ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  15/723

14.09.07

За позовом         Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до                         Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про                      визнання недійсним рішення

Суддя

Представники:

від позивача      - Молчанов Р.Ю., Батрак Г.І.

від відповідача  - Громніцький Ю.П.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 12.09.2007 до 14.09.2007 відповідно до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду передані позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі – позивач) до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - відповідач) про визнання недійсним рішення правління Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", оформленого протоколом № 88 засідання правління Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 24.07.2007 в частині пункту 2.1, а саме: "2.1. Доручити ДК "Газ України" (Зубов С.Є.), починаючи з 24.07.2007, перераховувати грошові кошти, що надходитимуть на консолідований розподільчий рахунок, в повному обсязі на поточні рахунки Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" для їх подальшого використання при виконанні зобов'язань за кредитними договорами та договорами про надання контргарантії".

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним.

Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р "Про заходи щодо забезпечення надходження до державного бюджету податку на додану вартість за спожитий природний газ" зобов'язано Дочірню компанію "Торговий дім "Газ України" НАК "Нафтогаз України", правонаступником якої є позивач:

-          відокремлювати від отриманих за використаний природний газ коштів (до їх розподілу) суми в розмірі, еквівалентному податку на додану вартість (далі - ПДВ);

-          здійснювати розподіл виділених коштів між постачальниками природного газу, газозбутовими та газотранспортними підприємствами;

-          перераховувати розподілені суми ПДВ постачальникам газу, газозбутовим та газотранспортним підприємствам.

Позивач також звертає увагу на те, що відповідач, як постачальник природного газу, зобов'язаний згідно з п. 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002  № 106-р не пізніше наступного дня спрямовувати отримані кошти на розрахунки з державним бюджетом, на поточні розрахунки з ПДВ з кредиторами згідно із затвердженим НАК "Нафтогаз України" щомісячним розподілом.

Позивач зазначає, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р не визначено будь-яких виключень із загального положення про те, що позивач має перераховувати частину коштів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті кожному учаснику для розрахунків з ПДВ із суворо визначеним призначенням платежу.

Крім того, позивач вказує на те, що кошти для розрахунків з податку на додану вартість, зараховані на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, можливо використовувати лише в порядку і за напрямом, визначеними цим розпорядженням. Отже, рішення правління відповідача про зобов'язання позивача перераховувати грошові кошти, що надходять на його консолідований розподільчий рахунок, в повному обсязі на його поточні рахунки, суперечить розпорядженню від 07.03.2002 № 106-р і виконання такого рішення призведе, на думку позивача, до недоотримання бюджетом відповідних сум ПДВ та до правопорушення з боку позивача.

Зазначене позивач вважає підставами для визнання недійсним рішення правління відповідача, оформленого протоколом засідання правління відповідача № 88 від 24.07.2007 в частині пункту 2.1 цього протоколу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2007 порушено  провадження у справі  № 15/723.

Відповідач надав відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, з яких вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог та вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими.

Відзив обґрунтовується тим, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 суперечить вимогам Закону України "Про податок на додану вартість" та Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", які є нормативними актами вищої юридичної сили, а тому не підлягає застосуванню при розгляді даного спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.07.2007 відбулось засідання правління відповідача, оформлене протоколом № 88. Згідно з пунктом 2.1 вказаного протоколу правлінням відповідача прийнято рішення доручити ДК "Газ України" (Зубов С. Є.), починаючи з 24.07.2007, перераховувати грошові кошти, що надходитимуть на консолідований розподільчий рахунок, в повному обсязі на поточні рахунки НАК "Нафтогаз України" для їх подальшого використання при виконанні зобов'язань за кредитними договорами та договорами про надання контргарантії.

Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р зобов'язано Дочірню компанію "Торговий дім "Газ України" НАК "Нафтогаз України", правонаступником якої є позивач:

- відокремлювати від отриманих за використаний природний газ коштів (до їх розподілу) суми в розмірі, еквівалентному сумі податку на додану вартість;

- здійснювати розподіл виділених коштів між постачальниками природного газу, газозбутовими та газотранспортними підприємствами відповідно до алгоритмів розподілу, затверджених НКРЕ;

- перераховувати постачальникам природного газу, газозбутовим і транспортним підприємствам розподілені суми податку на додану вартість на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, відкритий кожному учаснику у відповідній установі банку для розрахунків з податку на додану вартість, у день надходження коштів окремими платіжними дорученнями, в яких у графі "Призначення платежу" робиться такий запис: "Кошти для розрахунків з бюджетом з податку на додану вартість згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 березня 2002 p.  № 106-р".

Пунктом 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р визначено, що постачальники природного газу, газозбутові і газотранспортні підприємства мають не пізніше наступного операційного дня спрямовувати отримані кошти на розрахунки з державним бюджетом з податку на додану вартість, на поточні розрахунки з податку на додану вартість з постачальниками палива та іншими кредиторами згідно із затвердженим НАК "Нафтогаз України" щомісячним розподілом. Також цим пунктом розпорядження передбачено, що кошти для розрахунків з податку на додану вартість, зараховані на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, можна використовувати лише в порядку і за напрямами, визначеними цим розпорядженням.

Всебічно і повно дослідивши всі обставини справи, господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р для позивача встановлено певний механізм розрахунків з його кредиторами, а саме з постачальниками природного газу, газозбутовими та газотранспортними підприємствами, з податку на додану вартість.

Вказаний механізм передбачає, що позивач повинен відокремлювати від отриманих за використаний природний газ коштів (до їх розподілу) суми в розмірі, еквівалентному сумі податку на додану вартість;

- здійснювати розподіл виділених коштів між постачальниками природного газу, газозбутовими та газотранспортними підприємствами відповідно до алгоритмів розподілу, затверджених НКРЕ;

- перераховувати постачальникам природного газу, газозбутовим і транспортним підприємствам розподілені суми податку на додану вартість на поточний рахунок із спеціальним режимом використання у день надходження коштів.

Суд встановив, що вказані норми розпорядження є такими, що не відповідають нормативно-правовим актам вищої юридичної сили. Зокрема, відповідно до пп. 3.1.1. п. 3.1 ст. З Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" платники податків самостійно визначають черговість та форми задоволення претензій кредиторів за рахунок активів, вільних від заставних зобов'язань забезпечення боргу. Враховуючи, що кредиторами позивача є не лише постачальники природного газу, газозбутові та газотранспортні підприємства, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р обмежуються права дочірньої компанії на самостійне визначення черговості та форм задоволення претензій кредиторів.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що передбачене розпорядженням зобов'язання перераховувати кошти у день їх надходження, всупереч нормам Цивільного кодексу України, обмежує права позивача як власника коштів, що надходять на його рахунки, на розпорядження такими коштами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. А згідно з ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Розпорядження Кабінету Міністрів України не є законом, яким би могло бути встановлено обмеження права власності особи.

Отже, якщо умовами договорів, укладених за участю позивача, передбачено строки виконання зобов'язань останнього більш тривалі, ніж строки перерахування коштів, встановлені розпорядженням, то вказаним розпорядженням без достатніх підстав встановлюються додаткові обмеження, які в порушення передбачених цивільним законодавством норм, обмежують права власника коштів.

Про таке порушення свідчить також норма розпорядження Кабінету Міністрів України, викладена в пункті 2: кошти для розрахунків з податку на додану вартість, зараховані на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, використовувати лише в порядку і за напрямами, визначеними цим розпорядженням.

При вирішенні даного спору суд виходить також з того, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р визначені певні суб'єкти господарювання (ДК "Торговий дім "Газ України" НАК "Нафтогаз України", постачальники природного газу, газозбутові та газотранспортні підприємства), для яких встановлюється окремий порядок (механізм) справляння податку на додану вартість, що не відповідає принципам побудови та призначення системи оподаткування, викладеним в статті 3 Закону України "Про систему оподаткування".

Зокрема, вказаними принципами передбачено:

- рівність, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до суб'єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб, включаючи нерезидентів) при визначенні обов'язків щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів);

- єдиний підхід - забезпечення єдиного підходу до розробки податкових законів з обов'язковим визначенням платника податку і збору (обов'язкового платежу), об'єкта оподаткування, джерела сплати податку і збору (обов'язкового платежу), податкового періоду, ставок податку і збору (обов'язкового платежу), строків та порядку сплати податку, підстав для надання податкових пільг.

Отже, врегулювання механізму справляння податку на додану вартість окремими (а не всіма) суб'єктами господарювання розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р (а не законом) порушує принципи, закладені законом, який відповідно до ст. 92 Конституції України, визначає систему оподаткування, податки і збори.

Більше того, встановлення механізму справляння податку на додану вартість розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-p, a не законом з питань оподаткування, не узгоджується із ст.ст. 1, 2, 8, 9, 14, 17 Закону України "Про систему оподаткування".

Так, ст. 1 Закону України "Про систему оподаткування" передбачено, що ставки, механізм справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), за винятком особливих видів мита та збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності, і пільги щодо оподаткування не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів про оподаткування.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону під податком і збором (обов'язковим платежем) до бюджетів та до державних цільових фондів слід розуміти обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування. Тобто, виходячи з визначення податку і збору (обов'язкового платежу) порядок і умови його внесення до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду повинні визначатись законом України про оподаткування, а не розпорядженням Кабінету Міністрів України.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про систему оподаткування" порядок зарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) до Державного бюджету України і місцевих бюджетів та державних цільових фондів встановлюється Верховною Радою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим і сільськими, селищними, міськими радами відповідно до цього Закону та інших законів України. Отже, порядок зарахування податку на додану вартість до державного бюджету не може встановлюватись Кабінетом Міністрів України відповідно до його розпоряджень.

Частиною 3 ст. 14 Закону України "Про систему оподаткування" встановлено, що порядок зарахування загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів) до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, місцевих бюджетів і державних цільових фондів визначається згідно з законами України. А ст. 17 цього Закону визначено, що сплата податків і зборів (обов'язкових платежів) провадиться у порядку, встановленому цим Законом та іншими законами України. Розпорядження Кабінету Міністрів України не є законом, отже, не може визначати порядок сплати і зарахування податків і зборів до державного бюджету.

Крім того, визначений у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р механізм встановлює, що зазначені у цьому розпорядженні суб'єкти господарювання не пізніше наступного операційного дня повинні спрямовувати отримані кошти на розрахунки з державним бюджетом з податку на додану  вартість,  на поточні розрахунки з  податку  на додану  вартість з постачальниками палива та іншими кредиторами згідно із затвердженим НАК "Нафтогаз України" щомісячним розподілом, визначеним пропорційно частці сум зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягають сплаті в державний бюджет, та сум податку, що підлягають сплаті постачальникам, за підсумками місяця, що передує місяцю, в якому затверджується алгоритм розподілу.

Суд констатує, що вказаним розпорядженням Кабінету Міністрів України встановлено механізм справляння податку на додану вартість, відмінний від того, який передбачено Законом України "Про податок на додану вартість". Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначено в п. 7.7 ст. 7 вказаного Закону.

При цьому пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачає, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. Цим же підпунктом Закону передбачено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду. Відповідно до пп. 7.8.1 п. 7.8 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковим періодом є один календарний місяць, а у випадках, особливо визначених цим Законом, календарний квартал. При цьому згідно з пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкові декларації подаються за базовий податковий (звітний) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі при сплаті місячних авансових внесків), - протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця, а відповідно до пп. 5.3.1. п. 5.3 ст. 5 цього Закону платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації. Отже, законом встановлено, що платник податків повинен сплатити податкові зобов'язання з податку на додану вартість не пізніше 30 днів після податкового періоду, в якому виникло податкове зобов'язання, тоді як розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р передбачає перерахування отриманих коштів на розрахунки з державним бюджетом не пізніше наступного операційного дня.

Таким чином, Закон України "Про податок на додану вартість" та Закон України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" встановлюють інші строки сплати податку на додану вартість, ніж розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р.

Крім того, згідно з пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При цьому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р передбачає інший механізм визначення суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягають сплаті до державного бюджету, а саме: постачальники природного газу, газозбутові і газотранспортні підприємства не пізніше наступного операційного дня повинні спрямовувати отримані кошти на розрахунки з державним бюджетом з податку на додану вартість, на поточні розрахунки з податку на додану вартість з постачальниками палива та іншими кредиторами згідно із затвердженим НАК "Нафтогаз України" щомісячним розподілом, визначеним пропорційно частці сум зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягають сплаті в державний бюджет, та сум податку, що підлягають сплаті постачальникам, за підсумками місяця, що передує місяцю, в якому затверджується алгоритм розподілу.

Тобто механізм визначення податкових зобов'язань, що підлягають сплаті до державного бюджету, визначений розпорядженням Кабінету Міністрів України, ставить такі зобов'язання у залежність від довідки, яка щомісячно має формуватись відповідачем по даній справі, і взагалі не передбачає врахування наявності податкового кредиту у платника податків.

Суд дійшов висновку, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р встановлений механізм справляння податку на додану вартість, який не відповідає вимогам Закону України "Про податок на додану вартість". При цьому в п. 11.2 ст. 11 вказаного Закону зазначено, що до приведення інших законодавчих актів у відповідність з нормами цього Закону вони діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Також пунктом 11.4 статті 11 цього Закону передбачено: зміни порядку оподаткування податком на додану вартість можуть здійснюватися лише шляхом внесення змін до цього Закону окремим законом з питань оподаткування цим податком. У разі якщо іншим законом, незалежно від часу його прийняття, встановлюються правила оподаткування цим податком, відмінні від зазначених у цьому Законі, пріоритет мають норми цього Закону.

За наведених обставин, розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р "Про заходи щодо забезпечення надходження до державного бюджету податку на додану вартість за спожитий природний газ" суперечить вимогам Закону України "Про податок на додану вартість", Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та Закону України "Про систему оподаткування".

З урахуванням викладеного, суд, керуючись положеннями ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України, приходить висновку про неможливість застосування норм розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.03.2002 № 106-р при розгляді даного спору.

Інших підстав для визнання рішення правління відповідача, оформленого протоколом № 88 від 24.07.2007, в частині пункту 2.1 недійсним позивачем не наведено.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.ст. 44,49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя                                                                                                        М.Г.Хоменко