ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.11.07
Справа № 17/640-06нр.

За позовом Управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради

до відповідача Приватного виробничо – комерційне підприємство “Корпункт”

треті особи 1) Сумська міська рада

2) Приватний підприємець Гриценко Юрій Миколайович

про розірвання договору оренди

Суддя Миропольський С.О.

Представники:

Від позивача: не з’явився

Від відповідача: Мельник М.В.; Вороненко Р.П.

Треті особи: не з’явилися

У засіданні брали участь: секретар судового засідання Міщенко Т.М.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд виселити відповідача з нежитлового приміщення загальною площею 28,4 кв.м. у будинку №4 по провул. 9-го Травня у м. Суми в десятиденний строк з дня набрання рішенням суду законної сили та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

В судовому засіданні додаткових клопотань та заяв від представників сторін не надходило.

Відповідач подав зустрічний позов в якому просить суд зобов’язати позивача за первісним позовом продовжити договір оренди ФМ-534 нежитлового приміщення в будинку № 4 по провулку 9-го травня, 75000 грн. 00 коп. матеріальної шкоди та 50000 грн. 00 коп. моральної шкоди, а також витрати, пов‘язані з розглядом зустрічного позову в суді, але суд дійшов до висновку про те, що поданий відповідачем зустрічний позов підлягає поверненню, у зв‘язку з тим, що позивачем по зустрічному позову не надано належних доказів сплати державного мита у встановлених порядку та розмірі за подання зустрічного позову. Тому суд відповідно до п.4 ст. 63 ГПК України повертає зустрічну позовну заяву і додані до неї документи Приватному виробничо – комерційному підприємству “Корпункт”.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні докази по справі, суд встановив:

10 травня 2000 року між управлінням комунального майна та приватизації Сумської міської ради та приватним виробничо – комерційним підприємством “Корпункт” укладено договір оренди № ФМ-534 від 10 травня 2000 року. В подальшому сторонами укладено Зміну № 1 до договору, відповідно до яких договір викладено в новій редакції.

Згідно умов договору № ФМ-534 відповідач одержав в оренду нежитлові приміщення площею 28,4 кв. м., розташовані за адресою: м. Суми, вул. 9-го Травня, 4. Право на оренду відповідач одержав на підставі розпорядження міського голови м. Суми від 04.04.2000 року № 230-Р.

Позивач посилається в своїй позовній заяві на те, що відповідачем систематично порушувались договірні зобов'язання по внесенню орендної плати, а також зазначає, що відповідач в порушення умов договору передав частину приміщень в суборенду без дозволу орендодавця.

Відповідач в підтвердження своєї позиції по справі посилається на порушення позивачем положень ст.651 Цивільного кодексу України та ч.ч.1,2 ст.188, ч.3 ст.291 Господарського кодексу України стосовно порядку розірвання господарського договору. Зокрема, відповідач вважає, що належними доказами суборенди приміщення можуть бути лише відповідні договори та докази перерахування коштів за піднайм (суборенду) приміщення, а позивач таких доказів не надав.

Згідно з ч.3 ст.18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендар зобов’язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов’язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Згідно з частинами 1, 3 ст.291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу

Статтею 783 Цивільного кодексу України встановлено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: - наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; - наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; - наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; - наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Вказаний перелік підстав для розірвання договору найму на вимогу орендодавця є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач в якості підстави для розірвання договору оренди зазначає систематичне порушення орендарем умови договору щодо строку внесення орендних платежів.

В той же час, невиконання умов договору щодо внесення орендних платежів не може бути підставою його розірвання в судовому порядку.

Посилання позивача на ст.651 Цивільного кодексу України, як на підставу розірвання в судовому порядку договору у зв'язку з несплатою орендних платежів, є також необґрунтованим, оскільки ч.3 цієї статті, так само як і ст.782 цього Кодексу встановлює для таких випадків право на односторонню відмову від договору.

Крім того наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах, пов'язаних з розірванням договорів оренди (постанова ВСУ від 22.02.2005 у справі №34/400).

З матеріалів справи не вбачається, що позивачем не доведено направлення відповідачу (орендарю) та одержання останнім на підставі ч.2 ст.782 ЦК України повідомлення наймодавця про відмову від договору у зв'язку з невнесенням орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Таким чином, не виключається наявність підстав вважати, що пред'явлений Управлінням комунального майна та приватизації Сумської міської ради позов про розірвання договору оренди з мотивів прострочення сплати орендної плати не відповідає способам захисту цивільних прав наймодавця.

Посилання позивача, щодо незаконної передачі відповідачем частини приміщень без дозволу орендодавця в суборенду іншим юридичним особам (ПП "СДВ" та ТОВ "Невада"), що підтверджуються актами перевірки від 06.09.2002 та від 05.05.2005 (а.с.20-21, том 1), підписаними директором ПВКП "Корпункт", нічим не підтвердженні, оскільки згідно ст.208 ЦК України, відповідно до якої правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх  істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму, а ч.1 ст.793 цього кодексу вимагає укладення договорів найму будівлі (їх окремої частини) у письмовій формі.

Тобто, в даному випадку лише дотримання письмової форми договорів суборенди нежилих приміщень може свідчити про існування укладених відповідачем з ПП "СДВ" та ТОВ "Невада" договорів суборенди, в зв’язку з чим навіть підписані відповідачем акти перевірки від 06.09.2002 та від 05.05.2005, в яких відповідно зазначається про передачу в суборенду ПП "СДВ" частини приміщення площею 6 кв.м. для розміщення обмінного пункту та про перебування в одній з орендованих кімнат належних ТОВ "Невада" двох ігрових автоматів, не можуть самі по собі свідчити про доведеність передачі відповідачем частини орендованих приміщень в суборенду без дозволу орендодавця.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на надані позивачем докази суд вважає недоведеним факт неналежного виконання відповідачем істотних умов орендного договору.

Таким чином, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У позові відмовити.