СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25.05.07                                                                                 Справа № 8/228ад.

Суддя   господарського суду Луганської області Середа А.П.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Державної податкової інспекції у місті Красний Луч,  м. Красний Луч Луганської області,

до Відкритого акціонерного товариства «Краснолуцький машинобудівний завод», місто Красний Луч  Луганської області,

про звернення стягнення на активи на суму  2586044 грн. 21 коп.,

при секретарі судових засідань Качановській О.А.,

в присутності представників сторін:

від позивача –Мєлков О.С. –старший державний податковий інспектор, - довіреність №11112/10-25 від 14.12.06 року;

від відповідача –Григор’єв Р.М.- юрисконсульт, - довіреність №б/н від 03.10.05 року, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на активи відповідача  на  суму   2586044  грн. 21 коп. (у тому числі: основний платіж –2559072 грн. 21 коп. та штрафні (фінансові) санкції) –26972 грн. 00 коп.) у зв’язку з несплатою ним податкового боргу з податку на додану вартість (далі –ПДВ) у названій сумі, яка мається у нього станом на 20.03.07 року за період з 01.05.04 року по 30.01.07 року, а також судових витрат.

На підставі ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ)  попереднє судове засідання призначене та фактично відбулося 11.05.07 року; відповідач до цього засідання не прибув.

Представниками сторін подано клопотання про відмову від здійснення фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст.41 та п 2-1 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення»КАС України, а тому  його задоволено судом.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, про що також зазначив у своєму відзиві на нього (вих. №б/н від 25.05.07 року), при цьому послався на те, що:

1)позивач незаконно звернувся до суду з цим позовом, оскільки ухвалою господарського суду Луганської області від 13.05.03 року порушено провадження по  справі № 9/75-б –про банкрутство боржника та введено мораторій  на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою того ж суду від 20.11.03 року  відносно  боржника введено процедуру санації.

20.12.03 року тим же судом винесено ухвалу про звільнення активів боржника з податкової застави.

19.11.2004 року господарським судом винесено ухвалу  про продовження строку процедури санації боржника до 31.12.2010 року.

Крім того, вимоги позивача суперечать нормам Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі –ЗУ №2181-ІІІ), оскільки в преамбулі цього Закону  зазначено, що він не регулює питання погашення податкових зобов’язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Частина 4 ст. 12 названого Закону  забороняє стягнення з боржника на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

І.Заслухавши представників сторін, дослідивши обставини справи та додатково надані  матеріали,  суд  дійшов  наступного.

1. 28.06.1996 року виконавчим комітетом Краснолуцької міської ради Луганської області  Відкрите акціонерне товариство «Краснолуцький машинобудівний завод» (далі –ВАТ «КМБЗ», - відповідач), ідентифікаційний код 00165646, зареєстроване в якості суб'єкта підприємницької діяльності –юридичної особи, у зв’язку з чим до ЄДРПОУ внесено  реєстраційний  запис  №605/1.

Державною податковою інспекцією у місті Красний Луч Луганської області (далі –ДПІ, - позивач) 02.06.2000 року підприємство взято на облік в якості платника податків; тією ж ДПІ його взято на облік в якості платника ПДВ з 20.06.1997 року, свідоцтво №16375791.

2.Завод на виконання вимог п. 5.1 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»надав до ДПІ декларації з податку на додану вартість, а саме:

№8633 від 20.05.04 року на суму 107118,0 грн.;

№26206 від 20.12.06 року на суму 239310,0 грн.;

№9947 від 20.05.05 року на суму 221801,0 грн.;

№11123 від 21.06.05 року на суму 3848,0 грн.;

№5687 від 20.07.05 року на суму 210685,0 грн.;

№9739 від 22.08.05 року на суму 93669,0 грн.;

№11095 від 20.09.05 року на суму 920,0 грн.;

№14778 від 20.10.05 року на суму 73082,0 грн.;

№18109 від 21.11.05 року на суму 106662,0 грн.;

№20127 від 20.12.05 року на суму 106950,0 грн.;

№25401 від 20.01.06 року на суму 263669,0 грн. та уточнююча декларація вх. №1144 від 01.02.06 року на суму 310202,0 грн.;

№4084 від 20.03.06 року на суму 888,0 грн.;

№8099 від 20.04.06 року на суму 6753,0 грн.;

№10533 від 19.05.06 року на суму 4131,0 грн.;

№12033 від 20.06.06 року на суму 1795,0 грн.;

№15601 від 20.07.06 року на суму 4788,0 грн.;

№18206 від 21.08.06 року на суму 15833,0 грн.;

№19543 від 20.09.06 року на суму 6657,0 грн.;

№23428 від 20.10.06 року на суму 71983,0 грн.;

№26179 від 20.11.06 року на суму 114994,0 грн.;

№27503 від 20.12.06 року на суму 241864,0 грн.;

№31908 від 22.01.07 року на суму 279974,0 грн.;

№2395 від 20.02.07 року на суму 155266,0 грн., -

згідно яким самостійно узгодив свої податкові зобов’язання з названого податку.

З наведеного видно, що ДПІ не застосовувала щодо платника податків  штрафні (фінансові) санкції та не нараховувала пеню.

Документальні докази наявності податкового боргу позивачем додано до матеріалів справи.

Податковий борг у відповідача виник у зв'язку з несплатою ним самостійно визначених по кожному з вищезгаданих податків податкових зобов'язань згідно підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України №2181-ІІІ, в якому сказано, що платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не вживав заходів, спрямованих на погашення цього податкового боргу.

3. Як уже сказано вище у цій постанові, господарським судом Луганської області 13.05.03 року порушено провадження по справі № 9/75-б –про банкрутство боржника та введено мораторій  на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою того ж суду від 20.11.03 року  відносно  боржника введено процедуру санації.

20.12.03 року тим же судом винесено ухвалу про звільнення активів боржника з податкової застави (запис про вилучення підтверджується Витягом про реєстрацію у державному реєстрі обтяжень рухомого майна за №7110395 від 07.04.06 року, виданим Луганською  філією Інформаційного центру Мінюсту України).

19.11.2004 року господарським судом винесено ухвалу  про продовження строку процедури санації боржника до 31.12.2010 року.

ІІ.Заслухавши  представника позивача,  дослідивши та оцінивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі  з таких підстав.

1.Згідно статті 4 Закону України  від 25.06.1991 року №1251-ХІІ „Про систему оподаткування” (далі –ЗУ №1251-ХІІ) платниками податків і зборів (обов'язкових платежів) є юридичні та фізичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).

Пунктам 1 частини 1 ст.14 цього Закону  податок на додану вартість віднесено до загальнодержавних податків.

Платником цього податку є юридичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі) (ст. 4 ЗУ №1251-ХІІ).

2.Матеріалами справи належним чином доведено, що відповідач щодо сплати податку на додану вартість припустився порушення  вимог  підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі –ЗУ №2181-ІІІ), яким встановлено, що платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначені у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних  днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

3.Досліджуючи доводи відповідача щодо неправомірності позовних вимог ДПІ, суд вважає, що вони Є НЕобґрунтованими з урахуванням наступного.

3.1.Закон України від 14.05.92 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі – ЗУ №2343-ХІІ) надає чіткі визначення понять грошового зобов’язання банкрута та періоду його виникнення.

Так, згідно абзацу 7 частини 1 статті 1 Закону України від 14.05.92 року №2343-ХІІ, грошове зобов'язання   -   зобов'язання   боржника  заплатити кредитору певну  грошову  суму  відповідно  до  цивільно-правового договору та на  інших   підставах,   передбачених   цивільним законодавством  України. До складу грошових зобов'язань боржника не  зараховуються  недоїмка  (пеня  та  штраф),  визначена НА ДАТУ ПОДАННЯ ЗАЯВИ до господарського суду,  а також  зобов'язання,  які виникли внаслідок заподіяння шкоди життю  і здоров'ю громадян, зобов'язання з виплати авторської винагороди,  зобов'язання  перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої  участі.  Склад  і розмір грошових зобов'язань, в тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги,  сума  кредитів з урахуванням процентів, які зобов'язаний сплатити  боржник, визначаються НА ДЕНЬ ПОДАЧІ в господарський суд заяви  про  порушення  провадження  у справі про банкрутство, якщо інше  не  встановлено  цим  Законом.

А згідно абзацу 25 частини 1 тієї ж статті мораторій   на   задоволення  вимог  кредиторів  -  зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів),  термін виконання  яких настав   ДО ДНЯ ВВЕДЕННЯ мораторію, і припинення  заходів, спрямованих  на  забезпечення   виконання  цих  зобов'язань  та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих  до прийняття рішення про введення мораторію.

Як сказано у частинах 4-6 ст. 12 Закону України від 14.05.92 року  №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –ЗУ №2343-ХІІ), -

мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

5. Мораторій на задоволення вимог кредиторів застосовується до вимог кредиторів щодо відшкодування збитків, що виникли у зв’язку з відмовою боржника від виконання зобов’язань, у порядку, передбаченому частиною десятою статті 17 цього Закону.

6. Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров’ю та життю громадян, авторської винагороди.

Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону.

З заявленого позову видно, що предметом  позову ДПІ по цій справі  є податковий борг, який утворився ПІСЛЯ порушення справи про банкрутство, а не ДО  цього.

Аналіз положень ЗУ №2343-ХІІ, у тому числі його статтей 12 та 14, показав, що цей Закон НЕ надає платнику податків, щодо якого відкрито справу про банкрутство, права не сплачувати податки, збори (обов’язкові платежі); він також НЕ містить заборони звертатися до такого платника податків з позовом про стягнення з нього боргу, у т.ч. податкового, який виник ПІСЛЯ порушення провадження у справі про банкрутство.

3.2.Позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на активи відповідача у зв’язку з наявністю у нього податкового боргу з ПДВ у сумі 2586044  грн. 21 коп. (у тому числі: основний платіж –2559072 грн. 21 коп. та штрафні (фінансові) санкції –26972 грн. 00 коп.).

Дослідженням обставин справи встановлено, що суму названих санкцій  відповідач нарахував САМ (а не ДПІ) у зв’язку з виявленням ним самостійно помилок у податковій звітності з ПДВ:

податкова декларація  від 20.12.05 року вх. №20127, - штрафні санкції на суму 5200,0 грн.;

податкова декларація №1144 від 01.02.06 року на суму 14772,0 грн.;

податкова декларація №2395 від 20.02.07 року на суму 7000,00 грн., -  при цьому він керувався пунктами 17.2 та 17.3 ст. 17 ЗУ №2181-ІІІ, якими передбачено, що:

17.2. Платник податків, який до початку його перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов’язання минулих податкових періодів, зобов’язаний:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму такої недоплати та шраф у розмірі п’яти відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку,

б) або відобразити суму такої недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за наступний податковий період, збільшену на суму штрафу у розмірі п’яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми податкового зобов’язання з цього податку.

Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

При самостійному донарахуванні суми податкових зобов’язань адміністративні штрафи не накладаються.

Це правило не застосовується, якщо:

а) платник податків не подає податкову декларацію за період, протягом якого відбулася недоплата податкового зобов’язання;

б) судом встановлено скоєння злочину посадовими особами платника податків або фізичною особою —платником податків щодо умисного ухилення від сплати зазначеного податкового зобов’язання.

17.3. Сплата (стягнення) штрафних санкцій, передбачених цією статтею, прирівнюється до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум.

Тобто платник ПДВ у такий спосіб, після виявлення помилок у податковій звітності з ПДВ,  САМ визначив свої податкові зобов’язання з цього виду податків.

Суд вважає, що відповідач невірно трактує положення частини 4 статті 12 ЗУ №2343-ХІІ.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ДПІ цілком правомірно щодо відповідача поставлено вимогу про звернення стягнення на активи боржника у зв’язку з несплатою ним самостійно узгодженого податкового зобов’язання з ПДВ.

4.Відповідно до п.п.3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ, активи платника  податків можуть бути  примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу  виключно за рішенням суду.

Активами платника податків за змістом п.1.7 статті 1 ЗУ №2181-ІІІ є кошти, матеріальні та нематеріальні цінності, що належать юридичній або фізичній особі на праві власності або повного господарського відання.

5.При вирішенні питання про додержання  строку позовної давності стягнення податкового боргу суд не застосовує такий строк, виходячи з наступного.

Згідно частині 2 статті 1 Цивільного кодексу України (далі –ЦКУ) до податкових та бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, а тому у суду немає підстав у даному випадку застосовувати положення статей розділу 19 глави У ЦКУ.

Статтею 15 ЗУ №2181-ІІІ встановлено, що орган державної податкової служби має право самостійно визначити суму податкових зобов’язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку  податковий орган не визначає суму податкових зобов’язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов’язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду у адміністративному або судовому порядку.

6.Матеріалами справи доведено, що позивач по цій справі НЕ Є конкурсним кредитором (справу про банкрутство порушено 13.05.03 року; податковий борг виник, починаючи з 20.05.04 року і пізніше),  а тому немає підстав для застосування у даному випадку правила  статті 14 цього Закону.

Отже, у суду є законні та достатні підстави дійти висновку, що дія Закону №2343-ХІІ  розповсюджується лише на:

а)борги, які мали місце на момент порушення справи (за виключеннями, про які  йдеться у вищецитованій статті);

б)нарахування штрафів та  пені за невиконання зобов’язань після порушення справи про банкрутство.

Звідси, - боржник, щодо якого порушено справу про банкрутство, повинен нести відповідальність за невиконання своїх податкових зобов’язань, які виникли ПІСЛЯ порушення справи про банкрутство, на загальних підставах, крім вищенаведених виключень.

Відповідач позовні вимоги не спростував.

Приймаючи до уваги те, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача податкового боргу з ПДВ, а також факт його ухилення від його сплати, - суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Відповідно до частини 4 ст.94 КАС України суд не стягує з відповідача судові витрати.

Судом прийнято до уваги те, що позивач згідно ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.93 року №7/93 “Про державне мито”  при зверненні до суду з позовом звільнений від сплати державного мита.

На підставі викладеного, ст.14 ЗУ від 25.06.1991 №1251-ХІІ „Про систему оподаткування”;  п.1.7 ст.1; п.п. 3.1.1. п. 3.1 ст. 3 Закону України  від 20.12.2000 року №2181-ІІІ “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”; ст. 1, 12 та 14 Закону України від 14.05.92 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», керуючись ст.ст.49, 51, ч. 6 ст. 71, ст. 86, ч. 3 ст. 122, ст.ст. 158-163 та 167 КАС України,  суд

п о с т а н о в и в :

1.Позов задовольнити у повному обсязі.

2.Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Краснолуцький машинобудівний завод», ідентифікаційний код 00165646, яке знаходиться за адресою: місто Красний Луч, вул. Заводський проїзд, 1 Луганської області, - на користь Державного бюджету на рахунок 0039, банк – ГУ ДКУ у Луганській області, МФО 804013, отримувач: УДК  Луганської області,  місто Луганськ; код бюджетної класифікації - 14010100, - податковий борг з податку на додану вартість  у сумі 2586044 (два мільйони п’ятсот вісімдесят шість тисяч сорок чотири) грн. 21 коп., у тому числі: основний платіж –2559072 грн. 21 коп. та штрафні (фінансові) санкції –26972,00 грн., - звернувши стягнення на активи боржника.

Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС України  за згодою представників сторін у судовому засіданні 25.05.2007 року оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 29.05.2007 року.

Суддя                                                                                                А.П.Середа