “Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними” від 28.04.1978р. з подальшими змінами, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Таким чином, удаваний договір зберігання з правом користування № 9 від 15.12.04р. є нікчемним правочином.

Прихованим правочином, як зазначалося вище, є правочин оренди нерухомого державного майна.

Законодавством України передбачені певні особливості укладання та виконання договору найму (оренди).

Правовідносини сторін щодо оренди державного майна регулюються нормами глави          58 ЦК України, параграфу 5 ГК України та Законом України “Про оренду державного та комунального майна”.

У статті 287 ЦК України (який діяв на час укладання спірного договору) визначено, що орендодавцями нерухомого майна, яке є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і державні підприємства з дозволу Фонду державного майна України.

Однак, сторонами не надано доказів виконання вимог ст. 287 ГК України та наявності дозволу ФДМ України.

Крім того, не відповідає чинному Закону України «Про оренду державного та комунального майна, норми якого є спеціальними у спірних відносинах, і положення договору про оцінку об’єкта оренди (далі-Закон).

Так, оцінка об’єкта оренди, відповідно до ст.11 Закону, здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, і передує укладанню договору оренди.

Вартість же майна за спірним договором  не оцінювалася згідно Методики оцінки вартості майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України, а визначена на підставі бухгалтерського обліку.

Не відповідає і розмір орендної плати Методиці розрахунку і порядку  використання орендної плати за оренду державного майна, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.95р.

Також слід відмітити, що договір оренди капітальних споруд або їх окремих частин, якими є майно, зазначене у додатку 1 до спірного договору(а.с.8), що укладається строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

У п. 6.1 спірного договору вказано, що він діє до укладання договору оренди чи іншої цивільно-правової угоди. Оскільки відносини сторін існували більше року, то правочин підлягав нотаріальному посвідченню. Невиконання цієї вимоги, відповідно до ст.220 ЦК України, веде до нікчемності прихованого правочину.

Таким чином, суд першої інстанції вірно визначив, що спірний договір не відповідає закону і є недійсним та відмовив у задоволенні первісного позову щодо розірвання цього договору, бо недійсний договір не підлягає розірванню, оскільки не створює юридичних наслідків з моменту укладання.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, зробленим в мотивувальній частині рішення, про неможливість визнання спірного договору з дня його укладання та визнав цей договір недійсним з дня винесення рішення. Даний висновок суду суперечить вимогам ст. 236 ЦК України, якою встановлено, що нікчемний правочин або визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити та виключити з мотивувальної частини рішення речення стосовно недійсності договору з дня винесення рішення, а саме: абзац 2 третьої сторінки рішення.

Разом з тим, зміна мотивувальної частини рішення не впливає на правильність прийнятого рішення по суті, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Стосовно наслідків недійсності правочиу, то вони можуть бути застосовані відповідно до ст.216 ЦК України за вимогою заінтересованої сторони в іншому провадженні.

Судові витрати за розгляд справи у апеляційній інстанції покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. 49 ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

Постановив:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Херсонрибгосп», м.Херсон задовольнити частково.

Рішення господарського суду Херсонської області від 13.02.2007р. у справі №15/23-ПД-07 залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення абзац 2 третьої сторінки рішення..