ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30.05.07                                                                                               Справа №1/328-пд-06

Колегія суддів Запорізького апеляційного господарського суду у складі:

при секретарі судового засідання Шерник О.В.

за участю представниківсторін

від позивача: Петрова Ю.М., довіреність №21-03/1031 від 03.11.2006р.

від відповідача: Васильева М.В., довіреність №1 від 01.12.2006р., Агеєнко О.В., паспорт МР №158742 від 11.10.2005р. – директор

від третьої особи не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 1/328-ПД-06 та апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Югспецстрой», м. Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2006р. у справі 1/328-ПД-06

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Херсонський бавовняний комбінат», м. Херсон (далі за текстом ВАТ «ХБК»)

до Закритого акціонерного товариства «Югспецстрой», м. Херсон (далі за текстом ЗАТ «Югспецстрой»)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Українсько – угорське підприємство «Олвест», м. Харків

про визнання договору купівлі – продажу недійсним.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 22.11.2006р. у справі №1/328-ПД-06 (суддя Губіна І.В.) позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24.11.2003р., укладений між ВАТ “ХБК” та ЗАТ “Югспецстрой”, ціна якого визначена в сумі 1600000грн. Зобов’язано ВАТ “ХБК” повернути ЗАТ “Югспецстрой” продукцію, отриману по накладній №29/11 від 29.11.2003р. на загальну суму 1562000грн. Зобов’язано ЗАТ “Югспецстрой” повернути ВАТ “ХБК” отримані в рахунок часткового погашення вартості товару, придбаного за договором купівлі-продажу від 24.11.2006р., кошти в сумі 36000грн.

Рішення суду мотивовано статями 48, 50 ЦК Української РСР та наступним: угода на отримання позивачем від ЗАТ “Югспецстрой” ТМЦ, які раніше належали ВАТ “ХБК” та з метою закриття кредиторської заборгованості перед УУП «Олвест» були передані підприємству, суттєво впливає на результати фінансово-господарської діяльності ВАТ «ХБК», оскільки при укладенні зазначеної вище угоди у ВАТ «ХБК» знову виникла заборгованість на суму 1562000,11грн., що в свою чергу негативно впливає на прибуток товариства підприємства позивача. Виконавши грошове зобов’язання перед УУП «Олвест» шляхом поставки останньому ТМЦ на суму 1562000,11грн., ВАТ «ХБК» отримує від ЗАТ “Югспецстрой” те ж саме ТМЦ, що йому раніше належало, на визначену вище суму, тобто на суму погашеного боргу тим самим створюючи нову кредиторську заборгованість. Місцевий господарський суд зазначив, що спірна угода суперечить статутній діяльності ВАТ «ХБК», а саме в тій частині, в якій йдеться мова про те, що свою господарську діяльність товариство здійснює з метою отримання прибутку.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу до Запорізького апеляційного господарського суду, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. Заявник апеляційної скарги зазначає, що згідно статуту підприємства позивача підприємство мало продавати та купувати будь-які товари, тому укладення договору купівлі-продажу товарів, необхідних для виробництва тканини, є статутною діяльністю. Таким чином, укладення спірного договору не суперечить основним цілям діяльності ВАТ «ХБК» і тому відсутні підстави, передбачені ст.50 ЦК Української РСР для визнання договору недійсним. Посилання суду першої інстанції на те, що укладення спірної угоди призвело до зменшення прибутку є передчасним, оскільки придбавши товар ВАТ «ХБК» поніс витрати, які компенсувались отриманням товару. В рішенні суду не наведені належні докази того, що укладення оспорюваного договору та отримання товару на суму заборгованості за договором призвело до зменшення прибутку ВАТ «ХБК». Висновок суду щодо невигідності договору для фінансово-економічної діяльності ВАТ «ХБК» не підтверджено належними доказами. Застосувавши наслідки визнання угоди недійсною та зобов’язавши ВАТ «ХБК» повернути все отримане за договором, суд не впевнився у можливості для ВАТ «ХБК» повернути в натурі одержаний товар. Представники у судовому засіданні підтримали вимоги, викладені у апеляційній скарзі та зазначили, що позивач не довів, що договір є економічно невигідним, негативно вплинув на його фінансово-господарську діяльність, призвів до зменшення прибутку та суперечить статутним цілям діяльності підприємства. Придбане позивачем майно призначене для виробництва бавовни і може бути використане і фактично використовувалося у його виробничій діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що основною метою діяльності ВАТ «ХБК» є здійснення підприємницької діяльності саме для отримання прибутку, уклавши спірну угоду позивач не отримав прибутку і тому вказана угода суперечить статутній діяльності товариства. Представник у судовому засіданні підтримав вимоги, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що рішення суду є обґрунтованим, законним, відсутні підстави для його скасування, у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

Представник третьої особи, у судове засідання не з’явився. Згідно листа №1305/12-07 від 09.02.2007р. Головного управління статистики у Харківській області станом на 09.02.2007р. Українсько – угорське підприємство «Олвест», м. Харків вилучено з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а згідно довідки ДПА у Харківській області від 12.023.2007р. №455/10/29-029 Українсько – угорське підприємство «Олвест», м. Харків за рішенням господарського суду Харківської області від 04.03.2005р. №Б-31/157-03 визнано банкрутом.

Ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 19.01.2007р. апеляційну скаргу прийнято та призначено до розгляду на 14.03.2007р. З метою витребування додаткових документів у сторін та проведення звірки розрахунків розгляд справи було відкладено до 12.04.2007р. та до 30.05.2007р.

Склад колегії суддів змінювався. Розпорядженням голови Запорізького апеляційного господарського суду від 29.05.2007р. №1696 справу призначено до розгляду у складі колегії суддів, головуючого судді – Мойсеєнко Т.В., суддів Кагітіна Л.П., Коробка Н.Д., даною колегією прийнято постанову.

На здійсненні стенографічного аудіо запису представники сторін відмовились. У судовому засіданні 30.05.2007р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, вивчивши матеріали справи і апеляційної скарги, взявши до уваги доводи представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

24.11.2003р. між ЗАТ “Югспецстрой” (Продавець) та ВАТ «ХБК» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу(а.с27,т.1), за умовами якого Продавець зобов’язався поставити та передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов’язався прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору. До договору було складено специфікацію з визначенням назви товару, одиниць виміру кожного окремого виду товару, кількості, ціни та вартості, дана специфікація відповідно до п. 1.2 договору є невід’ємною його частиною.

Загальна ціна за даним договором у відповідності до п.2.1 договору становить 1600000грн., з урахуванням ПДВ. Порядок розрахунків визначено розділом 3 договору і встановлено сторонами, як те, що оплата товару здійснюється шляхом оплати грошовими коштами або іншими формами оплати на розрахунковий рахунок Продавця згідно діючого законодавства.

Відповідно до п. 5.1 договору перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару, що є предметом договору.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов’язань (п. 7.1 договору).

За довіреністю серії ЯЖЮ № 971731 від 28.11.2003р. представником ВАТ «ХБК» 29.11.2003р. отримано товар за договором згідно специфікації на загальну суму 1562000,11грн., про що також свідчить накладна №29/11 від 29.11.2003р. (належним чином завірена копія в матеріалах справи).

Позивач вважає, що спірний договір укладений всупереч цілям діяльності ВАТ «ХБК», що визначені у статуті підприємства і на підставі ст.50 ЦК Української РСР просить визнати його недійсним. Також на думку позивача, оскаржуваний договір є мнимою угодою, оскільки сторони договору не бажали досягти належних правових наслідків. Мнимість оскаржуваного договору, на думку позивача, доводиться співставленням накладних по договору купівлі-продажу з Українсько – угорським підприємством «Олвест» від 12.11.2003р. та накладною по спірному договору, з яких вбачається, що предметами цих договорів є одне і те ж майно. Вказує, що єдиним наслідком укладення договору з відповідачем є кредиторська заборгованість товариства.

Відповідно до статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки взаємовідносини сторін щодо укладання договору купівлі-продажу від 24.11.2003р. виникли до 01.01.2004 року, господарський суд оцінює відносини сторін відповідно до діючих на момент його укладання норм законодавства. Тобто до спірних правовідносин щодо недійсності договору застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР, діючого на дату підписання договору.

Даний висновок суду підтверджується пунктом 10 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсним” від 12.03.1999р. № 02-5/111, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. Спірний договір, як вже зазначалося, укладено 24.11.2003р., цивільно - правові відносини на момент його укладення регулювались Цивільним кодексом Української РСР в редакції 1963р., тому місцевий господарський суд правомірно застосував до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 1963р.

Статтею 50 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення спірної угоди, і на яку посилається позивач у справі, встановлено, що недійсною є угода, укладена юридичною особою в супереч з встановленими цілями її діяльності.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угод недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і застосування передбачених законом наслідків.

За своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу. До правовідносин сторін щодо укладення такого договору застосовуються норми глави 20 ЦК Української РСР (ст.ст.224-240 ЦК УРСР).

Згідно статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність іншої сторони (покупцеві), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна згідно з вимогами статті 225 ЦК Української РСР належить власникові. З наведених норм закону слідує, що істотними умовами для договорів купівлі-продажу є предмет договору та ціна.

Як вбачається зі змісту спірного договору, відповідач продав, а позивач купував товар, визначений у специфікації до договору. Позивач частково сплатив кошти за отриманий від відповідача товар у сумі 36000грн., що підтверджується платіжними документами, які приєднано до матеріалів справи, зокрема цей факт сторонами не оспорюється. Таким чином, договір містить усі істотні умови, необхідні за законом для договорів купівлі-продажу, а саме: предмет та ціну. Тому колегія вважає, що спірний договір є в силу вимог ст. 153 ЦК УРСР укладеним на підставі вільного волевиявлення сторін.

Колегія вважає, що суд першої інстанції неправомірно прийшов до висновку про визнання договору недійсним, внаслідок наступного.

Відповідно до пункту 12 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів пов’язаних з визнанням угод недійсним” від 12.03.1999р. № 02-5/111 позастатутною є угода, укладена в суперечності з цілями, зазначеними в установчих документах юридичної особи. У вирішенні спорів слід враховувати, що під цілями юридичною особи треба розуміти не лише її основні виробничо-господарські, соціальні та інші завдання, але також і незаборонені законом допоміжні операції, необхідні для досягнення основних цілей, що стоять перед юридичною особою. Коло угод, які вправі укладати господарюючі суб'єкти, не визначається якимось вичерпним переліком і не обмежуються лише тими угодами, що випливають з основного змісту їх діяльності. Господарські суди, вирішуючи спори, пов'язані з визначенням змісту і меж правоздатності господарюючих суб'єктів, повинні виходити з широкого розуміння тих цілей, які ці суб'єкти переслідують у своїй діяльності. Тому недійсною на підставі статі 50 ЦК Української РСР має визнаватися лише така угода, яка прямо суперечить цілям юридичної особи значеним у законі, що регулює її діяльність, або в установчих документах.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про підприємництво", який був чинний на момент укладення спірного договору, підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь - яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, а згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про підприємства в Україні", що діяв на момент укладення спірного договору, підприємства вільні у виборі предмета договору, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно п 3.1 статуту ВАТ «ХБК» останнє створено з метою здійснення підприємницької діяльності для одержання прибутку в інтересах акціонерів товариства, максимізації добробуту акціонерів у вигляді зростання ринкової вартості акцій товариства, а також отримання акціонерами дивідендів.

Відповідно до п.3.2. напрямами діяльності є, зокрема, комерційна, виробничо-господарська та інша підприємницька діяльність, виробництво і реалізація сировини, організація та здійснення закупівлі і продажу товарів та продукції, здійснення фінансових і торгівельних операцій та іншої, не забороненої чинним законодавством України діяльності. Для досягнення мети діяльності підприємства позивача п.3.3 Статуту, передбачені види діяльності, які здійснюються ВАТ “Херсонський бавовняний комбінат”, зокрема виробництво, закупівля та реалізація  різних непродовольчих товарів.

Враховуючи наведене, придбання товарі за спірним договором не суперечить статутній діяльності позивача. Крім того, придбання товару за спірним договором не зменшує активи підприємства, а навпаки призводить до їх збільшення. Наявність заборгованості щодо виконання зобов’язань зі сплати отриманого товару не є доказом збитковості здійсненої сторонами операції з купівлі-продажу товару. Ціни, за якими були придбані товари за спірним договором є, як свідчать матеріали справи, зокрема прайс-листи станом на 01.12.03р., є економічно вигідними та меншими ніж ті, що склалися на ринку цих товарів на день укладання спірного договору. Провадження у справі про банкрутство позивача було порушено ухвалою господарського суду Херсонської області  від 03.10.2003р. у справі №5/206-Б (а.с54,т4), та припинено ухвалою суду від 03.02.04р.(а.с.75,т.4) у зв’язку з погашення заборгованості, тому укладання спірного договору купівлі-продажу ніяким чином не вплинула на можливість погашення боргу перед кредитором у справі про банкрутство. Крім того, порушення справи про банкрутство не зупиняло здійснення позивачем виробничої діяльності.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Всупереч зазначеним принципам процесуального законодавства позивачем не доказано та не обґрунтовано, що спірний договір суперечить цілям і меті діяльності підприємства позивача (юридичної особи) зазначеним у законі, що регулює її діяльність або в установчих документах.

Законодавство, яке було чинним на момент укладення спірного договору не містило заборони укладати договори з умовами, які викладені в договорі про купівлю-продаж товару.

Також варто зазначити, що виходячи з норм чинного законодавства одним з принципів підприємницької діяльності, зокрема є самостійне формування підприємцем програми діяльності, вибору контрагентів, встановлення цін на майно, послуги та інше відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Умови спірного договору визначались сторонами на свій розсуд і в момент укладення погодженні останніми, про що свідчать підписи уповноважених сторін і скріплено печатками.

Договір купівлі-продажу від 24.11.2003р. був направлений на настання таких правових наслідків для ВАТ «ХБК», як отримання товарно-матеріальних цінностей у власність з метою отримання в подальшому прибутку шляхом використання придбаних товарів у виробництві готової продукції та реалізації тканини, або у інших цілях.

Посилання місцевого господарського суду на те, що внаслідок укладення договору, який є предметом оскарження позивач поніс збитки, і вказані збитки впливають на господарську діяльність підприємства, відносно якого порушено справу про банкрутство, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки неможливо зробити висновок про прибуток або збитки за укладеним договором купівлі-продажу. Придбавши товар безперечно ВАТ «ХБК» поніс витрати, але ці витрати компенсувались отриманим від ЗАТ “Югспецстрой” товарів, тобто одночасно з появою кредиторської заборгованості відбулось збільшення активів (з’явився приріст товару у майні саме на суму боргу). До того ж, прибуток або збиток це узагальнюючий результат діяльності юридичної особи, і різниця між цими поняттями є співвідношення доходів та витрат і заборгованість за договором не є ознакою невигідності договору і не свідчить про зменшення прибутку. Висновок суду щодо збитковості спірної угоди є лише припущенням.

З цих же підстав не приймається до уваги посилання місцевого суду на економічну невигідність договору купівлі-продажу. Крім того, невигідність договору не підтверджена належними доказами (економічними показниками, тощо).

Наявність справи про банкрутство ВАТ «ХБК» та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не може бути, в даному випадку, підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Положення Закону України «Про відновлення платоспроможності або визнання його банкрутом» не містять заборони щодо укладення угод купівлі-продажу, тим більш здійснення господарської діяльності підприємства відносно якого порушено справу про банкрутство є одним з механізмів відновлення цього підприємства.

Місцевий господарський суд при винесені рішення і застосувавши наслідки визнання угоди недійсною не з’ясував можливість для ВАТ «ХБК» повернути в натурі одержаний за договором купівлі-продажу товар, а як вбачається з матеріалів справи, зокрема з акту звіряння наявності товару, отриманого ВАТ «ХБК» за договором від 24.11.2003р. частина товару використана позивачем за власними потребами на суму 268949,34грн., що підтверджується  актами звіряння наявності товару, отриманого за спірним договором (а.с.101-115,т.4).

Виходячи з вищенаведеного позовні вимоги та висновок суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.11.2003р. з тих підстав, що ця угода суперечить статутній діяльності, є необґрунтованими.

Доводи ВАТ «ХБК» про те, що спірна угода є мнимою також безпідставні, оскільки при її укладенні була виражена воля сторін на настання наслідків, що визначені в ній, а саме одна сторона взяла на себе зобов’язання передати за оплату товарно-матеріальні цінності, а друга сторона зобов’язалась отримати їх та оплатити їх вартість. Укладення ВАТ «ХБК» та Українсько – угорським підприємством «Олвест» договору купівлі-продажу від 12.11.2003р. не свідчить про фіктивність оспорюваної угоди.

При здійсненні фіктивної угоди , відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, що діяв на час укладання спірної угоди, є те що у цієї угоди відсутня основна ознака угоди - її спрямованість на виникнення, зміну та припинення  правовідносин. Сторони ніяких дій не здійснюють на виконання цієї угоди. Однак як свідчать матеріали справи сторони виконували спірний договір купівлі-продажу, а саме: здійснено приймання - передача, часткова оплата вартості придбаного за спірним договором товару на суму 36000грн.(а.с.53-55) із зазначення у призначення платежу договору № 1554 від 24.11.2003р.

Колегія суддів також звертає увагу, що дійсність спірного договору також підтверджується тим, що після його укладення ВАТ «ХБК» направив підприємству відповідача повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог за спірним договором на суму 398835,46грн.(а.с140,т.4). Акти звіряння наявності товару підтверджують, що ВАТ «ХБК» виготовлював продукцію з використанням товару придбаного за спірним договором, і її частину було продано іншим суб’єктам господарювання.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 Роз’яснення Вищого арбітражного суду України “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними” N02-5/111 від 12.03.99р. (із змінами) вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач не обґрунтував, яким саме чином відповідач порушив його права та охоронювані законом інтереси, не довів, всупереч положенням статі 33 ГПК України, обґрунтованість заявлених вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.11.2003р., тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним.

Місцевий господарський суд при винесенні судового рішення неповно з’ясував обставини справи і визнавши спірну угоду недійсною порушив норми матеріального права, тому вказане судове рішення підлягає скасуванню.

Судові витрати за розгляд справи у господарському суді Херсонської області та Запорізькому апеляційному господарському суді слід віднести на позивача.

Керуючись ст. 49, ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Запорізький апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Югспецстрой», м. Херсон задовольнити.

Рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2006р. у справі 1/328-ПД-06 скасувати.

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Херсонський бавовняний комбінат», м. Херсон на користь Закритого акціонерного товариства «Югспецстрой», м. Херсон 42,50грн. – державного мита за розгляд справи у Запорізькому апеляційному господарському суді.

Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Херсонської області.