ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 червня 2007 р.

№ 03/282-05

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого

Овечкіна  В.Е.,

суддів

Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю
представників:

позивача

- Мєркулов Д.Г.,

відповідачів

- не з'явилися,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

ДПІ у Київському районі м.Харкова

на постанову

від 28.11.2005 Харківського
апеляційного господарського суду

у справі

№03/282-05

за  позовом

ДПІ у Київському районі м.Харкова

до

1.ТОВ "Крокус";
2.приватного підприємця ОСОБА_1

про

визнання недійсними угод
купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 03.10.2005 (суддя Подобайло З.Г.) в позові відмовлено у
зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду  від 28.11.2005
(судді: Бабакова Л.М., Істоміна О.А., Погребняк В.Я.) рішення скасовано позов
задоволено -на підставі ст.49 ЦК УРСР визнано недійсними укладені між
відповідачами в період з 04.08.2002 року по 29.12.2002 року усні угоди
купівлі-продажу товарів, як такі, що укладені з умислом приватного підприємця
ОСОБА_1 на приховування доходів від оподаткування, який суперечить інтересам
держави та суспільства.

ДПІ у Київському районі м.Харкова в
поданій касаційній скарзі просить постанову змінити в частині застосування
наслідків, передбачених ст.49 ЦК УРСР, постановивши стягнути з приватного
підприємця ОСОБА_1 на користь ТОВ "Крокус" 630186,81 грн. та стягнути
з ТОВ "Крокус" на користь держави 630186,81 грн., посилаючись на порушення
Харківським апеляційним господарським судом ст.ст.43, 84, ГПК України та ст.49
ЦК УРСР шляхом незастосування наслідків визнання недійсними угод
купівлі-продажу.

Колегія суддів, перевіривши
фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судом
апеляційної інстанції норм процесуального права і заслухавши пояснення
присутнього  у засіданні представника
позивача, дійшла висновку, що  касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню, а
оскаржувана  постанова  та рішення від 03.10.2005 - скасуванню з
передачею справи до господарського суду Харківської області для здійснення її
розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України з наступних
підстав.

Приймаючи рішення про відмову в
позові суд першої інстанції виходив з недоведеності укладення оспорюваних угод
купівлі-продажу з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.
При цьому суд керувався нормами Господарського процесуального кодексу України
та ст.49 ЦК УРСР.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом апеляційної інстанції оспорювані угоди на підставі ст.49 ЦК УРСР визнано
недійсними як такі, що укладені з умислом приватного підприємця ОСОБА_1 на
приховування доходів від оподаткування, який суперечить інтересам держави та
суспільства. Наявність вказаного умислу в однієї з сторін угод (приватного
підприємця ОСОБА_1) підтверджується вироком Комінтернівського районного суду
м.Харкова від 20.08.2003, яким ОСОБА_1 визнано винним по ч.2 ст.212, ч.ч.1-3
ст.358 Кримінального кодексу України та встановлено факти ухилення винного від
сплати податків з 04.04.2000р. по 31.12.2002р., які відповідно до ч.3 ст.35 ГПК
України не підлягають доведенню.

Приймаючи оскаржувану постанову суд
апеляційної інстанції також керувався нормами Господарського процесуального
кодексу України та ст.49 ЦК УРСР.

Разом з тим поза увагою судів
попередніх інстанцій залишився той факт, що з 1 вересня 2005 року вже набрав
чинності Кодекс адміністративного судочинства України, і при прийнятті рішення
та постанови суди не врахували наступне.

Відповідно ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші
юридичні особи  (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють  підприємницьку
діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності (далі -підприємства та організації), мають
право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом
заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених
законодавчими актами України, до господарського суду мають право звертатися
державні та інші органи, громадяни, що не є суб'єктами підприємницької
діяльності.

Статтею 12 Господарського
процесуального кодексу України визначена підвідомчість справ господарським
судам.

Виходячи з положень пунктів 1, 7, 9
ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір, у
якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень - орган
державної  влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який
здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень, є справою адміністративної юрисдикції
(адміністративною справою).

Таким чином, у контексті зазначених
норм Кодексу, справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на
вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між суб'єктами суспільних
відносин стосовно їх прав і обов'язків у правовідносинах, в яких хоча б один
суб'єкт законодавчо уповноважений здійснювати управлінські чи контрольні
функції щодо іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати
вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Компетенція адміністративних судів
щодо вирішення адміністративних справ визначена ст.ст.17,50 Кодексу
адміністративного судочинства України.

Зокрема, згідно з п.4 ч.1 ст.17 КАС
України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням
суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом. Таку ж
відсильну норму містить і п.5 ч.4 ст.50 КАС України. Право державних податкових
інспекцій на подання до судів позовів до підприємств, установ, організацій та
громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів,
одержаних за такими угодами, прямо передбачено пунктом 11 частини 1 ст.10
Закону України “ Про державну податкову службу в Україні”, що кореспондується з
вимогами п.4 ч.1 ст.17 та п.5 ч.4 ст.50 КАС України. В даному випадку ДПІ у
Київському районі м.Харкова, подавши саме такий позов (на підставі ст.49 ЦК
УРСР), реалізувала свої визначені податковим законодавством функції суб'єкта
владних повноважень.

Таким чином, позивач, який є
органом державної податкової служби, виступає у даних правовідносинах не як
суб'єкт господарської діяльності, а як суб'єкт владних повноважень, що у
відповідності із підпунктом 4 пункту 1 статті 17 Кодексу адміністративного
судочинства України, має право звертатись з адміністративними позовами у
випадках, встановлених законом.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 6
розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного
судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних
адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам
відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують
у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні
господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Суди попередніх інстанцій повинні
були, проаналізувавши суб'єктний склад та характер правовідносин, повинні були
встановити, до юрисдикції яких судів (господарських чи адміністративних)
віднесено спір за позовом ДПІ у Київському районі м.Харкова до приватного
підприємця ОСОБА_1 та ТОВ "Крокус"
про визнання недійсними угод купівлі-продажу, та стягнення в доход
держави одержаного стороною за договором, яка діяла з метою, завідомо
суперечною інтересам держави та суспільства (ст.49 ЦК УРСР).

Наведене вказує на те, що даний
спір розглянуто за правилами Господарського процесуального кодексу України без
встановлення належної юрисдикції.

Касаційна інстанція враховує, що
наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України при
здійсненні касаційного перегляду рішень у справах, помилково розглянутих судами
першої та апеляційної інстанцій в порядку господарського судочинства (постанова
ВСУ від 27.02.2007 у справі №44/38-06).

Розгляд справи у невірно обраній
процесуальній судовій процедурі може істотно вплинути на обсяг прав і
обов'язків учасників процесу на будь-яких його стадіях.

З огляду на викладене касаційна
інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 Господарського
процесуального кодексу України доручити суду першої інстанції при новому
розгляді справи надати позивачу можливість уточнити  позовні вимоги та процесуальні підстави їх
пред'явлення.

Враховуючи наведене, оскаржувана
постанова та рішення від 03.10.2005 підлягають скасуванню, а справа
-направленню до господарського суду Харківської області для здійснення її
розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115, 1117-11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДПІ у Київському
районі м.Харкова задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 03.10.2005 та постанову Харківського апеляційного
господарського суду  від 28.11.2005 у
справі №03/282-05 скасувати з передачею справи до господарського суду
Харківської області для здійснення її розгляду
за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий, суддя
В.Овечкін

Судді:
Є.
Чернов

В.
Цвігун