ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2007 р.
№ 20-9/391

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В.,

розглянувши

касаційну скаргу
закритого акціонерного товариства "Автотранспортне підприємство 2628" (далі Товариство)

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду

від
29.03.07

у справі
№ 20-9/391

господарського суду
міста Севастополя

за позовом
Товариства

до
державного комунального ремонтно-експлуатаційного підприємства № 22 (далі Підприємство)

про
стягнення 17 292,26 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
не з'явились;

- відповідача:

Сєроштан Н.М. (за дов. № 1867 від 14.06.07).

Ухвалою від 25.06.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П., касаційна скарга Товариства № 142 від 19.04.07 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 06.09.07, без початку перегляду справи по суті.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 06.09.07 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 06.09.07 представники Товариства не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Товариства повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 06.09.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представника Підприємства.

У зв'язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 03.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 20-9/391 господарського суду міста Севастополя, призначеної до перегляду в касаційному порядку на 06.09.07, створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –Першиков Є.В., судді – Кравчук Г.А., Муравйов О.В., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представника Підприємства повідомлено на початку судового засідання 06.09.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представника Підприємства, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.09.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 09.02.07 господарського суду міста Севастополя (суддя

Рибіна С.А.) у задоволенні позовних вимог Товариству відмовлено.

Постановою від 29.03.07 Севастопольського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Гонтаря В.І., суддів –Плута В.М., Прокопанич Г.К.) рішення від 09.02.07 господарського суду міста Севастополя залишено без змін, а апеляційну скаргу Товариства –без задоволення.

Вказані судові рішення мотивовані тим, що оскільки договір № 146/л від 23.12.05 припинив дію з 01.05.06, то на момент звернення Товариства з вимогами про стягнення штрафу та пені вже не існувала письмова угода щодо забезпечення зобов'язання, а отже правові підстави для стягнення штрафних санкцій з Підприємства відсутні.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 09.02.07 господарського суду міста Севастополя та постанову від 29.03.07 Севастопольського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 257, ч. 2 ст. 258, ст.ст. 525, 526, 547, ч. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 188, ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ст. 230 Господарського кодексу України.

На день розгляду справи у судовому засіданні 06.09.07 письмовий відзив на касаційну скаргу від Підприємства не надійшов. Представник Підприємства у судовому засіданні 06.09.07 щодо доводів, викладених у касаційній скарзі Товариства, заперечував, вважаючи їх безпідставними, у зв‘язку з чим просив оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу Товариства –без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника Підприємства, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 30.12.04 між Товариством (Підрядник) та Підприємством (замовник) було укладено договір № 146/л (далі Договір) на надання послуг по вивозу побутового сміття з територій, які підвідомчі Підприємству, а 23.12.05 між сторонами укладено протокол узгоджень розбіжностей за Договором.

При вирішення спору судовими інстанціями встановлено, що п.п. 1.2, 1.3 Договору передбачено, що вивіз побутового сміття здійснюється на умовах своєчасної оплати Замовником вартості виконаних робіт згідно Договору, розрахунок накопиченого сміття проводиться відповідно до нормативних актів, порядок розрахунків визначений в п. 1.4-1.5 Договору.

Також, встановлено, що п. 4.1 Договору сторони передбачили порядок оплати виконаних Товариством послуг шляхом придбання талонів на день вивозу побутового сміття.

При цьому,, встановлено, що згідно п. 5.3 Договору за несвоєчасну чи неповну оплату наданих послуг у встановлений п. 4.1 Договору строк Замовник сплачує пеню в розмірі 0,1 % простроченої суми вартості послуг за кожен день прострочки, а за прострочку понад 30 днів додатково стягується штраф в розмірі 7 % вартості наданих послуг.

Вирішуючи спір місцевий та апеляційний суд встановили, що факт виконання Товариством зобов'язань за Договором підтверджується рахунками-актами виконаних робіт № 0761 від 13.02.06, № 094/7 від 23.02.06, № 0795 від 28.02.06, № 115/7 від 31.03.06, № 173/7 від 06.04.06, які підписані Підприємством.

На підставі наданих сторонами доказів по справі попередні судові інстанції встановили, що листом від 06.04.06 Підприємство повідомило Товариство про розірвання Договору з 01.05.06, у зв'язку з чим Товариство листом від 06.04.06 звернулось до Підприємства з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 50 313,81 грн., яка склалась станом на 01.04.06.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Підприємство зобов'язання за Договором виконувало неналежним чином, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 50 313,81 грн., яку було стягнуто з Підприємства на користь Товариства постановою від 15.09.06 Севастопольського апеляційного господарського суду, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.12.06.

Проте, у зв'язку з неналежним виконанням Підприємством зобов'язань за Договором Товариство також нарахувало Підприємству пеню та штраф, які просить суд стягнути.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також, за змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Також, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що розглядаючи справу по суті попередні судові інстанції не врахували положення ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України відповідно до яких загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов’язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом ст. 550 Цивільного кодексу України, Товариство має право на неустойку, яке виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов’язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Юридичний аналіз наведених правових положень свідчить, що неустойка (штраф, пеня) не є зобов’язанням, а являється санкцією за невиконання або неналежне виконання зобов’язання.

З урахуванням наведеного колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що оскільки неустойка (штраф, пеня) не є зобов’язанням, розірвання договору не позбавляє кредитора права на неустойку, що нарахована у період з моменту виникнення прострочення виконання зобов’язань до моменту розірвання договору.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що ст. 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема ч. 6 цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Юридичний аналіз наведених правових норм свідчить, що ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір був розглянутий першою та апеляційною судовими інстанціями без дослідження в повному обсязі обставин справи та наведення правової оцінки цим обставинам, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішення з помилковим застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення попередніми судовими інстанціями не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду міста Севастополя.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу закритого акціонерного товариства "Автотранспортне підприємство 2628" № 142 від 19.04.07 задовольнити частково.

Рішення від 09.02.07 господарського суду міста Севастополя та постанову від 29.03.07 Севастопольського апеляційного господарського суду у справі № 20-9/391 господарського суду міста Севастополя скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Кравчук

О.Муравйов