ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2007 р.                Справа № АС-33/156-07

вх. № 6114/3-33

Суддя господарського суду Харківської області Савченко А.А.

за участю секретаря судового засідання Шаршакова Н.А.

представників сторін

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

по справі за позовом  Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Харків

до  Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 115, м. Харків

про стягнення 14117,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача адміністративно-господарські санкції за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів у 2006 році, в сумі 14117,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2006 році відповідач повинен був створити 2 робочих місця для працевлаштування інвалідів, а оскільки у відповідача не працювало жодного інваліда, то таким чином відповідач не виконав встановлений чинним законодавством норматив і повинен сплатити адміністративно-господарські санкції за 2 незайнятих інвалідами в 2006 році робочих місць у розмірі середньої річної заробітної плати на його підприємстві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позов та витребуваних ухвалою суду документів не надав .

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (скорочено - КАС України) до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до абз. 5 п. 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України адміністративні справи, провадження в яких було відкрито місцевими та апеляційними господарськими судами до початку діяльності відповідного адміністративного суду, розглядаються і вирішуються цими судами відповідно до абзацу першого пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України .

За таких обставин, справа розглядається в порядку, встановленому КАС України.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступне.

Статтею 19 Закону України "Про основи соціальної  захищеності інвалідів в Україні" встановлено для підприємств (об'єднань), установ і організацій нормативи робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Згідно з ч. 1 ст. 18 цього Закону працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів (далі - органи працевлаштування інвалідів).

Відповідно до п. 1 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 р. N 1434, у складі Мінпраці діє Фонд соціального захисту інвалідів.

Пунктом 3 цього Положення (1434-2002-п) передбачено, що одним з основних завдань Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності і господарювання нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до пп. 3 п. 4 та пп. 3 п. 5 зазначеного Положення Фонду надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами сум штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів та проводити перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що відповідальність за незабезпечення вказаних нормативів несуть керівники підприємств.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів  штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2006 році становила 46 осіб. Отже норматив числа інвалідів, яких необхідно було працевлаштувати, складає 2 чоловік.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом 2006 року систематично подавав статистичну звітність по формі № 3-ПН "Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках" до Московського районного центру зайнятості м. Харкова, в якій вказував про наявність вакансій на підприємстві для працевлаштування інвалідів. Це підтверджується листом Московського районного центру зайнятості м. Харкова за № 08/2215 від 28.04.2007р., в якому наведений перелік підприємств, організацій, установ Московського району м. Харкова, які надавали протягом 2006р. інформацію про вільні місця та вакантні посади для осіб, які мають групу інвалідності, серед яких під № 24 вказаний відповідач по справі.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що відповідач виконав норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, оскільки відповідачем були вжити заходи щодо повідомлення органів, визначених частиною першою статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, які здійснюють працевлаштування інвалідів.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відповідачем дотримано встановлений ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, на  нього не може бути покладена відповідальність, передбачена ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Керуючись 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, статтями 86, 94, 98, 160 -  163 п.6 Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції повністю або частково.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                                            Савченко А.А.