ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

01.02.07                                                                                       Справа №2/313-пд-06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі – Соколові А.А.

за участю представників:

позивача:     не з’явився;

відповідача: не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ВІК», м. Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 14.11.2006 у справі № 2/313-пд-06

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ВІК», м. Херсон

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Воку», м. Херсон

про визнання недійсним договору на надання послуг

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Херсонської області (суддя Скобєлкін С.В.) від 14.11.2006 відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ фірма «ВІК» до ТОВ «Воку» про визнання недійсним договору про надання послуг по прийому, зберіганню та видачі ППМ (паливо-мастильних матеріалів). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд посилається на п. 4 ст. 294 ГК України та ч. 2 ст. 938 ЦК України та зазначає, що не визначення у договорі зберігання строку його дії, не є правовою підставою для  встановлення факту його неукладеності та визнання  недійсним.

Не погоджуючись з прийнятим судовим актом, позивач звернувся до Запорізького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 18.12.2006 апеляційна скарга  прийнята до розгляду, судове засідання призначено на 01.02.2007.

На підставі розпорядження голови Запорізького апеляційного господарського суду №218 від 31.01.2007 справу передано на розгляд колегії суддів: головуючий – Шевченко Т.М. (доповідач), судді: Коробка Н.Д., Юхименко О.В.

Справу прийнято до провадження колегією суддів.

Представники сторін в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

В судовому засіданні було прийнято постанову.

Після закінчення судового засідання, на адресу суду надійшла телеграма від заявника апеляційної скарги з клопотанням про відкладення розгляду справи.

Зазначене клопотання до уваги колегією суддів не приймається, так як було надане після закінчення розгляду справи.

Заявник (позивач у справі) в апеляційній скарзі зазначив, що вважає рішення господарського суду необґрунтованим і незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявник вважає, що спірний договір не містить істотної умови, а саме строку зберігання позивачем дизельного пального та мазуту, що суперечить вимогам ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 179, 180 ГК України. Просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 14.11.2006 та визнати недійсним договір про надання послуг по прийому, зберіганню та видачі ППМ від 01.06.2006.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні був відсутній.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до  приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами  повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги, Запорізький апеляційний господарський суд встановив наступне.

01 червня 2006 року між ТОВ фірма "ВІК" і ТОВ "Воку" був укладений договір на надання послуг по прийому, зберіганню та видачі ПММ (паливно-мастильних матеріалів) (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору, виконавець (ТОВ Фірма "ВІК" зобов'язується по розпорядженню замовника (ТОВ "Воку") приймати, зберігати та видавати ПММ: дизельне паливо, мазут, яке належить Замовнику, а Замовник - своєчасно сплачувати послуги виконавця відповідно до умов даного договору.

За умовами договору (частина 2 пункт 2.1.) виконавець - позивач, зобов'язується забезпечити приймання, зберігання і видачу ПММ за розпорядженням замовника (відповідача), своєчасно інформувати замовника про тарифи, режим праці, умови приймання і способи видачі ПММ, додаткові послуги.

Замовник, в свою чергу, бере на себе зобов'язання попередньо надавати узгоджені із виконавцем замовлення (за два дні до прийому, зберігання, видачі ПММ) із зазначенням  кількості пального, судна одержувача і місця його знаходження тощо, а також провести оплату за виставленими виконавцем рахунками (п.2.2. договору).

Сторони передбачили, що загальна сума договору визначається по замовленням відповідача. Вартість послуг за 1 метричну тонну дизельного палива, мазуту - 50 грн. Виконавець надає замовнику акт виконаних робіт, який той оплачує в строк 3-х банківських днів (п.п. 3.1.- З.4.).

З п. 8.1. договору вбачається, що даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і дії до моменту виконання сторонами зобов'язань по ньому, а у частині взаємних розрахунків  - до повного їх завершення.

Позивач стверджує, що сторони не узгодили таку істотну умову як строк дії договору, отже, вважає, що договір не відповідає приписам ст.180 ГК України, ст. 938 ЦК України, тому повинен бути визнаний недійсним та звернувся до місцевого господарського суду з відповідними вимогами.

Господарський суд в задоволенні позову відмовив, що стало підставою для апеляційного оскарження рішення господарського суду.

Колегія судів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню в силу наступного.

Норми господарського, цивільного кодексів України визначають загальні правила укладення  договорів, в тому числі і господарських, яким є спірний договір.

Укладення господарського договору – це зустрічні договірно-процедурні дії двох або більше господарюючих суб’єктів щодо вироблення умов договору, які відповідають їх реальним намірам та економічним інтересам, а також юридичне оформлення договору, тобто надання цим умовам певної форми. Виходячи з норм цивільного та  господарського законодавства, договір визнається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо його істотних умов (тобто таких, які визнані такими за законом або необхідні для договорів такого виду), а також всіх умов, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до приписів ст. 638  ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто  згоди.

Згідно зі ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямовані на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається зі змісту спірного договору, між сторонами виникли відносини з приводу надання послуг зі збереження.

Виходячи зі змісту ст. 294 ГК України, до правовідносин у сфері надання послуг  щодо зберігання товарів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України, а саме глава 66.

Згідно з приписами ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона  (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання,  в  якому зберігачем  є особа, що здійснює зберігання  на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Строк за договором зберігання визначається насамперед як проміжок часу, протягом якого зберігач зобов’язаний зберігати річ. Сторони можуть самостійно визначати строк договірних відносин, він може бути укладений як на конкретний строк, так і на невизначений, тобто до моменту витребування речі поклажодавцем.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання у договорі не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, у цьому випадку зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Отже, законодавець, з врахуванням специфіки правовідносин, що виникають при наданні послуг зі збереження, надає сторонам право при укладенні договору зберігання не обумовлювати таку умову договору, як строк зберігання. Тобто, узгодження такої умови при укладенні договору зберігання, як строк, не є обов’язковим для сторін і не є порушенням норм закону, в тому числі приписів ст. 180 ГК України, яка передбачає загальні правила укладення договорів, без врахування специфіки окремих видів правовідносин.

При таких обставинах відсутність в договорі зберігання умови щодо строку договору  не є визначеною законом підставою для визнання його таким, що не відбувся (що є  неукладеним).

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 2 постанови від 28.04.1978 року № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом; у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною.

В процесі розгляду справи не було встановлено таких обставин.

Слід також зазначити, що жодна норма закону не пов’язує відсутність у договорі зберігання умови щодо його строку  з  визнанням  такої угоди недійсною  з цієї підстави.

Доводи в обґрунтування недійсності договору, що викладені в позовній заяві, спростовані вищенаведеним,  тому господарський суд правомірно відмовив в позові.

Доводи заявника апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним.

Враховуюче вищевикладене, колегія суддів вважає, що господарський суд Херсонської області вірно застосував норми матеріального і процесуального права і правильно прийняв рішення про відмову в позові, правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення немає.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги – позивача у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.  99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний  господарський  суд –

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ВІК», м. Херсон залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Херсонської області від 14.11.2006 по справі 2/313-пд-06 залишити без змін.

Постанову оформлено відповідно до ст. 84 ГПК України 12.02.2007.