ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

06.09.2007                                                                                      Справа  № 3-2-18/81

За позовом Відкритого акціонерного товариства „Свалявські мінеральні води”,                м. Свалява

до відповідача Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини „Укрекокомресурси” в особі Закарпатського обласного управління „Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород

про визнання правочину № 6а від 30.08.2002 року із змінами та доповненнями недійсним,

Судова колегія у складі:

Головуючий суддя                                                              В.В. Мокану

Суддя                                                                                     О.Ф. Ремецькі

Суддя                                                                                     В.П. Кривка

представники:

Позивача –не з’явився

Відповідача –Мигович М.В., начальник Закарпатського обласного управління                     Державної компанії „Укрекокомресурси”, довіреність №8-28/60                від 29.11.2004 року

СУТЬ СПОРУ: Відкритим акціонерним товариством „Свалявські мінеральні води”,                м. Свалява заявлено позов до державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини „Укрекокомресурси” в особі Закарпатського обласного управління „Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород про визнання правочину № 6а                               від 30.08.2002 року із змінами та доповненнями недійсним.

Позивач, належним чином повідомлений про час розгляду справи (ухвалу від 17.08.2007року надіслано рекомендованим листом з повідомленням № 4791920, вручено 22.08.2007року), явку представника в судове засідання не забезпечив вдруге, будь-яких клопотань або повідомлень про причини неявки не надіслав.

Колегією суддів визначено, що нез’явлення представника позивача не унеможливлює розгляд справи, тому справу розглянуто за наявними в ній документами відповідно до заявлених вимог.

Позовні вимоги обґрунтовано невідповідністю оспорюваної угоди ст..48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 16, 203, 227 Цивільного кодексу України, ст. 207,208 Господарського кодексу України, Закону України „Про   ліцензування   певних   видів

продовження рішення господарського суду      Закарпатської області від 06.09.2007 року  у справі № 3-2-18/81

господарської діяльності”, оскільки на момент укладення угоди відповідач не мав ліцензії на здійснення діяльності, пов’язаної із збиранням та заготівлею використаної тари.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив, що господарськими судами різних інстанцій розглядались спори, пов’язані з виконанням оспорюваної угоди, а також за вимогою про її розірвання. При цьому судами надано належну оцінку правовідносин сторін, вказано на особливості статусу компанії та підтверджено правомірність оспорюваної угоди. Відповідачем наголошено на вчиненні позивачем дій, які свідчать про схвалення угоди, а саме, добровільну оплату послуг компанії з жовтня 2002 року по І квартал 2004 року. Щодо відсутності у компанії ліцензії на момент укладення договору відповідач стверджує, що до моменту отримання ліцензії компанією здійснювалась діяльність, яка не потребує ліцензування, оскільки послуги щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) не підпадають під дію Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності”.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, судова колегія

Встановила:

Між сторонами спору 30.08.2002 року був укладений договір № 6а, предметом якого зазначено надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки). Відповідно до п. 2.1 договору компанія „Укрекокомресурси” зобов’язувалась розробити, організувати і впровадити систему надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки).

Відповідно до підписаного сторонами 17.03.2003 року додатку до договору № 6а від 30.08.2002 року, договору присвоєно інший номер 07 Уж № 6 та викладено в новій редакції п.п.1-10. Предметом договору у новій редакції зазначено надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року № 915. Пунктом 2.1 договору передбачено, що компанія зобов'язується надавати підприємству послуги щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), в тому числі шляхом залучення до виконання третіх осіб.

На час укладення оспорюваного договору, а також внесення змін до нього був чинним Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року, тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми зазначеного кодексу.

Згідно із ст.48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. При цьому під невідповідністю вимогам законодавства розуміється не лише невідповідність саме закону, а й іншим нормативно-правовим актам, виданим органами державної влади в межах їх компетенції.

Оспорюваний договір укладався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України   від   26.07.2001 року    № 915 „Про    впровадження    системи       збирання,

продовження рішення господарського суду      Закарпатської області від 06.09.2007 року  у справі № 3-2-18/81

сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини”, якою на Державну компанію з утилізації відходів як вторинної сировини „Укрекокомресурси” покладено функції щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів, в тому числі використаної тари (упаковки) вітчизняного та імпортного виробництва як вторинної сировини.

Зазначеною постанови Кабінету Міністрів України, посилання на яку міститься у преамбулі оспорюваного договору, передбачено, що зобов'язання підприємств усіх форм власності, які використовують тару для пакування і перевезення продукції, а також, що імпортують продукцію в тарі (упаковці) по угодах на поставку в Україну товарної продукції, забезпечити збирання, зберігання і утилізацію всіх видів використаної тари (упаковки), в якій знаходилась продукція цих підприємств, на всій території, де реалізується продукція, вони можуть виконати, зокрема, шліхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування,  перевезення, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) з компанією чи іншими спеціалізованими підприємствами, що  мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара (упаковка), а також здійснення оплати за надання обумовлених послуг згідно із загальним обсягом тари (упаковки), яка використовується для пакування та перевезення продукції за затвердженими тарифами.

Отже, укладенням оспорюваного договору позивач реалізував своє зобов'язання по забезпеченню збирання, зберігання і утилізації використаної тари (упаковки).

Відповідно до п 38 ст. 9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності” (в редакції від 17.01.2002 року) збирання, заготівля окремих видів відходів як вторинної сировини (за переліком, який визначається Кабінетом Міністрів України) підлягає ліцензуванню.

Стаття 35 Закону України „Про відходи” в редакції від 07.03.2002 року визначає, що діяльність, пов’язана із збиранням і заготівлею окремих видів відходів як вторинної сировини та забезпеченням ними переробних підприємств, здійснюється на підставі ліцензії, виданої відповідно до Закону.

Згідно п. 3 Порядку збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 02.10.2001 року, діяльність, пов’язана із збиранням та заготівлею окремих видів використаної тари (упаковки), у випадках, передбачених Законом, підлягає ліцензуванню.

Враховуючи, що на момент укладення оспорюваного договору (30.08.2002 року) його предметом було визначено надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), він не підпадав під дію зазначених нормативних актів щодо необхідності отримання ліцензії, оскільки відповідач при укладенні договору не брав на себе зобов'язання безпосередньо здійснювати діяльність, для якої необхідна ліцензія, видана відповідно до Закону.

Внесення змін до договору від 17.03.2003 року шляхом, зокрема, викладення предмету договору і зобов'язання компанії в іншій редакції, а саме, надання послуг щодо збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари, відбулось незадовго до отримання компанією ліцензії серії АА № 598912, строком дії з 22.04.2003 року. Проте, і в період з 17.03.2003 року     по 28.04.2003 рік

продовження рішення господарського суду      Закарпатської області від 06.09.2007 року  у справі № 3-2-18/81

договір не суперечив закону, оскільки п. 2.1 допускав виконання компанією зобов’язань шляхом залучення до виконання третіх осіб.

Таким чином, твердження позивача про невідповідність оспорюваного договору ст. 48 Цивільного кодексу УРСР слід визнати безпідставним.

Щодо посилання на ст.ст. 16, 203, 227 ЦК України, їх застосування суд вважає неправомірним з огляду на ч. 3 ст. 5, п. п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Законність оспорюваного договору підтверджена також рішенням господарського суду Закарпатської області у справі № 5/395 від 16.08.2005 року. за позовом                     ВАТ „Свалявські мінеральні води” до Державної компанії „Укрекокомресурси”  про   розірвання договору № 6а від 30.08.2002 року та Постановою Вищого господарського суду України від 21.02.2006 року у справі № 5/395, а також рішенням господарського суду Закарпатської області у справі №18/56 від 12.12.2006 року за позовом Державної компанії „Укрекокомресурси” до ВАТ „Свалявські мінеральні води” про стягнення заборгованості за надані послуги та постановою Вищого господарського суду України від 16.05.2007 року у справі № 18/56.

Крім того, суд констатує факт пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого ст..71 ЦК УРСР (1963р.). Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред’явлення якого виникло до                   1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно ст.ст. 75, 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності для пред’явлення позову є підставою для відмови в позові; позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони.

Посилання позивача на те, що йому стало відомо про відсутність у відповідача права на надання послуг по збиранню, сортуванню, транспортуванню, переробки та утилізації відходів із введенням в дію Закону України № 3262-Y від 22.01.2005 року „Про доступ до судових рішень” суд вважає безпідставним, оскільки обставини, пов’язані з наявністю у контрагента ліцензії на здійснення ліцензованої діяльності сторона має з’ясовувати при укладенні договору, отже, про вказані обставини позивач повинен був знати вже на момент укладання договору.

Керуючись ст. ст. 48, 71, 75, 80 Цивільного Кодексу УРСР (в редакції                   1963 року); ч .3 ст. 5, п. п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Законом України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності”; Законом України „Про відходи”; Постановою Кабінету Міністрів України № 915 від 26.07.2001 року „Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини” ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,  судова колегія

ВИРІШИЛА:

1. У задоволенні позову відмовити.

продовження рішення господарського суду      Закарпатської області від 10.08.2007 року  у справі № 3/57

2. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

В зв’язку з оголошенням в судовому засіданні 06.09.2007 року лише вступної і резолютивної частини рішення оформлено відповідно до ст. 84 ГПК України та підписано 11.09.2007 року.

Головуючий суддя                                                              В.В. Мокану

Суддя                                                                                     О.Ф. Ремецькі

Суддя                                                                                     В.П. Кривка