ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

18.10.07                                                                                           Справа№ 28/227А

11 год 30 хв

За позовом: Державної податкової інспекції у  Галицькому районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвесткабель”, м.  Львів

до відповідача 2: Приватного підприємства „Фітосвіт”, м. Львів

про визнання недійсним господарського зобов”язання

Суддя   Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін

Від позивача: Демідюк В.В. - старший державний податковий інспектор

Від відповідача 1: Шимчишин І.С. -представник

Від відповідача 2: не з’явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у  Галицькому районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвесткабель” та до Приватного підприємства „Фітосвіт” про визнання недійсним господарського зобов”язання. Позивач в прохальній частині позовної заяви  просить суд на підставі ст.207 ГК України визнати недійсною угоду № 1/6 від 01.06.2004 року, укладену між ТзОВ „Укрінвесткабель” та ПП „Фітосвіт” на суму 294686,49 грн, застосувати юридичні наслідки передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, а саме, все одержане за зобов’язанням стягнути в дохід державного бюджету.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, позивач просить позов задоволити, на підставі ст.207 ГК України визнати недійсною угоду № 1/6 від 01.06.2004 року, укладену між ТзОВ „Укрінвесткабель” та ПП „Фітосвіт” на суму 294686,49 грн, застосувати юридичні наслідки передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, а саме, все одержане за зобов’язанням стягнути в дохід державного бюджету.

Представник відповідача 1  проти позову заперечив з підстав, наведених у письмовому запереченні на позовну заяву, відповідач 1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що податковим органом не встановлено умислу ні у відповідача 1, ні у відповідача 2 на порушення інтересів держави та суспільства.  Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов’язання укладене відповідача з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Відповідач 2 вимог ухвал суду не виконав, письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Суд розглядає справу в порядку ст. 71 КАС України на основі наявних доказів.

В судовому засіданні було досліджено письмові докази, які наявні в матеріалах справи (угоду, податкові накладні та інші наявні в матеріалах справи письмові докази).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

ТзОВ „Укрінвесткабель”(відповідач 1) здійснював придбання товарно-матеріальних цінностей у ПП «Фітосвіт» (відповідач 2), що підтверджується виписаними ПП «Фітосвіт»в особі Козловського М.В. податковими накладними, наявними в матеріалах справи в кількості 13 штук на загальну суму 294 686,49 грн, які виписані за період починаючи із 01.09.2004 року по 16.05.2005 року.

Згідно із статтею 207 Господарського кодексу України, господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб”єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено  з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного  стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що при  розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу України (норма відповідного змісту на даний час закріплена в ст.207,208 Господарського кодексу України) судам слід мати на увазі,  що  дія  цієї  норми  поширюється  на  угоди,  які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди,  спрямовані на використання  всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на  шкоду  правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства,  на  незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження  чи придбання всупереч встановленим правилам  предметів,  вилучених  з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі,  суд  повинен  у  рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел  на  досягнення  цієї  мети.

Санкції, передбачені  ч.1 ст. 208 ГК України,  застосовуються за вчинення  правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Необхідною умовою  застосування цих санкцій є наявність наміру(умислу) на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно  ст.71  Кодексу  адміністративного   судочинства  України   кожна   сторона  повинна  довести  ті обставини  на  яких ґрунтуються  її  вимоги  та  заперечення.

Податковим органом(позивачем) не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач 1 чи відповідач 2 при здійсненні операцій по придбанню відповідачем 1 товарно-матеріальних цінностей у відповідача 2 мали намір(умисел) на порушення інтересів держави та суспільства, не обґрунтовано, в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета кожної із сторін і хто із учасників мав умисел на досягнення цієї мети.

Щодо посилання позивача на лист від 11.07.2007 року № 4036/26-31 за підписом в.о.начальника ГВПМ ДПІ у м.Львові, то суд відзначає, що зазначений лист не відноситься до документів, визначених у ч.1 ст.72 КАС України, які є підставою для звільнення від доказування тих чи інших обставин. Також у відповідності до ч.4 ст.70 КАС України, лист не може підтверджувати обставин щодо наявності наміру(умислу) на порушення інтересів держави та суспільства.

Щодо наявного в матеріалах справи листа № 4555/09-3 від 09.11.2005 року за підписом заступника начальника СВ ПМ ДПІ у м.Львові, то в цьому листі взагалі не згадується про ПП «Фітосвіт», гр. Козловський М.В. згадується в ньому як директор ТзОВ «Юстіна», яке не є стороною в даному спорі.

В тексті позовної заяви позивач посилається на протиправність дій гр.Теплінського С.О., не зазначаючи яке відношення цей гр.Теплінський С.О. має до ПП «Фітосвіт». В позовній заяві позивач зазначає, що гр.Теплінський С.О. мав стосунки з Козловським М.В.-директором ТзОВ «Юстіна»(яке не є стороною даного спору).

Таким чином, податковим органом не доведено, що угоду (господарське зобов’язання) укладено відповідачами з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Господарське зобов’язання з поставки електротехнічної продукції(яка перелічена в податкових накладних) саме по собі не є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства, такий товар не включено  законом до товарів, які вилучені з товарообігу.

Окрім вищенаведеного, слід відзначити, що частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування податкових накладних мало місце за період з 01.09.2004 року по 16.05.2005 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

Окрім всього вищенаведеного слід відзначити, що пунктом 1 позовних вимог позивач просить на підставі ст.207 ГК України визнати недійсною угоду № 1/6 від 01.06.2004 року, укладену між ТзОВ „Укрінвесткабель” та ПП „Фітосвіт” на суму 294686,49 грн. Однак, як вбачається із змісту даної угоди(див.п.1.1 угоди), предметом угоди є бартерна поставка електротехнічної продукції на суму 7984,56 грн, тобто сума угоди є набагато меншою, аніж зазначена в позовних вимогах(294686,49 грн). Жодна із наявних у матеріалах справи податкових накладних(загальна сума яких  294686,49 грн) не містить посилання на угоду № 1/6 від 01.06.2004 року, окрім цього в податкових накладних передбачена форма проведення розрахунків «оплата за розрахункового рахунку»(а угода передбачає бартерну поставку). Податковим органом не доведено, що податкові накладні були виписані саме на виконання спірної угоди № 1/6 від 01.06.2004 року, а сукупність вищевказаних обставин дозволяє зробити висновок про те, що зазначені податкові накладні не мають відношення до спірної угоди № 1/6 від 01.06.2004 року.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст.17, 48, 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 розділу  УІІ  Прикінцевих та  перехідних  положень  Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Морозюк А.Я.