ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" вересня 2007 р.
Справа  № 16-17-9/323-05-8890

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Шевченко Г.В.

За участю представників сторін:

Від позивача:      Павловський В.Р. по дов. № 41/11848 від 28.12.2005р.;

Від відповідачів:

-          Ізмаїльської міської ради: Кравченко М.І. за дов. №4 від 09.01.2007р.;

-          виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради: Кравченко М.І. за дов. №3 від 09.01.2007р.;

-          Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради: Кравченко М.І. за дов. №816 від 07.06.2007р.;

-          ТОВ фірми „Неком”:  Негру І.В. –директор (посвідчення №1 від 05.01.2006р.).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні з оголошенням перерви згідно ст. 77 ГПК України справу за позовом військової частини №1474 Державної прикордонної служби України до Ізмаїльської міської ради, виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком”, Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради про стягнення 40395,89 грн. та виселення, а також за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком” до військової частини №1474 Державної прикордонної служби України про стягнення 55050 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.03.2006р. за результатами розгляду справи   № 9/323 –05 –8890 за позовом військової частини №1474 Державної прикордонної служби України до Ізмаїльської міської ради; виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради; товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком” (далі по тексту –ТОВ „Неком”); Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради про визнання недійсним п. 2, 3 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 28.11.1995р. №856, виселення  ТОВ „Неком” з цокольного поверху нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі та зобов’язання передати його військовій частині 1474 Державної прикордонної служби  України, стягнення з ТОВ „Неком” на користь військової частини 1474 Державної прикордонної служби України 18582, 51 грн., а також за зустрічним позовом ТОВ „Неком” до військової частини №1474 Державної прикордонної служби України про стягнення 55050 грн., позовні вимоги військової частини 1474 Державної прикордонної служби України були задоволені частково, в свою чергу, зустрічний позов ТОВ фірми „Неком” був  задоволений судом у повному обсязі. У  зв’язку з чим,   господарським судом Одеської області було визнано  недійсними п.п. 2, 3 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 28.11.1995р. № 856, постановлено  виселити ТОВ „Неком” з цокольного поверху нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі та передати вказане приміщення позивачу, крім того, було присуджено до стягнення з військової частини 1474 Державної прикордонної служби України 55 050 грн. на користь позивача за зустрічним позовом.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.05.2006р. рішення господарського суду Одеської області від 20.03.2006р. по справі   № 9/323 –05 –8890 було скасовано, а провадження у даній справі –припинено.

Вищим господарським судом Одеської області постановою від 22.11.2006р. касаційну скаргу військової частини 1474 Державної прикордонної служби України було задоволено частково, рішення господарського суду Одеської області від 20.03.2006р. у даній справі було скасовано, постанову Одеського апеляційного суду від 23.05.2006р. по справі   № 9/323 –05 –8890 в частині припинення провадження у справі щодо визнання недійсними  п. 2, 3 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 28.11.1995р. № 856 було залишено в силі, в іншій частині –скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Під час нового розгляду справи військовою частиною 1474 Державної прикордонної служби України позовні вимоги неодноразово уточнювалися.

Згідно з останньою редакцією позовних вимог, що надійшли до господарського суду Одеської  області 04.05.2007р., позивач просить суд виселити ТОВ „Неком” з цокольного поверху нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі та передати вказане приміщення позивачу, а також стягнути з виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком”, Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради солідарно  40395,89 грн. упущеної вигоди.

Ухвалою суду  від 11.06.2007р. на підставі розпорядження голови господарського суду Одеської області від 07.06.2007р. №  266-р дану справу було прийнято до свого провадження для подальшого розгляду новим складом суду, у зв’язку з чим їй було присвоєно №  16 –17 –9 /323 –05 –8890.

Під час розгляду справи позивач наполягав  задоволенні  позовних вимог, викладених у  заяві вих.№ 41/3441, що надійшла до господарського суду Одеської  області 04.05.2007р., посилаючись на ті обставини, що  після закінчення 28.11.2005р.строку дії договору оренди нерухомого майна від 08.10.2002р. спірне приміщення  не було передано військовій частині 1474 Державної прикордонної служби України, на балансі якого перебуває цокольний поверх нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі. Крім того, позивач стверджує, що неправомірне розпорядження відповідачами вказаним майном завдало йому збитки у вигляді упущеної вигоди, розмір якої розрахований військовою частиною 1474 Державної прикордонної служби України у сумі 40395,89 грн.

Виконавчим комітетом  Ізмаїльської міської ради позовні вимоги заперечуються у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції виконавчий комітет  Ізмаїльської міської ради  стверджує про  відсутність  у позивача належним чином оформлених правовстановлюючих документів  на  цокольний поверх нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі та пропущення військовою частиною 1474 Державної прикордонної служби України строків позовної давності.

Ізмаїльською міською радою та   Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради  правова позиція  виконавчого комітету була підтримана.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ТОВ „Неком” посилається на здійснення ним поліпшень орендованого ним майна, а відтак, на думку позивача за зустрічним позовом, він має право на відшкодування понесених витрат у розмірі 40395,89 грн. Військовою частиною 1474 Державної прикордонної служби України зустрічні позовні вимоги ТОВ „Неком” заперечуються  з підстав їх необґрунтованості та неправомірності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників стороін, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, нежитловий будинок по вул. Свердлова, 48 (колишні номера 30, 38) є частиною військового містечка №38. Військові організації України, а на теперішній час -  військова частина 1474 Державної прикордонної служби України  після розпаду СРСР  безперервно володіють будівлею по вул. Свердлова, 48 (колишні номера 30, 38) у м. Ізмаїлі, яка належить до державної власності і перебуває на балансі позивача з 15.05.2000р. в порядку правонаступництва.

Даний факт підтверджено постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04-13.05.2005р. по справі №30-31-17/158-04-4509. При цьому, вказаною постановою Одеським апеляційним господарським судом, зокрема, було визнано недійсним п. 1 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 28.11.1995р. №856 в частині прийняття на баланс Управлінням житлово-комунального господарства нежитлової будівлі №48 (колишній №30) по вул. Свердлова, скасовано  свідоцтво про право комунальної власності  №117 від 29.01.2002р.  на нежитлову будівлю  по вул. Свердлова, 48 у м. Ізмаїлі, а також відмовлено Ізмаїльській міській раді у позові про виселення військової частини 1474 з вказаної будівлі.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.09.2005р. вищевказана постанова Одеського апеляційного господарського суду була  залишена без змін.

Як вбачається з пояснень ТОВ „Неком” та матеріалів справи,  з 1992р. на підставі договорів оренди, укладених між Ізмаїльським відділенням морської інженерної служби (правонаступником якого є  військова частина №1474) та відповідачем, а саме: договору оренди нежилих приміщень від 24.12.1992р., договору оренди від 30.12.1993р., договору оренди нежилих приміщень від 28.04.1994р., договору оренди нежилих приміщень з правом викупу від 30.04.1994р., ТОВ „Неком” протягом тривалого часу користувалося спірним приміщенням.

Як вбачається з умов останнього  договору оренди нежилих приміщень з правом викупу від 30.04.1994р., Ізмаїльське відділення морської інженерної служби передало, а командитне товариство „Неком” прийняло у строкове (строком на 5 років) платне володіння та користування  приміщення цокольного поверху нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 в м. Ізмаїлі, площею 131,1 кв.м.  При  цьому, сторони домовилися договір оренди нежилих приміщень від 28.04.1994р. вважати втратившим силу.

Пізніше 14.09.1994р. між сторонами договору оренди нежилих приміщень з правом викупу від 30.04.1994р. було укладено додаткову угоду, якою орендарю дозволено провести у третьому та четвертому кварталі 1994р. ремонт орендованих приміщень в об’ємі та по кошторису, що є додатком до договору.

В свою чергу, 28.11.1995р. виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради було прийнято рішення №856 „Про укладення договорів оренди нежилих приміщень з КТ „Неком” та ін.”, яким було дозволено Управлінню житлового комунального господарства прийняти на баланс нежитлове домоволодіння №48 (раніше №30) по вул. Свердлова та укласти договір оренди  вказаних приміщень з КТ „Неком” строком на 5 років.

На підставі вказаного рішення 28.11.1995р. між Управлінням житлово-комунального господарства (Орендодавець) та КТ „Неком” (Орендар) було укладено типовий договір оренди нежилих приміщень, відповідно до умов розділу 1 якого Орендодавець передає, а Орендар –приймає у строкове (строком на 5 років) платне володіння та користування  приміщення, площею 131,1 кв.м.,  цокольного поверху нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишні номери 30, 38) в м. Ізмаїлі. Відповідно до умов п.5.4 вказаного договору сторони домовилися,  що за відсутності письмового повідомлення про припинення договору протягом одного місяця до закінчення строку його дії, строк дії договору вважається продовженим на п’ять років.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, після припинення договору від 28.11.1995р., між Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради (Орендодавець) та ТОВ „Неком” (Орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна від 08.10.2002р., відповідно до умов п. 1.1 якого Орендодавець  передав, а Орендар прийняв у  користування нежитлове  приміщення, площею 131,1 кв.м., по вул. Свердлова, 48 в м. Ізмаїлі, строком до 28.11.2005р.

При цьому, суд звертає увагу сторін, що вказаний договір у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був, а відтак, був обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Частиною 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР) встановлено місячний термін,  протягом якого орендодавець або  орендар  можуть заявити  про  припинення  або зміну умов договору після закінчення його строку.

Як вбачається з матеріалів справи,  Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради звернувся до ТОВ „Неком” з листом вих. № 1197 від 07.11.2005р. про відсутність у Орендодавця наміру щодо продовження договору оренди нерухомого майна від 08.10.2002р. на новий строк, оскільки орендоване за договором від 08.10.2002р. майно належить до державної власності.

Наведене дозволяє суду дійти висновку про припинення з 28.11.2005р. дії договору оренди нерухомого майна від 08.10.2002р.

Відповідно до ч.1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення 28.11.2005р. строку дії договору оренди нерухомого майна від 08.10.2002р. до теперішнього часу спірне приміщення знаходиться у користуванні ТОВ „Неком”.

З огляду на викладене, а також посилаючись на ті обставини, що спірне приміщення є державною власністю та належить на праві оперативного управління військовій частині 1474 Державної прикордонної служби України,  позивач  просить суд виселити ТОВ „Неком” з цокольного поверху нежилого будинку по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі та передати вказане приміщення позивачу, а також стягнути з виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради; товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком”; Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради солідарно  40395,89 грн. упущеної вигоди.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” (із змінами і доповненнями) від  21 вересня 1999 року N 1075-XIV військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).  З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Нежитловий будинок по вул. Свердлова, 48 (колишній 30) в м. Ізмаїлі є об’єктом державної власності та в силу наведених вимог діючого законодавства України належить на праві оперативного управління  військовій частині 1474 Державної прикордонної служби України  з 15.05.2000р.

Даний факт був підтверджений постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04-13.05.2005р. по справі №30-31-17/158-04-4509. Постановою Вищого господарського суду України від 07.09.2005р. вищевказана постанова Одеського апеляційного господарського суду була  залишена без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Конституцією України та  статтею 319 ЦК України гарантується право власника на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГК України право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Таким чином, за переконанням суду, підприємство чи організація, яка не є власником майна, але володіє ним на оперативного управління, має такі ж права на захист свого права, як і сам власник. Зокрема, такий володілець майна може витребувати його з чужого незаконного володіння з тих же підстав і в такому ж порядку, як і сам власник. Наведені міркування суду знайшли своє відображення у положеннях п. 8 листа  Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 р. N 01-8/98 „Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом”. З огляду на викладене, судом  не приймаються до уваги доводи відповідачів щодо відсутності у позивача права на звернення до господарського суду з позовними вимогами про витребування спірного майна, з підстав відсутності у нього правовстановлюючих документів на майно.

Згідно ч. 2 ст. 291 ГК України договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Договір оренди від  08.10.2002р., на підставі якого спірний об’єкт  перебував в оренді у ТОВ „Неком” відповідно до ч. 2 ст. 17, ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР), ст. 785 ЦК України припинив свою дію 28.11.2005р. у зв’язку з закінченням строку, на який його було укладено.

Положеннями ч. 4 ст. 291 ГК України та  вимог ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов’язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що починаючи з наступного дня після закінчення передбаченого умовами п. 1.1 договору оренди нерухомого майна від 08.10.2002р. строку, ТОВ „Неком”  самовільно без правових підстав займає нежитлове приміщення цокольного поверху,  площею 131,1 кв.м., будинку по вул. Свердлова, 48 в м. Ізмаїлі.

В свою чергу, суд звертає увагу сторін, що спірне  майно є об’єктом державної власності та належить позивачеві на праві оперативного управління.

Відповідно до ст. 387 ЦК України від 16.01.2003р. №435-ІV,  власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Положеннями  п. 6.3  листа  Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 р. N 01-8/98 „Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом” передбачено, якщо особа володіла майном на законній підставі, яка згодом відпала (наприклад, у разі закінчення дії договору), то така особа є незаконним володільцем, і до неї може бути подано віндикаційний позов.

Підсумовуючи наведене, суд оцінює  позовні вимоги військовій частині 1474 Державної прикордонної служби України про виселення ТОВ „Неком”  з нежитлового  приміщення цокольного поверху,  площею 131,1 кв.м., будинку по вул. Свердлова, 48 в м. Ізмаїлі обґрунтованими та такими, що містяться на законних підставах, у зв’язку з чим, підлягаючими задоволенню відповідно до ч. 2 ст. 17, ст. 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР) ст.ст. 386, 387, 785 ЦК України від 16.01.2003р. №435-ІV, ст. 291 ГК України.

При цьому, у зв’язку з тим, що вимоги про виселення відповідача з незаконно займаного  нежитлового приміщення та вимоги про зобов’язання ТОВ „Неком”  передати спірне приміщення позивачу, на думку суду, є однорідними за способом відновлення порушеного цивільного права позивача щодо володіння та користування об’єктом державної  власності, а також за засобами доказування, суд вважає недоцільним розгляд останньої в якості окремої позовної вимоги.

Розглянувши  позовні вимоги військової частини 1474 Державної прикордонної служби України про стягнення солідарно з виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком”, Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради  40395,89 грн. упущеної вигоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування вказаних вимог позивач посилається на ті обставини, що виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради, дозволивши рішенням від 28.11.1995р. №856 управлінню житлово-комунального господарства укласти договір оренди з КТ „Неком”  нежитлового приміщення по вул. Свердлова, 48, загальною площею 131,1 кв.м, фактично обмежив позивача у здійсненні повноважень користування і розпоряджання цим майном, чим позбавив доходів, які позивач міг би реально одержати при наданні цього приміщення в оренду, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Дійсно відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками, зокрема,  є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з положень статей глави 82 ЦК України чинним законодавством України під майновою шкодою розуміється будь-яке знецінення блага, що охороняється правом (порушення права власності та інших речових прав), у зменшенні майнової сфери потерпілого (втрата або пошкодження майна), що в свою чергу тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.  Зобов’язання, що регулюються нормами даної глави відносяться до числа позадоговірних, тобто суб’єкти даних правовідносин не перебувають у будь-яких договірних відношеннях. Отже, зобов’язанням із заподіяння шкоди (деліктне зобов’язання) є зобов’язання в силу якого особа, яка заподіяла майнову або немайнову шкоду іншій особі (громадянину, організації), зобов’язано дану шкоду відшкодувати.

Так, згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до ст. 1173 ЦК України  шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При цьому, для настання позаделіктної відповідальності необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина особи, яка заподіяла шкоду (у випадку цивільного правопорушення,  передбаченого ст. 1173 ЦК України, встановлення вини особи не обов’язкове). Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

При  цьому, на думку суду, під неотриманим доходом (упущеної вигоди) слід розуміти таку втрату кредитором очікуваного приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов’язання було виконано боржником.

Як вбачається з розрахунку упущеної вигоди, викладеного у заяві про уточнення позовних вимог № 41/3441, розмір упущеної вигоди був розрахований позивачем виходячи з положень ч. 3 ст. 22 ЦК України, відповідно до яких, якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Однак, враховуючи висновки суду про належність нежитлового приміщення по вул. Свердлова, 48, загальною площею 131,1 кв.м, позивачу на праві оперативного управління, а також враховуючи, що спірне приміщення відповідно до  інвентаризаційних відомостей належить до службового приміщення, суд вважає за необхідне звернути увагу військової частини 1474 Державної прикордонної служби України на положення діючого законодавства, яким  надано визначення права оперативного управління.

Відповідно до ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до ст. 52 ГК України некомерційне господарювання - це самостійна систематична господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання, спрямована на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку. Некомерційна господарська діяльність здійснюється суб'єктами господарювання державного або комунального секторів економіки у галузях (видах діяльності), в яких відповідно до статті 12 цього Кодексу забороняється підприємництво, на основі рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування. Некомерційна господарська діяльність може здійснюватися також іншими суб'єктами господарювання, яким здійснення господарської діяльності у формі підприємництва забороняється законом.

Як було зазначено по тексту рішення вище, відповідно до ст. 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України” (із змінами і доповненнями) від  21 вересня 1999 року N 1075-XIV з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Наведене, за переконанням суду, ставить під сумнів можливість надання позивачем  службового приміщення в оренду, а відтак,  і реальність  одержання позивачем за звичайних обставин доходів від використання приміщення у вигляді орендної плати. З огляду на викладене, не підлягають  застосуванню в даному випадку і положення ч. 3 ст. 22 ЦК України, на підставі  яких позивачем було розраховано розмір упущеної вигоди.

Крім того, на підтвердження наявності упущеної вигоди позивачем з дотриманням вимог ст. 32, 33 ГПК України суду не було представлено жодного документального підтвердження наявності упущеної вигоди, як-то укладені позивачем  договори оренди спірного приміщення з  іншими особами, існування пропозицій від третіх осіб щодо укладення вказаних договорів, тощо.

Підсумовуючи наведене, звертаючись до законодавчих положень, якими передбачено, що упущена вигода представляє собою таку втрату кредитором очікуваного приросту в майні, яке базується на точних даних, безспірно підтверджуючих можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якщо би зобов’язання було виконано боржником, що, в свою чергу, свідчить про відсутність шкоди як складового елементу  цивільного правопорушення, а також враховуючи висновки суду щодо неможливості використання спірного приміщення для здійснення комерційної діяльності, суд доходить висновку про недоведеність позивачем позовних вимог про стягнення упущеної вигоди у розмірі 40395,89 грн.

З огляду на викладене, керуючись положеннями ст.ст. 1166, 1173 ЦК України, суд доходить висновку щодо відсутності підстав для застосування до виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради; товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком”; Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради  цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення упущеної вигоди у розмірі 40395,89 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають як за відсутністю  об’єкта (шкоди) як складового елементу цивільного правопорушення, так і з огляду на висновки суду щодо неможливості використання спірного приміщення для здійснення комерційної діяльності.

Стосовно вимог ТОВ „Неком”, заявлених за зустрічним позовом до військової частини №1474 Державної прикордонної служби України про стягнення 55050 грн. витрат, пов’язаних з поліпшенням спірних приміщень, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на наступному.

Дійсно, відповідно до ч. 4  ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень ТОВ „Неком”, заявлена позивачем до стягнення сума складається виключно з витрат, пов’язаних з ремонтними роботами, проведеними ним у 2003р. При цьому, на підтвердження вартості ремонтних робіт, проведених  позивачем в 2003 році суду було надано дефектний акт від 13.03.2003р., довідка ТОВ „Неком” про вартість виконаних підрядних робіт  від 28.09.2003р., зведений кошторисний розрахунок будівництва від 21.09.2003р., об’єктний кошторис №2-1, локальний кошторис 2-1-1 на загальнобудівельні роботи, локальний кошторис 2-1-1 на сантехнічні роботи, локальний кошторис 2-1-3 на електромонтажні роботи, локальний кошторис 2-1-4 на пожежно-охоронну сигналізацію. На підставі викладеного, ТОВ „Неком” стверджує про понесення  ним затрат на утримання та ремонт приміщення всього на суму у розмірі 55050,00 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на ті обставини, що у  2003р., тобто на час понесення відповідачем витрат, спірне приміщення знаходилося у володінні та користуванні  ТОВ „Неком” на підставі договору оренди нерухомого  майна від 08.10.2002р., укладеного ним з  Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради, який у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був.

В свою чергу,  наявність на час здійснення поліпшень договірних орендних правовідносин, предметом яких було спірне майно, дозволяє суду дійти висновку, що  правомірність зустрічних вимог ТОВ „Неком” повинна оцінюватися, виходячи з положень чинного законодавства України, яким врегульовані питання оренди та безпосередньо умов договору оренди нерухомого  майна від 08.10.2002р. З огляду на викладене, судом не приймаються до уваги посилання ТОВ „Неком” на вимоги ст. 390 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992р. №2269-ХІІ (в редакції Закону України від 14.03.1995р. N 98/95-ВР),  якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеної в установленому законодавством порядку, яке відбулося в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди.  Вартість поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, компенсації не підлягає.

Крім того, згідно з положеннями ст. 778 ЦК України, якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Як вбачається з матеріалів справи, на письмове звернення начальника Ізмаїльського прикордонного загону вих.№ 41/2643 від 07.04.2006р., позивачу було повідомлено про відсутність дозволу Управління житлово-комунального господарства на здійснення ТОВ „Неком” поліпшення орендованого майна.

При цьому, відповідно до умов п. 5 договору оренди нерухомого  майна від 08.10.2002р., орендарем було прийнято на себе зобов’язання  після закінчення строку дії договору  або у випадку його дострокового  розірвання передати Орендодавцю безкоштовно всі проведені поліпшення, що не відокремлюються  від орендованого майна.

Таким чином, суд доходить висновку, що умовами договору сторонами було прямо передбачено, що здійснені позивачем за зустрічним позовом поліпшення не підлягають компенсації.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що  військова частина №1474 Державної прикордонної служби України не є орендодавцем за вказаним договором, у суду відсутні правові підстави для задоволення зустрічних вимог ТОВ „Неком” про стягнення 55050 грн. витрат, пов’язаних з поліпшенням спірних приміщень.

Підсумовуючи наведене, суд вважає за правомірне  позовні вимоги військової частини №1474 Державної прикордонної служби України про виселення ТОВ „Неком”  з нежитлового  приміщення цокольного поверху,  площею 131,1 кв.м., будинку по вул. Свердлова, 48 в м. Ізмаїлі задовольнити,  в частині вимог про стягнення солідарно з виконавчого комітету  Ізмаїльської міської ради; товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком”; Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради  40395,89 грн. упущеної вигоди позивачу слід відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ „Неком” до військової частини №1474 Державної прикордонної служби України про стягнення 55050 грн. витрат, пов’язаних з поліпшенням спірних приміщень, - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати по держмиту, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу розподілити  згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 44, 49,  82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Виселити товариство з обмеженою відповідальністю фірму „Неком” /68600,  Одеська область,  м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 5, / з цокольного поверху нежитлового будинку , загальною площею 131,1 кв.м.,  по вул. Свердлова, 48 в м. Ізмаїлі. Наказ видати.

3.          Стягнути з Ізмаїльської міської ради /68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Суворова, 62/ на користь військової частини №1474 Державної прикордонної служби України / 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Чкалова, 36, р/р 0379 в ГУДКУ у Одеській області, МФО 828011,     / 28грн. 33коп. / двадцять вісім грн. 33 коп./ - витрати на оплату держмита; 39 грн. 33 коп.  / тридцять дев’ять грн. 33 коп./ - витрати на ІТЗ судового процесу. Наказ видати.

4.          Стягнути з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради /68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Суворова, 62/ на користь військової частини №1474 Державної прикордонної служби України / 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Чкалова, 36, р/р 0379 в ГУДКУ у Одеській області, МФО 828011,     / 28грн. 33коп. / двадцять вісім грн. 33 коп./ - витрати на оплату держмита; 39 грн. 33 коп.  / тридцять дев’ять грн. 33 коп./ - витрати на ІТЗ судового процесу. Наказ видати.

5.          Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірми „Неком” /68600,  Одеська область,  м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 5, / на користь військової частини №1474 Державної прикордонної служби України / 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Чкалова, 36, р/р 0379 в ГУДКУ у Одеській області, МФО 828011,     / 28грн. 33коп. / двадцять вісім грн. 33 коп./ - витрати на оплату держмита; 39 грн. 33 коп.  / тридцять дев’ять грн. 33 коп./ - витрати на ІТЗ судового процесу. Наказ видати.

6.          В іншій частині позову відмовити.

7.          У зустрічному позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписано 14.09.2007р.

Суддя