ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2007 р.
№ 8/535-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Кривди Д.С.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестор-96"

на постанову
від 22.05.07 Харківського апеляційного господарського суду

та на рішення
від 15.02.07

у справі
№8/535-06

господарського суду
Сумської області

за позовом
Охтирського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Чупахівської селищної ради

до
ТОВ "Інвестор-96"

про
стягнення 10349,09 грн.

за участю представників сторін

від позивача:
у засідання не прибули

від відповідача:
Шарикін Ю.В., дов.

від ГПУ:
Івченко О.А., посв.

ВСТАНОВИВ:

Охтирський міжрайонний прокурор звернувся до господарського суду Сумської області з позовом в інтересах держави в особі Чупахівської селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестор-96" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати за землю на суму 10349,09 грн., у тому числі 974,64 грн. пені.

Відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність спірної заборгованості з орендної плати за землю, а також часткову сплату ним пені, щодо решти суми не погоджуючись з періодом її нарахування.

Рішенням від 15.02.07 господарський суд Сумської області (суддя Кіяшко В.І.) позов задовольнив, стягнувши з відповідача на корить позивача 9374,45 грн. боргу, а також на користь державного бюджету 103,49 грн. державного мита, на корить ДП "Судовий інформаційний центр" 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивовано посиланням на ст. 526 ЦК України та доведеність наявності заборгованості відповідача з орендної плати за землю станом на 01.10.06 в розмірі 9374,45 грн. Також у мотивувальній частині рішення зазначено про те, що позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 974,64 грн. за весь період прострочки обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Постановою від 22.05.07 Харківський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Токар М.В. –головуючий, Івакіна В.О., Сіверін В.І.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 21.06.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неповним з'ясуванням судами фактичних обставин справи, зокрема, щодо відсутності визначення у договорі оренди земельної ділянки розміру річної орендної плати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача та Генеральної прокуратури України, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між позивачем та відповідачем 15.10.04 укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,4405 га, розташованої за адресою Охтирський район, смт. Чупахівка, пров. Радянський, 6. Згідно з цим договором позивач надав відповідачу в тимчасове користування земельну ділянку на умовах оренди строком на 10 років.

Пунктом 9 договору визначена орендна плата за користування земельною ділянкою в розмірі 5250,76 грн., яка повинна вноситися орендарем виключно у грошовій формі. Відповідно до п. 11 договору орендна плата вноситься орендарем щомісячно у розмірі 1/12 частини річної орендної плати не пізніше 20 числа наступного за звітним місяця.

Відповідач доводив, що у вказаному договорі оренди орендна плата в розмірі 5250,76 грн. визначена за весь період дії договору, тобто за 10 років, а не за рік. Проте такі доводи відповідача відхилені судами першої та апеляційної інстанцій як такі, що не підтверджені текстом договору, зокрема п. 11.

Відповідачем у лютому 2006 року було частково сплачено борг в розмірі 1000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4 від 22.02.06. Доказів сплати боргу в решті суми відповідач не надав. З огляду на таке суди дійшли висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за користування земельною ділянкою в розмірі 9374,45 грн.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення вказаної суми заборгованості з орендної плати, суди виходили з порушення відповідачем ст. 526 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Також судами в мотивувальних частинах рішення і постанови зазначено про те, що згідно з положеннями п. 14 договору та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 974,64 грн. за весь період прострочки обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Разом з тим, в резолютивній частині рішення суду першої інстанції, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції, відсутні жодні зазначення щодо стягнення вказаної суми, що не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ГПК України. Тобто спір стосовно стягнення пені по суті не вирішений.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Проте як вбачається з рішення і постанови у справі, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору не надали правової оцінки правовідносинам, що склалися між позивачем та відповідачем у справі, з огляду на положення Законів України "Про оренду землі" та "Про плату за землю" (у відповідних редакціях), які є спеціальними законами, що регулюють правовідносини щодо оренди земельних ділянок та справляння плати за землю, у тому числі орендної плати. Вказані законодавчі акти взагалі залишені судами поза увагою.

Оскільки судами при розгляді справи чітко не встановлено періоди, за які відповідачем не сплачено орендну плату, тобто момент виникнення заборгованості, касаційна інстанція позбавлена можливості визначити редакції вказаних законодавчих актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на викладене судова колегія дійшла висновку, що суди не дотримались вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи та правильного застосування законодавства, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами, із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Рішення господарського суду Сумської області від 15.02.07 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.07 у справі №8/535-06 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький