ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"03" травня 2007 р.                                                                              Справа № 20/102-07

За позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Олто”, м. Київ

до
Сільськогосподарського виробничого кооперативу „Соснова”, с. Соснова, Переяслав-Хмельницького району

про
стягнення 162614,03грн.

Суддя  Іваненко Я.Л.

В засіданні приймали участь:

від позивача
Шинкаренко К.А., довіреність №3459 від 18.08.2006р.
Шепеляв О.А., довіреність №24 від 23.04.2007р.

від відповідача
Малишко Г.Я., доручення №41 від 06.04.2007р.

суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Олто”, м. Київ (надалі - позивач) до Сільськогосподарського виробничого кооперативу „Соснова”, с. Соснова, Переяслав-Хмельницького району (надалі - відповідач) про стягнення 162614,03грн.,  з яких 75000,00грн. основного боргу, 18189,88грн. пені, 59400,00грн. штрафу, 7425,00грн. інфляційних нарахувань та 2599,15грн. три відсотки річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.03.2007р. розгляд справи було призначено на 10.04.2007р.

В судовому засіданні 10.04.2007р. представник позивача позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань по оплаті отриманого товару (партію голів рогатої худоби) за договором купівлі-продажу №03-3 від 03.03.2006р.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.04.2007р. факт отримання від позивача товару (партії голів рогатої худоби) за договором купівлі-продажу №03-3 від 03.03.2006р. не заперечив, проте стверджує, що позивач не був власником усього поголів’я худоби і безпідставно продав частину худоби, тому відповідач вважає договір №03-3 від 03.03.06р. в частині продажу голів рогатої худоби, вартість яких перевищує 179184,66грн., недійсним. Крім того, відповідач вважає умову договору щодо сплати СВК „Соснова” штрафних санкцій за порушення строків розрахунку нікчемною, оскільки аналогічну  санкцію для другої сторони договору  - ТОВ „Фірма „Олто” не встановлено.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.04.2007р. розгляд справи було відкладено на 03.05.2007р., а відповідача було зобов’язано надати докази, що підтверджують визнання договору №03-3 від 03.03.06р. недійсним у встановленому законом порядку (судове рішення, звернення до суду із зазначеними позовними вимогами тощо).

В судовому засіданні 03.05.2007р. представник позивача надав заяву про уточнення позовних вимог від 03.05.07р. відповідно до якого, у зв’язку з помилковим нарахуванням суми пені, просить стягнути з відповідача зменшений її розмір в сумі 9178,77грн.

В судовому засіданні 03.05.2007р. за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю „ Фірма „Олто” (продавець) та Сільськогосподарським виробничим кооперативом „Соснова” (покупець) 03.03.2006р. було укладено договір купівлі-продажу №03-3 (надалі –Договір), відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує корів, телиць та телят (товар) на загальну суму 594000,00грн. При цьому, згідно п. 3.3. Договору покупець має право сам відбирати худобу, яка його задовольняє.

На виконання умов договору позивач передав відповідачеві товар на загальну суму 594000,00грн., що підтверджується підписаною повноважними представниками сторін накладною №3/03-01 від 03.03.06р., довіреністю ЯЛЗ №54250 від 03.03.2006р., виданою на ім’я уповноваженої відповідачем на отримання товару особи, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до п. 2.4 Договору, викладеного в новій редакції, відповідач зобов’язався розрахуватися за отриманий товар шляхом сплати 200000,00грн. до 18.03.2006р. та сплати 394000,00грн. до 31.03.2006р.

Як встановлено матеріалами справи, в порушення своїх договірних зобов’язань відповідач за поставлений товар розрахувався частково, сплативши за період з 21.03.2006р. по 17.05.06р. 519000,00грн., у зв’язку з чим за останнім рахується заборгованість на загальну суму 75000,00грн.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Одним із основних видів господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання. А згідно ст.174 ГК України господарські зобов'язання виникають із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 ГК України зазначається, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Суб'єктами майново-господарських зобов'язань можуть бути суб'єкти господарювання, зазначені у статті 55 ГК України та інші, наділені господарською компетенцією.

Відповідно до частини першої ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Крім того, відповідно до ст. ст. 526, 525 ЦК України зобов’язання має виконуватися  належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 75000,00грн. заборгованості за отриманий товар є обґрунтованими, документально підтверджуються, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 Конституції та ст.33 ГПК України, відпаовідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а також в обгрунтування своїх заперечень додати необхідні документи.

Сторони вільні у наданні господарському суду доказів і доведення їх переконливості. Проте, вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки відповідачем не надано суду доказів визнання недійсними у встановленому законом порядку договору №03-3 від 03.03.06р., твердження відповідача щодо його недійсності в частині продажу голів рогатої худоби, вартість яких перевищує 179184,66грн. судом відхиляється як безпідставні та недоведене.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов’язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах та порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання згідно з ч.2 ст.217 та ч.1 ст.230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Як зазначається в ч. 4 ст. 231 ГК України, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п. 4.1.Договору, викладеного сторонами у новій редакції, в разі невиконання відповідачем умов, викладених в пункті 2.4. Договору щодо строків проведення розрахунку за отриманий товар, останній сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми.

За перерахунком позивача, здійсненим з урахуванням передбаченого ст. 232 ГК України шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, розмір пені становить 9178,77грн.,  є обґрунтованим та підлягає стягненню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 59400,00грн. штрафу на підставі п.4.1. Договору, в якому передбачено сплату штрафної санкції в розмірі 10% від вартості Договору за порушення умов Договору щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 231 ГК України, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов’язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов’язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. При цьому, сторони при укладенні господарських договорів можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

А відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України сторони, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, вільні в укладенні договору, виборі контрагента та  визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому твердження відповідача про нікчемність такої умови договору, як сплата СВК „Соснова” штрафних санкцій за порушення строків розрахунку з однієї лише підстави не встановлення аналогічних  санкцій для другої сторони договору  - ТОВ „Фірма „Олто”, є необгрунтованим та безпідставним.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого  індексу інфляції  за весь час прострочення, а також три відсотки  річних від  простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача розмір інфляційних втрат складає 7425,00грн. та 2599,15грн. трьох відсотків річних і є обґрунтованим та правомірним.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 75000,00грн. основного боргу, 59400,00грн. штрафу, 7425,00грн. інфляційних нарахувань та 2599,15грн. трьох відсотків річних та 9178,77грн. –зменшеного розміру пені, є обґрунтованими, правомірними та документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню.

На підставі ст.49 ГПК України судові (господарські) витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49,  82-84 ГПК України, господарський суд,–

вирішив:

1. Позовні вимоги  задовольнити.

2. Стягнути з Сільськогосподарського виробничого кооперативу „Соснова” (08423, Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Соснова, код 03753450) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Олто” (03028, м. Київ, вул. Велика Китаївська, 55-а, кв. 32, код 24744314) 75000,00грн. (сімдесят п’ять тисяч грн. 00коп.) основного боргу, 9178,77грн. (дев’ять тисяч сто сімдесят вісім грн. 77коп.) пені, 59400,00грн. (п’ятдесят дев’ять тисяч чотириста грн. 00коп.) штрафу, 7425,00грн. (сім тисяч чотириста двадцять п’ять грн. 00коп.) інфляційних втрат, 2599,15грн. (дві тисячі п’ятсот дев’яносто дев’ять грн. 15коп.) три відсотки річних та судові витрати: 111,46грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 1536,03,22грн. державного мита.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                                Іваненко Я.Л.

Дата підписання 11.05.2007р.