ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2007 р.
13:00
Справа №  11/503/07

м. Миколаїв

за позовом: Державної податкової інспекції у Центральному районі м.Миколаєва

(54030, м.Миколаїв, вул.Потьомкінська, 24)

до 1 відповідача:  Приватного підприємства “Сапфір і К”

(54001, м.Миколаїв, вул.Чкалова, 106, кв.94)

до 2 відповідача:  Приватного підприємства “Делія”

(01000, м.Київ, Голосіївський р-н, вул..Федорова, 28)

про: визнання недійсним договору

Суддя Василяка К.Л.

при секретарі судового засідання Заболотній І.В.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: Плахотна О.М. - дов. №15148/9/10-011 від 24.04.2007р.

від  1 відповідача:

від  2 відповідача:

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною усної угоди, укладеної між ПП “Сапфір і К” та ПП “Делія”, як такої, що укладена  з метою, що суперечить інтересам держави  і суспільства та застосувати наслідки недійсності договорів.

1-й відповідач відзив на позов не надав, представник у судове засідання не з’явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

2-й відповідач відзив та заперечень проти позову також не надав, направлена на його адресу ухвала суду про призначення судового розгляду справи повернулась з відміткою поштового відділення про відсутність адресата. Позивачем надано суду акт від 19.04.2004р. про відсутність ПП “Делія” за юридичною адресою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд –

в с т  а н о в и в:

16.10.2004р. по накладній №387 приватне підприємство “Делія” (2-й відповідач у справі) поставило приватному підприємству “Сапфір і К”  (1-й відповідач у справі) зерно пшениці та ячменю (надалі - товар) на загальну суму 16022,9 грн.

Того ж дня ПП “Делія” було виписано податкову накладну №387.

Письмового договору сторони не укладали.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з усної угоди купівлі-продажу, підтвердженням якої є видані продавцем документи (накладна), яка містить відомості про кількість товару, ціну та загальну суму поставки.

Факт отримання товару на загальну суму 16022,9 грн. не заперечується 1-м відповідачем, про що свідчать його пояснення, надані на запит ДПІ, стосовно взаємовідносин з контрагентом ПП “Делія” за період з 01.10.2004р. по 31.10.2004р. (арк.. спр.14-16).

Доказів оплати отриманого товару сторонами суду не надано.

Позивач просить визнати вказаний договір недійсним з підстав, передбачених ст.207 Господарського  кодексу України, оскільки він укладений  з метою, що суперечить інтересам держави  і суспільства та застосувати наслідки недійсності договорів згідно ст.208 ГК України, а саме: стягнути з ПП «Делія»вартість всього отриманого по спірному договору в сумі 16022,9  грн. на користь ПП “Сапфір і К”, а з ПП “Сапфір і К” в доход  держави стягнути суму в розмірі 16022,9  грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наступне.

Актом №4611/29-203 від 29.06.2006р. ДПІ у Голосіївському р-ні м.Києва анульоване свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ ПП “Делія” з 29.06.2006р., оскільки останнє не подає податкову звітність з квітня 2004 року та не сплачував податкові зобов’язання.

Згідно акту №81/23-902 від 19.10.2004р. ПП “Делія” не знаходиться за юридичною адресою з серпня 2003 року.

ДПІ у Голосіївському р-ні м.Києва подано позовну заяву про визнання недійсними установчих документів ПП “Делія”.

Вказані обставини свідчать про наявність з боку ПП “Делія” прямого умислу на укладання з ПП “Сапфір і К” угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме ухилення від оподаткування, оскільки особа, яка діяла від імені ПП “Делія” усвідомлювала протиправний характер своїх дій.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до  ст. 207 ГК України, господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб’єктності),  може  бути  на вимогу однієї із сторін,  або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 208 ГК України передбачено, що якщо господарське зобов’язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

За загальним правилом до угод, що підпадають під ознаки ст.207 ГК України, належать, зокрема, угоди спрямовані на приховування об’єктів оподаткування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб’єкта  підприємницької діяльності, тобто на спричинення шкоди інтересам держави та суспільства.

Однак, при прийнятті рішення по кожному спору необхідно встановити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання  угоди, якою із сторін і якою мірою виконано господарське зобов’язання, а також вину сторін у формі умислу (наміру). При цьому умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це відповідні повноваження. Така ознака, як завідомість, свідчить, що сторони виходячи з обставин справи усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди (господарського зобов’язання), суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних   наслідків.

З надані позивачем доказів не вбачається наявність у діях посадових осіб ПП “Делія”, під час укладання з ПП “Сапфір і К” спірної угоди, умислу на укладання саме протиправної угоди, спрямованої на порушення інтересів держави та суспільства.

Посилання позивача на подання до суду позову про визнання недійсними установчих документів 2-го відповідача не приймається судом до уваги, оскільки позивачем не надано суду таких доказів.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, сам факт визнання недійсними установчих документів підприємства не тягне за собою недійсність всіх угоди, укладених з моменту його державної реєстрації і до  моменту виключення з державного реєстру.

Згідно наданої позивачем довідки Київського міського управління статистики ПП “Делія” значиться в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Згідно п.2 ст.33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємцев” від 15.05.2003р. №755-ІV, юридична особа є такою, що припинилась, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Таким чином, на моменту укладання спірної угоди ПП “Делія” мало господарську правосуб’єктність, а саме визнану державою за певним суб’єктом господарювання можливості бути суб’єктом прав (мати і здійснювати господарські права та обов’язки, відповідати за їх належне виконання й мати юридичну можливість захищати свої права та законні інтереси від можливих порушень).

У пункті 6 Постанови №3 від 28.04.1978р. “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” Пленум Верховного суду України роз’яснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Посилання позивача на те, що ПП “Делія” мало на меті приховування прибутків отриманих від реалізації товару спростовується матеріалами справи, а саме.

В акті  ДПІ у Голосіївському р-ні м.Києва про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №4611/29-203 від 29.06.2006р. зазначено, що ПП “Делія” не звітує з квітня 2004 року;  податкова заборгованість, на дату складання акту, відсутня.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання стороною угоди обов’язків щодо подання звітності і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

Відповідно до п.25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого Наказом ДПА України від 01.03.2000р. №79 (надалі - Положення), реєстрація платників податку на додану вартість діє до дати її анулювання, яке відбувається у випадках, визначених п.9.8 ст.9 Закону України “Про податок на додану вартість”. Анулювання реєстрації здійснюється шляхом анулювання Свідоцтва та виключення платника податку на додану вартість з Реєстру.

У акті №4611/29-203 від 29.06.2006р. про анулювання свідоцтва платника ПДВ зазначено дату анулювання свідоцтва та дату  виключення ПП “Делія”  з реєстру платників ПДВ – 29.06.2006р.

Таким чином, на момент укладання спірного договору від 16.10.2004р. ПП “Делія” перебувало на податковому обліку як платник ПДВ і, відповідно, мало право на видачу ПП “Сапфір і К” податкової накладної.

Будь-яких інших доказів заподіяння шкоди державним інтересам у вигляді ненадходження  коштів до Державного бюджету України позивач до суду не надав.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Факт укладання усної угоди від 16.10.2004р. між ПП “Делія”   та ПП “Сапфір і К” з метою, що суперечить інтересам держави та наявність наміру у 2-го відповідача щодо настання відповідних наслідків (діяльність з метою несплати податків) позивачем не доведено, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 87, 94, 98, 118, 160-163, 167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя
К.Л.Василяка