ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2007 р.
№ 17/47

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
Суддів:
Невдашенко Л.П.
Михайлюка М.В.
Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Кожний про своє-1"

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 07.05.2007 року

у справі
№ 17/47 господарського суду м. Києва

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Кожний про своє-1"

до
ВАТ "Кредобанк" в особі Київської філії ВАТ "Кредобанк"

про
визнання договорів недійсними

за участю представників сторін:

позивача
Катальнікова О.О.,

відповідача
Єлишев К.Ю., Колесник В.В.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.02.2007 р. у справі №17/47 (суддя: Кролевець О.А.) в позові відмовлено, стягнуто з позивача на користь державного бюджету України недоплачене державне мито у розмірі 14780 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.05.2007 р. (судді: Капацин Н.В., Смірнова Л.Г., Синиця О.Ф.) рішення суду змінено. Резолютивну частину викладено в іншій редакції: в позові відмовлено повністю та стягнуто з позивача на користь державного бюджету України 4780 грн.

Не погоджуючись з зазначеною постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просив її скасувати, а справу передати на новий розгляд. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що господарськими судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення” від 29.12.1976 р. №11 із змінами, внесеними постановами Пленуму від 24.04.1981 р. № 4, від 25.12.1992 р. № 13, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах. Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Разом з тим, оскаржувані  рішення та постанова зазначеним  вимогам  не  відповідають.

Як встановили господарські суди,  відповідно до п. 1.2 Положення про Київську філію ВАТ "Кредобанк" (нова редакція), затвердженого рішенням Спостережної Ради ВАТ "Кредобанк" від 10.02.2006 р., зареєстрованого рішенням Комісії Національного банку з питань нагляду та регулювання діяльності банків при Управлінні Національного банку України у Львівській області від 13.03.2006 р. №14/5, за  рішенням Загальних зборів акціонерів №2001/2 від 17.08.2001 р. АТ "Західно-Український Комерційний Банк" змінило назву на АТ "Кредит Банк (Україна)". За рішенням Загальних зборів акціонерів №2005/02 від 17.11.2005 р. АТ "Кредит Банк (Україна)" змінило назву на ВАТ "Кредобанк". Київська філія ВАТ "Кредобанк" виступає  правонаступником всіх прав і зобов'язань  Київської  філії  АТ "Західно - Український Комерційний Банк" та Київської філії АТ "Кредит Банк (Україна)".

15.04.2003 р. АТ "Кредит Банк (Україна)" (далі –Банк) та ТОВ "Кожний про своє-1" (позичальник) уклали кредитний договір №89, згідно з п.1.1., 1.5 якого позивачу відкрито поновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 105000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних. Кінцевий термін погашення кредиту 14.04.2004 р. Кредит надається для поповнення обігових коштів для оплати за сировину та матеріали.

Пунктом 2.1 кредитного договору в редакції Додаткової угоди №1 від 07.04.2003 р. визначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позивача Банк приймає нерухоме майно позичальника експертною вартістю 329600 грн., заставною вартістю 279905 грн. та основні засоби експертною вартістю 1311400 грн., заставною вартістю 720095 грн. Загальна заставна вартість забезпечення визначена за згодою сторін і становить 1000000 грн.

Додатковою угодою №2 від 15.07.2003 р. до кредитного договору  Банк збільшив суму по кредитній лінії до 385000 грн. Додатковою  угодою №3   від 17.07.2003 р. максимальний ліміт заборгованості по кредитній лінії був збільшений до 495000 грн.

На виконання умов кредитного договору позивач сплачував відсотки,  що підтверджується банківською випискою про рух коштів з позичкового  рахунку  ТОВ "Кожний про своє-1".

В забезпечення вимог Банка, що випливають з положень кредитного договору №89 від 15.04.2003 р., сторони уклали Договір застави основних засобів від 03.04.2003 р., за яким позивач передав, а Банк прийняв основні засоби підприємства балансовою вартістю 10074204 грн., а саме багатогалузеве виробниче підприємство ТОВ "Кожний про своє-1", що розташоване за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Завалівка, вул. Польова, 1 та яке складається в цілому з 31 будівлі та 2 споруд, за описом, перелік якого викладений в Додатку №1. Заставлене майно з урахуванням його ліквідності відповідно до п.5 цього договору було визначено сторонами в розмірі 720095 грн.

Договір застави основних засобів від 15.04.2003 р. посвідчив   приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є.   15.04.2003 р. за реєстр. №2290.

Крім того, 07.07.2003 р. сторони уклали договір застави, за яким вартість переданого раніше заставленого майна з урахуванням його ліквідності було оцінено сторонами в розмірі 279905 грн. (п.7 договору застави). Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П. під реєстр. №1989 від 07.07.2003 р. Також, сторонами були підписані зміни та доповнення до договору застави від 18.07.2003 р.

За твердженням позивача, кредитний договір №89 від 15.04.2003 р., договори застави від 15.04.2003 р. та від 07.07.2003 р. не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки вони підписані неуповноваженою особою, а також не дотримані вимоги ст.153 ЦК УРСР щодо істотних умов договору.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладання угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі схвалення угоди цією особою (ст. 63 ЦК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що кредитний договір та додаткові угоди до нього, а також договори застави з боку ТОВ "Кожний про своє-1" були підписані директором товариства Катальніковою О.О., що діє на підставі Статуту ТОВ "Кожний про своє-1".

Відповідно до п. 7.13 Статуту ТОВ "Кожний про своє-1", затвердженого Загальними і зборами учасників товариства (протокол №1 від 14.08.2000 р.),  зареєстрованого Ленінградською райдержадміністрацією м. Києва за реєстр. №6467 від 18.09.2000 р., (з урахуванням змін та доповнень) виконавчим органом товариства, який здійснює поточне керівництво діяльністю товариства, є директор. Директор вирішує всі питання фінансово-господарської діяльності товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників. Збори учасників можуть винести рішення про передачу частини прав до компетенції директора (п.7.16). Директор представляє інтереси товариства, укладає договори, угоди, контракти, в тому числі зовнішньоекономічні, видає довіреності тощо (п.7.17).

Затвердження господарських контрактів, що укладаються товариством на суму, що перевищує еквівалент 5000 доларів США за курсом банківської установи, в якій товариству відкрито розрахунковий рахунок на день, в який директор направив Загальним Зборам товариства офіційного листа про таке затвердження, відповідно до п.7.4.14 Статуту відноситься до виключної компетенції зборів учасників товариства.

Як вбачається з протоколу Загальних зборів учасників ТОВ "Кожний про своє-1" №1 від 03.02.2003 р. на цих зборах були прийняті рішення про затвердження рішення про збільшення ТОВ "Кожний про своє-1" розміру кредитної лінії на 855000 грн. у Київській філії АТ "Кредит Банк (Україна)" строком на 3 роки, а також рішення про затвердження та надання в якості забезпечення збільшеної кредитної лінії єдиного майнового комплексу ТОВ "Кожний про своє-1" загальною вартістю 1500000 грн. та майнових прав на придбане обладнання по розливу мінеральної та солодкої води вартістю 1000000 грн. Цим же рішенням були затверджені повноваження директора Катальнікової О.О. щодо підпису договорів фінансування, договорів застави та інших видів кредитних документів у повному обсязі.

Водночас, 02.07.2003 р. на Загальних зборах учасників ТОВ "Кожний про своє-1" були прийняті рішення про збільшення розміру кредитної лінії до 500000 грн. у Київській філії АТ "Кредит Банк (Україна)" строком на 1 рік, рішення про затвердження та надання в якості забезпечення збільшеної кредитної лінії єдиного майнового комплексу, що є власністю позивача загальною вартістю  1641000 грн.  та затверджені повноваження директора Катальнікової О.О. щодо підпису договорів фінансування, договорів застави та них видів комерційних та фінансових документів у повному обсязі (протокол №3/03 від 02.07.2003 р.). Таким чином, суди спростували твердження позивача про те, що Катальнікова О.О. не була уповноважена на підписання кредитного договору та договорів застави.

Судами також встановлено, що позивач вчиняв дії щодо подальшого схвалення укладеного сторонами кредитного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами отримання позивачем кредиту та сплати ним відсотків за користування цим кредитом.

Також не знайшли свого підтвердження посилання позивача на недотримання сторонами за договором вимог ст.153 ЦК УРСР в частині істотних умов договору (умови повернення кредиту, строковість, платність, цільова спрямованість, порядок нарахування процентів і доведення їх розміру до позичальника) виходячи з наступного.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом, або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.9 Положення Національного банку України про кредитування, затвердженого постановою Правління НБУ від 28.09.1995 р. №246, основними з умов кредитного договору є: забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість.

Дослідивши умови кредитного договору №89, суд дійшов висновку про наявність всіх істотних умов, необхідних для договорів даного виду, зокрема, визначено розмір кредиту, строк повернення кредиту, розмір плати за користування кредитом, цільова направленість кредиту, порядок забезпечення виконання позичальника за договором тощо.

Щодо посилань позивача на недійсність договорів застави від 15.04.2003 р. та від 07.07.2003 р. суд зазначив наступне. Відповідно до ст.1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. Застава виникає в силу договору чи закону. Згідно зі ст. 3 цього Закону  заставою може бути забезпечена дійсна вимога, зокрема така, що випливає з договору позики (банківської позички). У договорі застави відповідно до ст.12 Закону повинно бути зазначено найменування, місцезнаходження  сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобов'язання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи договорів застави основних засобів від 15.04.2003 р. та застави від 07.07.2003 р. позивач в забезпечення вимог Банку, що випливають з кредитного договору №89 передав багатогалузеве виробниче підприємство, яке складається в цілому з 31 будівлі та 2 споруд, що розташоване за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Завалівка, вул. Польова, 1. Заставлене майно належить позивачу і є його власністю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дарнопих Т.М. 02.07.2003 р. за реєстр. №2716. Відповідно до п.4 договору застави основних засобів від 15.04.2003 р. та п.6 договору застави від 07.07.2003 р. заставлене майно залишено на відповідальному збереженні та користуванні у заставодавця - ТОВ "Кожний про своє-1". Перелік переданого в заставу майна наведений в Додатку №1 та Акті опису та оцінки майна, що передається в заставу від 04.07.2003 р.

За таких обставин господарські суди прийшли до висновку про необгрунтованість вимог позивача про визнання недійсними кредитного договору № 89 від 15.04.2003 р. та договорів застави.

Окрім того, господарські суди з’ясували, що позивач звернувся до суду для захисту своїх прав з пропуском строку позовної давності, водночас,  позивач не подав клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності. З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Однак, рішення господарських судів не відповідають вимогам закону. Так, як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваних рішення та постанови, відмовляючи у позові господарські суди виходили із  необґрунтованості   позову,  а також  із того,  що строк  позовної  давності  закінчився  до  пред'явлення  позову.

Проте, у випадку, коли суд на підставі досліджених  у судовому засіданні доказів  установить, що  право  позивача, про захист  якого  він просить,  відповідачем не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні  позову саме з цих підстав, а не через  пропуск  строку  давності. Якщо  ж буде встановлено, що таке право позивача порушено і строк позовної  давності  пропущено без поважних  причин, суд на підставі ст. 80  ЦК  УРСР  ухвалює  рішення, яким  відмовляє  в позові у зв'язку  із закінченням  строку давності, а при визнанні причини  пропуску цього строку поважною  порушене право  має бути  захищене.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України  касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню, а справа –передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи, суду необхідно врахувати викладене та вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2007 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.05.2007 року у справі №17/47 скасувати, справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий, суддя                                                       Л. Невдашенко

Судді:                                                                               М. Михайлюк

Н. Дунаєвська