ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 2-4/8618-2005

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Рогач Л.І. - головуючого,

Волковицької Н.О.,
Кривди Д.С.,

за участю представників сторін:

позивача

не з'явились (про час та дату судового засідання повідомлений належним чином)

відповідача

не з'явився (про час та дату судового засідання повідомлений належним чином)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю “Ліфар Індастрі”

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.10.2005

у справі
№ 2-4/8618-2005

господарського суду
Автономної Республіки Крим

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Ліфар Індастрі”

до

Керченської міжрайонної державної податкової інспекції

про
визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2005р. ТОВ “Ліфар Індастрі” звернулось до господарського суду з позовом про визнання недійсним спірного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу нарахована пеня за порушення строків розрахунків в сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 31558,79 грн.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від             21.06 - 04.07.2005 (суддя Бєлоглазова І.К.) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліфар Індастрі" про визнання недійсними податкового повідомлення-рішення Керченської міжрайонної державної податкової інспекції від 13.07.2004 №/0 відмовлено.

За результатами апеляційного перегляду прийнятого у справі судового рішення, Севастопольським апеляційним господарським судом прийнято постанову від 18.10.2005 (судді: Волков К.В., Голик В.С., Градова О.Г.), якою рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.06 - 04.07.2005 залишено без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Оскаржуючи прийняті у справі судові рішення, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліфар Індастрі" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою. Втім, ухвалою Вищого господарського суду України від 23.12.2005 касаційну скаргу позивача разом зі справою було передано до Вищого адміністративного суду України відповідно до статті 210 та пункту 10 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищий адміністративний суд України, перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Ліфар Індастрі”, відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.10.2005 та ухвалою від 07.08.2007 повернув касаційну скаргу разом зі справою до Вищого господарського суду України з огляду на відсутність правових підстав для перегляду судового рішення, прийнятого відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.09.2007 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Ліфар Індастрі” прийнято до касаційного провадження.

Оскаржуючи прийняті у справі судові рішення, позивач посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права з мотивів, викладених у касаційній скарзі та доповненнях до касаційної скарги.

Від відповідача надійшов відзив, в якому податкова інспекція заперечує проти доводів касаційної скарги та просить її залишити без задоволення.

Заслухавши суддю –доповідача, перевіривши  наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземці), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають звертатися державні та інші органи, громадяни, що не є суб’єктами підприємницької діяльності.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, які справи підвідомчі господарським судам.

В липні 2005 року прийнято Кодекс адміністративного судочинства України, який набрав чинності з 1 вересня 2005 року.

Згідно пункту 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справою адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 7 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функції на основі законодавства в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Ліфар Індастрі” про визнання недійсним податкового повідомлення –рішення Керченської МДПІ від 13.07.2004 №/0. Під час здійснення перегляду рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 21.06 - 04.07.2005 у даній справі, апеляційна інстанція дійшла висновку, що розгляд у даній справі повинен провадитися за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Однак, такий висновок є помилковим, оскільки за своїм правовим змістом цей спір не є господарським.

Відповідачем у даній справі є орган державної податкової служби.

Згідно пунктів 1, 3 статті 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.1990 № 509-XII, державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об`єднані державні податкові інспекції здійснюють у межах своїх повноважень контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) а також контролюють своєчасність подання платниками податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших платежів, а також перевіряють достовірність цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів.

Відповідно до пункту 6 цієї статті вказані податкові органи забезпечують застосування та своєчасне стягнення сум фінансових санкцій, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України за порушення податкового законодавства, а також стягнення адміністративних штрафів за порушення податкового законодавства, допущені посадовими особами підприємств, установ, організацій та громадянами.

Отже, позов по справі пред’явлений про визнання недійсними рішень податкового органу, винесених останнім внаслідок виконання своїх функцій суб’єкта владних повноважень, а не у зв’язку із здійсненням ним у спірних правовідносинах господарської діяльності.

Виходячи з положень вказаних приписів законодавства, справа за позовом юридичної особи додержавної податкової інспекції про оскарження правових актів індивідуальної дії є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) та підвідомча адміністративному суду.

У відповідності з пунктом 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційні скарги та подання розглядаються в порядку встановленому цим Кодексом.

Відтак, Севастопольський апеляційний господарський суд, приймаючи постанову у даній справі за приписами Господарського процесуального кодексу України, вийшов за межі своєї компетенції, у зв’язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд апеляційної інстанції для здійснення судового провадження за правилами Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до пункту 6 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, пунктом 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий господарський суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Ліфар Індастрі” задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.10.2005 скасувати, а справу № 2-4/8618-2005 передати на новий розгляд до Севастопольського апеляційного господарського суду.

Головуючий - суддя                                                                      Л.Рогач

Судді                                                                                                    Н.Волковицька

Д.Кривда