ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"18" жовтня 2007 р.                                        Справа № 9/187

„09” год. „00” хв.

Господарський суд Чернігівської області у складі:

головуючого -  судді Івченко  С.М.

при секретарі  - Маковій Ю.Г.

за участю представників сторін:  позивача –Лебедєва О.Г.(дор.  від  13.09.07р.) ,відповідача –Кобець В.П.(дор. від 10.10.07р.)

розглянувши в м. Чернігові у відкритому судовому засіданні справу

за ПОЗОВОМ:                Відділення Фонду соціального захисту інвалідів у Чернігівській області

вул. Комінтерну,14, м. Чернігів, 14017

До ВІДПОВІДАЧА:           Товариства  з  обмеженою  відповідальністю "Ніко" , вул. Бєлова, 7,

м.  Чернігів, 14000

Про стягнення 2142,19 грн.

встановив:

Заявлено позов про стягнення  адміністративно–господарських санкцій у розмірі 2068,75 грн. за недотримання передбаченого законодавством нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2006 році та 73,44 грн. пені.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечив, посилаючись на те, що  з 01.09.06р. діяльність  підприємства  припинена , найманих  працівників  на  підприємстві  немає, одне  робоче  місце для  працевлаштування інваліда  створене, до  органів  зайнятості  населення  надавалась  інформація    про   вакантну  посаду для  працевлаштування  інваліда,однак така  особа  не  направлялась  для  працевлаштуваеня.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, суд доходить  висновку  про  необхідність  відмови  у  позові,виходячи  з  наступного:

Статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р. № 875-ХІІ (надалі –Закон № 875-ХІІ) передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

У відповідності зі ст. 17 Закону № 875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціальної захищеності інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок своїх коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону № 875-ХІІ встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

За ч. ч. 1, 2 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько–правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Одним із видів адміністративно–господарських санкцій є адміністративно–господарський штраф.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько–правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Із поданого Відповідачем звіту форми №10- III (річна) відповідно до п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007р. (далі –Порядок), середньооблікова чисельність штатних працівників у 2006 році у нього становила 8 осіб.  Виходячи  з  цього чисельність інвалідів –штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону № 875-ХІІ становить 1 особа.

Як вбачається із наданих  суду  доказів  відповідачем  середньооблікова   чисельність  працівників у  звіті вирахувана   виходячи  з  того, що  у 1 кварталі  2006р.  на  підприємстві  працювало 15  осіб, у 2  кварталі- 13, у  третьому  кварталі-3  особи,  а в  четвертому  кварталі  працюючих  не  було   зовсім.  Таким  чином  середньооблікова  чисельність   складає 7,75 осіб,  тобто  менше,ніж  8  осіб. Також у  січні  2006р.,  коли  на  підприємстві    працювало  15  осіб відповідач  подавав  Чернігівському  райцентру  зайнятості  звіт   про зайнятість, у  якому  зазначав  про  вакантну  посаду, яку  може  зайняти   інвалід,  однак  органами  зайнятості  інвалід  для  працевлаштування  направлений  не  був.

З  четвертого  кварталу  2006р. господарська   діяльність   підприємства  була  припинена,про  що  свідчать  його   звернення  до  органів  податкової  служби,  розрахунок  комунального  податку.

Виходячи з наданих відповідачем доказів до підприємства не можуть бути застосовані штрафні санкції, оскільки в 2006 році до  припинення  господарської  діяльності  ним  вживались  заходи   до  працевлаштування  інвалідів.

На підставі вищевикладеного у задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Керуючись ст.ст.94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          У позові відмовити повністю.

2.          Постанова набирає законної сили і може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.254, 185,186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                    С.М.Івченко