КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2007                                                                                           № 6/288

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Зеленіна  В.О.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м.Києва від 15.06.2007

у справі № 6/288

за позовом                               Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до                                                   Відкрите акціонерне товариство "Укрнафта"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 37 233 051,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.06.07 по справі № 6/288 позов Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” до Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” про стягнення 23141260,15 грн. основного боргу за Договором купівлі-продажу природного газу № 29/14/1459/04/1336а-Г від 28.10.04, 3982610,87 грн. пені, 6817415,24 грн. інфляційних нарахувань, 1671876,79 грн. трьох процентів річних та 1619888,21 грн. штрафу задоволено частково.

Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 23141260,15 грн. основного боргу, 15848,25 грн. державного мита та 73,34 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні 6817415,24 грн. інфляційних нарахувань та 1671876,79 грн. трьох процентів річних, Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та прийняти нове рішення про задоволення цих вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції з порушенням ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, неправомірним застосуванням ч. 3 ст. 219 Господарського кодексу України та п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач-Відкрите акціонерне товариство “Укрнафта” надав відзив, в якому зазначив, що заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає, що Господарський суд м. Києва надав вірну правову оцінку всім обставинам справи тощо.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши повно і всебічно всі обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та доводи апеляційної скарги, Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У процесі перегляду справи Київським апеляційним господарським судом встановлено, що між Національною акціонерною компанією “Нафтогаз України” та Відкритим акціонерним товариством “Укрнафта” укладено Договір № 29/141459/04/1336а-Г від 28.10.04, за яким позивач зобов’язався передати відповідачу в жовтні 2004 р. у власність природний газ власного видобутку в обсязі 188877409 куб. м., який знаходиться в ПСГ Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, а відповідач-прийняти газ та сплатити за нього 23141260,15 грн..

Згідно п. 3.3-п. 3.5 Договору продавець складає акт приймання-передачі газу, який підписують уповноважені представники сторін за узгодженням з Дочірньою компанією “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”. Акт складається в 3-х оригінальних примірниках та є підставою для розрахунків. Право власності на природний газ переходить до покупця з моменту підписання акта приймання-передачі газу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 5.1 Договору розрахунки за газ здійснюються покупцем грошовими коштами в гривнях шляхом перерахування на рахунок продавця вартості обсягу газу, що поставляється, протягом 3-х банківських днів від дня підписання акта приймання-передачі природного газу.

29.10.04 представники Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” за узгодженням з Дочірньою компанією “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” підписали Акт № 442 (04) приймання-передачі природного газу в ПСГ Дочірньої компанії “Укртрансгаз” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв 188877409 куб. м. природного газу за ціною 102,1 грн. (у т. ч. ПДВ) за 1000 куб. м. на суму 23141260,15 грн. (у т. ч. ПДВ).

Відповідач в порушення умов Договору і всупереч вимогам ст. 526 та    ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України за одержаний від позивача природний газ не розрахувався, що є підставою для стягнення з нього на користь позивача суми основного боргу за Договором №29/141459/04/1336а-Г від 28.10.04 в розмірі 23141260,15 грн..

В позовній заяві позивач, з посиланням на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, просив також стягнути з відповідача 3982610,87 грн. пені за період з 01.04.06 по 01.04.07, 1619888,21 грн. штрафу, 6817415,24 грн. інфляційних нарахувань та 1671876,79 грн. трьох процентів річних за період з 03.11.04 по 01.04.07.

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення пені та штрафу з огляду на наступне.

Стосовно необґрунтованості позовних вимог про стягнення 1619888,21 грн. штрафу слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

З даної норми вбачається, що передбачені нею розмір пені та штрафу застосовується, якщо інше не передбачене договором, а відтак до вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій застосуванню підлягають положення п. 6.2 Договору, в якому сторони закріпили, що за порушення строку платежу покупець сплачує на користь продавця, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Таким чином, визначений ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України штраф в даному випадку до відповідача не може бути застосований, оскільки інший вид та розмір штрафу передбачений п. 6.2 Договору.

Позивач просить стягнути з відповідача 3982610,87 грн. пені, нарахованої за період з 01.04.06 по 01.04.07.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи положення п. 5.1 Договору, відповідач повинен був виконати зобов’язання по оплаті поставленого газу до 03.11.04 включно, а відтак пеня може бути нарахована відповідачеві лише за період з 04.11.04 по 03.05.05.

Згідно ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Враховуючи, що нарахування пені почалось 04.11.04 та припинилось 03.05.05, а позивач звернувся з позовом до суду лише в квітні 2007 р., встановлений ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України річний строк давності для стягнення пені сплив, що відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в позові в цій частині, оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності у поданому відзиві на позовну заяву.

Викладене вказує, що місцевий господарський суд правомірно відмовив позивачеві в задоволенні позову в частині стягнення 3982610,87 грн. пені та 1619888,21 грн. штрафу.

Щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 219 Господарського кодексу України якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов'язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Апеляційним судом встановлено, що станом на 10.05.07 Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” мала непогашену заборгованість перед Відкритим акціонерним товариством “Укрнафта” в розмірі 295726326,62 грн., що значно перевищує розмір основної заборгованості Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” перед Національною акціонерної компанією “Нафтогаз України” за Договором № 29/14/1459/04/1336а-Г від 28.10.04.

Зазначена обставина позивачем не заперечується та підтверджується дослідженим в судовому засіданні надісланим на адресу Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” листом Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” № 48/1-234 від 10.05.07, копія якого залучена до матеріалів справи.

У зв’язку з вищезазначеним, слід погодитись з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді сплати трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів дійшов висновку, що рішення Господарського суду        м. Києва від 15.06.07 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін. Апеляційна скарга позивача залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 15.06.07 по справі № 6/288 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 6/288 повернути, доручити господарському суду м. Києва видати відповідний наказ.

Головуючий суддя

Судді

04.10.07 (відправлено)