Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2007 року                                                          Справа № 21/384-05

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміної О.А., судді Лащенко Л.Д., Гончар Т.В.

при секретарі Андросовій О.В.

за участю представників сторін:

позивача –Шурміль С.С., дов. № 30/юр від 09 січня 2007 р. (копія у справі)

1-го відповідача –Щупак М.Є. - посвідчення №1 - голова правління.

2-го відповідача –Каштанова А.І., дов. б/н від 01.02.07 р. (у справі)

військового прокурора –не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства відкритого типу "Харківський канатний завод" (вх. № 2589Х/2-6)

на рішення  Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2007 року по справі  № 21/384-05

за позовом  Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", м. Київ

до  Акціонерного товариства відкритого типу "Харківський канатний завод", м. Харків

та до Акціонерного товариства "Агросервіс-Україна", м. Харків

за участю військового прокурора Харківського гарнізону

про стягнення 1027016,93 грн., -

встановила:

У січні 2004 року Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом, та після його уточнення, які були прийняті судом першої інстанції, просив зобов'язати Акціонерне товариство відкритого типу "Харківський канатний завод" підписати форми КБ-2"в" та КБ-3 по будівництву будинку по вулиці Свинаренка, 18, в конкретний термін; стягнути з 1-го відповідача - Акціонерного товариства відкритого типу "Харківський канатний завод"  на користь позивача 1126419,71 грн., з яких 625175,00 грн. –основного боргу, 448250,84 грн. –прострочку виконання грошового зобов'язання з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з листопада 1999 року по листопад 2002 року, 3% річних від суми боргу за період з 08 березня 2003 року по 08 вересня 2003 року в сумі 9351,93 грн. та 43642,35 грн. пені за період з 08 березня 2003 року до 08 вересня 2003 року, стягнути з 1-го відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26 січня 2005 року позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. Зобов'язано відповідача - Акціонерне товариство відкритого типу "Харківський канатний завод" прийняти виконані Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" будівельно-монтажні роботи за договором №8 від 01 червня 1999 року відповідно до форм 2"в" та формі 3 за 1999 рік, 2000 рік, 2001 рік. Стягнуто з  Акціонерного товариства відкритого типу "Харківський канатний завод"  на користь позивача 625175,00 грн. –основного боргу, 348847,65 грн. –інфляційних, 9351,93 грн. –3% річних, 43642,35 грн. –пені, 1785,00 грн. –державного мита, 118,00 грн. –витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11 квітня 2005 року рішення господарського суду Харківської області від 26 січня 2005 року було залишено без змін, а апеляційну скаргу відповідача –без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 14 липня 2005 року було частково задоволено касаційну скаргу відповідача, рішення господарського суду Харківської області від 26 січня 2005 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11 квітня 205 року було скасовано, а справу передано для нового розгляду по суті до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11 липня 2007 року (головуючий суддя Хотенець П.В., суддя Доленчук Д.О., суддя Калініченко Н.В.) клопотання першого відповідача про проведення судової бухгалтерської експертизи відхилено. Позовні вимоги задоволено повністю. Зобов'язано АТВТ “Харківський  канатний завод” прийняти виконані Державним підприємством МОУ “Укрвійськбуд” будівельно-монтажні роботи за договором № 8 від 01 червня 1999 року відповідно форм КБ-2”в” і КБ-3 за 1999 рік, 2000 рік, 2001 рік на загальну суму 625175,00 грн. Стягнуто з АТЗТ “Харківський  канатний завод” на користь Державного підприємства Міністерства оборони України “Укрвійськбуд”, м. Київ 1470173,90 грн., з яких 625175 грн. основного боргу, 792004,72 грн. інфляційних витрат, 9351,93 грн. –3% річних, 43642,35 грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а також 5221 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Перший відповідач, Акціонерне товариство відкритого типу “Харківський  канатний завод”, з рішенням  господарського суду Харківської області  від 11 липня 2007 року не згоден, надав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення повністю та прийняти нове рішення, яким позивачу в позові відмовити, стягнути з позивача  судові витрати, посилаючись на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі виконав вказівки суду касаційної інстанції, які згідно приписів частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, не дав належної оцінки наявних у матеріалах справи даних про порушення позивачем приписів щодо строку позовної давності, стягнення інфляційних втрат, не з'ясував та не перевірив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного розгляду справи.

Позивач, Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду Харківської області від 11 липня 2007 року залишити без змін, як таке, що винесене відповідно до вимог чинного законодавства, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Другий відповідач, Акціонерне товариство "Агросервіс-Україна", відзиву на апеляційну скаргу не надав, проте під час судового засідання  питання щодо апеляційної скарги першого відповідача відніс на розсуд суду.

Військовий прокурор Харківського гарнізону не скористався наданим процесуальним правом брати участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи.

Перевіривши, в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, повноту встановлення обставин справи і докази по справі на їх підтвердження та їх юридичну оцінку судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Як свідчать матеріали справи, в своїй постанові Вищий господарський суд України вказав, що при новому розгляді справи, суду слід більш ретельно з'ясувати права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах, перевірити чи ґрунтуються на вимогах закону позові вимоги про зобов'язання відповідача прийняти виконані Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" будівельно-монтажні роботи за договором № 8 від 01 червня 1999 року відповідно формі 2 „в" та формі 3 за 1999 рік, 2000 рік та 2001 рік, враховуючи, що з часу закінчення будівництва пройшов тривалий час та те, що форми КБ-2 „в" та КБ-3 не підписані відповідачем, обговорити питання про призначення у справі необхідних судових експертиз з метою визначення обсягу і вартості проведених позивачем будівельно-монтажних робіт, з'ясувати чи не пропущено позивачем строк позовної давності, уточнити, з яких підстав він просить стягнути вартість проведених у травні 1999 року та березні-квітні 2001 року робіт, оскільки договір на будівництво № 8 діяв з 01 червня 1999 року по 30 грудня 2000 року, дати належну правову оцінку всім зібраним у справі доказам відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України і в залежності від встановленого та згідно закону вирішити спір".

Згідно приписів частини 1 статті 11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, прийнятій за наслідками розгляду касаційної скарги, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Проте, суд першої інстанції вказівки касаційної інстанції в повному обсязі не виконав, не дав належної оцінки наявних у матеріалах справи даних про порушення позивачем законодавчих приписів щодо строку позовної давності, стягнення інфляційних втрат, суд не з'ясував та не перевірив фактичні обставини справи, які мали значення для її правильного розгляду, зокрема, збіг кредитора та боржника в одній особі.

З такими висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитися не може.

По-перше, господарським судом не застосовано статті 4, 153, 334, 353 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент підписання договору підряду № 8 від 01 червня 1999 року, який є предметом розгляду даного спору, оскільки вказаний договір не містить всіх необхідних істотних умов.

Так, договір №8 від 01 червня 1999 року на будівництво 9-10 поверхових житлових блок-секцій А, Б, В, Г, Д на 235 квартир із вбудованим магазином по вул. П. Свинаренко,  18 у м. Харкові був укладений та підписаний між Акціонерним товариством відкритого типу „Харківський канатний завод" та УНР-127, який є філією ДП МО України „Укрвійськбуд" (позивача у справі), один примірник якого передано позивачу - „Дольовику" (пунктом 9.3. договору) разом із протоколом розбіжностей. Зазначений договір підписаний на підставі пункту 1.5. договору №141/98, укладеному між позивачем та 1-м відповідачем 24 грудня 1998 року.

Предметом договору № 8 стало будівництво 3-х з п'яти блок-секцій та ввід у експлуатацію у другому кварталі 2000 року блок-секції „А" разом із вбудованим магазином та блок-секцій „Б" і „В" у четвертому кварталі 2000 року (пункт 1.3. договору). Строк дії договору - встановлений до 30 грудня 2000 року.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі дійшли згоди з усіх суттєвих умов договору. Суттєвими є умови договору, визначені такими законом або необхідні для договорів даного виду.

Договір № 8 від 01 червня 1999 року за правовою природою є договором підряду на капітальне будівництво, для якого істотними умовами, окрім предмету договору, є договірна ціна. Але, предмет вказаного договору чітко не визначено, так само як і початок та закінчення будівництва, не було розроблено графіків виконання робіт, етапи будівництва. Головна та необхідна умова договору підряду - ціна робіт (послуг), які виконуються підрядником, затвердження та прийняття кошторису також не визначені договором. Відповідно до Правил формування договірних цін та їх уточнення у процесі будівництва, затверджених наказом № 197 від 09 вересня 1998 року Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України, зареєстрованим у Міністерстві юстиції 30 вересня 1998 року за №614/3054 та які застосовуються у обов'язковому порядку при будівництві об'єктів з залученням бюджетних коштів або коштів підприємств державної власності, договірні ціни на будівництво формуються генпідрядником, узгоджуються з замовником та оформлюються протоколом узгодження договірної ціни, яка є невід'ємною частиною договору підряду. Складена договірна ціна оформлюється за встановленою формою. Позивач (генпідрядник) договірну ціну не розробляв та не узгоджував з замовником (1-им відповідачем), у договорі № 8 ціна підрядних робіт, у межах якої мають здійснюватися підрядні роботи, не зазначена.

Крім того, не було остаточно скореговано та затверджено проектно-кошторисну документацію, у відповідності до вимог Мінбудархітектури України (наказ №173 від 18 жовтня 1993 року та №247 від 27 грудня 1993 року про встановлення нових збільшених нормативів опору теплопередачі зовнішніх огороджуючих конструкцій).

Відповідно до роз'яснень Держкомархітектури №17-2/325 від 22 вересня 1994 року, із застосування у будівництві вилучаються проекти житлових будівель, які не відповідають новим вимогам та незавершені будівництвом станом на 01 січня 1995 року. Такі вимоги містило і рішення №33 від 17 червня 1998 року колегії держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України.

У відповідності до листа №165 від 05 березня 1996 року інституту „Харківпроект", який був автором проекту будинку, була надана необхідна коректировка проектно-кошторисної документації. Проте, протягом 1999-2001 років по причині відсутності фінансування така коректировка документації здійснена не була, що не давало підстав для виконання будівельно-монтажних робіт.

Перший відповідач, Акціонерне товариство відкритого типу “Харківський  канатний завод”, неодноразово у 1999 - 2000 роках направляв на адресу позивача листи про зупинення робіт, оскільки від ДАБК надходили зауваження та приписи про зупинення будівництва до усунення зауважень. Проте, позивач продовжував будівельні роботи, що підтверджується копіями листів № 20/504 від 01 липня 1999 року, № 20/1077 від 18 грудня 2000 року, № 20/1080 від 20 грудня 2000 року, № 179/5 від 02 лютого 2001 року.

Таким чином, з урахуванням статті 4 Цивільного кодексу УРСР, якою встановлено, що підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір, що не суперечить закону, договір № 8 не відповідає вимогам статтей 153, 334, 358 Цивільного кодексу УРСР та отже, не породжує прав та обов'язків для сторін.

Крім того, договір № 8 підписано філією позивача - 127 Управління начальника робіт, яка не є юридичною особою та не мала права укладати даний договір від свого імені. Довіреність № 2/99 від 09 лютого 1999 року, яку було видано директору філії, передбачала право філії укладати договори від імені ДП „Укрвійськбуд".

По-друге, судом першої інстанції не повністю досліджено матеріали справи по зобов'язанням фінансування та оплати рахунків за будівельно-монтажні роботи, та не застосовано положення  статті 219 Цивільного кодексу УРСР.

Рішенням виконкому Харківської міської ради від 14 квітня 1999 року №350 Акціонерному товариству відкритого типу „Харківський канатний завод" було передано від Управління капітального будівництва міськвиконкому функції замовника на будівництво вказаного будинку на 1999-2001 роки з передачею вартості незавершеного будівництва у сумі 227.8 тис. грн. Між 1-м відповідачем та міськвиконкомом 27 вересня 1999 року було укладено договір №2105 на право тимчасового користування землею строком дії з 01 жовтня 1999 року по 31 грудня 2001 року.

Також, рішенням Харківської міської ради передбачалося будівництво будинку з дольовою участю Управління у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Харківської Облдержадміністрації (надалі - Управління).

24 грудня 1998 року між 1-м відповідачем та позивачем було укладено договір №141/98 про спільне фінансування та будівництво вказаного об'єкту, за яким позивач являвся генпідрядником (пункт 1.4. договору) та дольником з фінансуванням 80% вартості будівництва за рахунок державних коштів, виділених Управлінню з бюджету за статтею „Самостійне переселення" (пункт 2.4. договору). У пункті 1.6. договору №141/98 містилося посилання на договір №132/98 від 24 грудня 1998 року між позивачем та Управлінням, який мав передбачити порядок фінансування об'єкту. Однак, даний договір не укладено, що підтверджує й позивач, оскільки договір не затверджено Міністерствами, у підпорядкуванні яких перебувають сторони договору №132/98, що передбачено діючим законодавством.

Таким чином, бюджетне фінансування житлового будинку було відсутнє, що підтверджується листами Управління від 27 березня 2003 року №247 та від 01 червня 2004 року № 471-д. Інших джерел фінансування за рахунок державних коштів умови договору №141/98 не передбачали. Фінансування з боку Акціонерного товариства відкритого типу „Харківський канатний завод" у 1999 - 2001 роках також не передбачалося.

Договір №141/98 визначав порядок фінансування будівництва за рахунок бюджетних коштів; порядок приймання та оплати будівельно-монтажних робіт („замовник" приймає  виконані  роботи  за  щомісячними  формами  КБ-2  „в"  та  КБ-3,  акцептує та пред'являє для оплати „дольнику" рахунки за виконанні будівельно-монтажні та інші роботи з додаванням обгрунтовуючих документів, а „дольник" сплачує виконані генеральним підрядником та субпідрядником обсяги робіт „за їх рахунками, акцептованими „замовником" - п.п. 4.10., 4.12. договору, щоквартально виконує звірку з „замовником" здійсненої оплати рахунків та внесеної долі у фінансування будівництва з підписанням акту - п. 4.15. договору").

Відповідно до пунктів 2.4., 4.15. договору №141/98, внесену долю фінансування позивач щоквартально мав підтверджувати двостороннім актом звірки. Такі акти відсутні, оскільки договірні зобов'язання по фінансуванню будівництва позивачем не виконані.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 995 від 08 вересня 1997 року, фінансування капітальних вкладень із залученням бюджетних коштів або коштів підприємств державної власності здійснюється „лише за наявності погоджених та затверджених в установленому порядку титулів будов (об'єктів)", відповідно до додатків №1 - №3 до вказаного Порядку. Затверджені у такому порядку титули спірного об'єкту відсутні, у зв'язку з чим у позивача не було законних підстав для вкладання власних коштів у будівництво.

Договором №141/98, зокрема пунктом 4.10, 4.12, 4.13,  фінансування будівництва й оплату рахунків за виконані роботи мав здійснювати позивач. Таким чином, кредитор та боржник поєднані у одній особі - Державному підприємстві Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", що тягне за собою припинення грошових зобов'язань за договорами №8 та № 141/98, згідно статті 219 Цивільного кодексу УРСР.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що висновки суду першої інстанції про те, що бюджетне фінансування підтверджується бухгалтерською довідкою позивача № 180/7 від 27 лютого 2004 року не відповідають матеріалам справи.

Зазначена бухгалтерська довідка Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" (том 3 аркуш справи 166) не має доказової сили, оскільки є односторонньою. У ній не зазначено номер житлового будинку по вул. П.Свинаренко,  у рахунок фінансування будівництва якого проведено зарахування бюджетної заборгованості в інтересах позивача. У жодному з протоколів, зазначених у додатку до довідки №180/7 перший відповідач не фігурує. Протокол № 4958 від 24 жовтня 1997 року на суму 402,0 тис. грн. складено до виникнення договірних зобов'язань сторін по справі. У розрахунках векселями 1-й відповідач не приймав участі. Крім того, в зазначеній довідці №180/7 вказано суму 808 тис. грн., в той час, як позивач пред'являє до сплати 625175,00 грн.

Кошторисна вартість будівництва, у межах якої мають виконуватися роботи, підрядником розроблена та затверджена не була.

Накладні на відпуск будматеріалів від позивача на адресу УНР-127, надані позивачем (том 3 аркуші справи 219 - 235) не можуть бути прийняті як докази витрат позивача на будівництво житлового будинку № 18 по вул. П.Свинаренко в м. Харкові, оскільки в них не вказано, на який будівельний об'єкт направлялися матеріали. Перший відповідач матеріалів за вказаними накладними не отримував, про що свідчить відсутність підпису посадової особи та печатки підприємства.

Висновки господарського суду про те, що перший відповідач не заперечує проти конкретної вартості робіт у період будівництва та підтверджував їх листами № 20/1077 від 18 грудня 2000 року, № 20/52 від 17 січня 2000 року не відповідають дійсності, оскільки протягом 1999 - 2001 років позивач не пред'являв жодного документу по вартості робіт на об'єкті. У вказаних листах перший відповідач вказував на недопустимість будівництва та пропонував позивачу прийняти функції Замовника.

Слід зазначити, що за період дії спірного договору були здійснені перевірки Державною податковою інспекцією та Контрольно-ревізійним управлінням підприємства першого відповідача –Акціонерного товариства відкритого типу "Харківський канатний завод" , за результатами яких було підтверджено, що 1-й відповідач бюджетних коштів та коштів Державного підприємства „Укрвійськбуд" при будівництві житлового будинку №18 по вул. П.Свинаренко не отримував та не використовував.

По-третє, господарським судом в оскаржуваному рішенні не було засновано статтю 161 Цивільного кодексу УРСРР у частині виконання позивачем зобов'язань у встановлені договором строки.

Висновки суду про те, що будівельно-монтажні роботи на спірному об'єкті у період з травня 1999 року по квітень 2001 року виконано у обсязі 625175,00 грн. та що це підтверджено актами приймання виконаних робіт, довідками про вартість виконаних робіт, актами технічного стану об'єкту на 10 лютого 1999 року та на 10 січня 2002 року є необґрунтованими, не відповідають матеріалам справи.

Так, у відповідності до п.п. 4.6., п. 4.8, п. 6.2 договору №8 від 01 червня 1999 року, наказу №26/6 від 27 січня 1997 року „Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку капітального будівництва" Міністерства статистики України та Державного комітету у справах містобудування та архітектури, наказу №416/299 від 29 грудня 2000 року, Держкомітету статистики та Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України, позивач, як підрядник, був зобов'язаний щомісячно пред'являти першому  відповідачу як замовнику „Акти приймання виконаних підрядних робіт, типова форма КБ-2 „в" та „Довідки про вартість виконаних підрядних робіт та витрати", типова форма КБ-3.

Протягом 1999 року - січня 2002 року позивачем на пред'являлися першому відповідачу будівельно-монтажні роботи для огляду та приймання. Акти виконаних робіт КБ-2 „в" та довідки про вартість КБ-3 щомісяця не направлялися, у порушення договору та нормативних документів у будівництві. Станом на сьогодні оформлених та підписаних актів за формою КБ-2 „в" та КБ-3, які підтверджують виконання тих видів та обсягів робіт, які вказано позивачем, не існує.

Копії актів КБ-2 „в", КБ-3, вперше надані позивачем 26 лютого 2002 року, не відповідають затвердженим типовим формам та строкам їх складання та не можуть бути прийняті і, тим більш, підписані (акти за травень 1999 року - квітень 2001 року), оскільки немає реальної можливості оглянути та прийняти виконані роботи.

Враховуючи, що жодного повідомлення від позивача про прийняття замовником виконаних робіт протягом 1999 - 2001 років не надходило, можна зробити висновок, що твердження позивача про щомісячне надання замовнику вказаних форм матеріалами справи не підтверджені.

Акт технічного стану будинку від 10 січня 2002 року, на який посилається позивач та який було складено на його вимогу у зв'язку з підготовкою до передачі об'єкту іншому замовнику не є підтвердженням приймання робіт та виконання їх у сумі 625175,00 грн., оскільки у ньому відображено загальний стан будівництва, у тому числі обсяги незавершеного будівництва у сумі 227,8 тис. грн., які належать першому відповідачу, та зафіксовані у акті технічного стану об'єкту на 10 лютого 1999 року, тобто до початку виконання робіт позивачем. На 01 жовтня 2002 року позивач не надав оформлених та підписаних актів приймання робіт та не ставив питання про їх оплату.

Згідно статті 161 Цивільного кодексу УРСР договірні зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений договором строк.

Проте, позивач своїх договірних зобов'язань не виконав.

В-четвертих, слід зазначити, що господарським судом було неправомірно застосовано статтю 214 Цивільного кодексу УРСР та Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Стаття 214 Цивільного кодексу УРСР, так само як і Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", передбачали відповідальність за прострочку виконання грошових зобов'язань, які виникають з моменту, коли кредитор зобов'язаний сплатити суму боргу. Протягом 1999 - 2002 років позивач рахунків до сплати не пред'являв.

Згідно з п.п. 4.6., 4.7., 4.8. договору №8 рахунки на оплату виконаних робіт за формами КБ-2 „в" та КБ-3 мають бути акцептовані протягом 10 днів після приймання виконаних робіт та отримання рахунків. Оплата виконаних робіт здійснюється після підписання форм КБ-2 „в" та КБ-3 протягом 15 днів після акцепту рахунку.

Пункт 8.9. договору № 8 передбачав нарахування пені за необґрунтовану відмову від акцепту рахунку та необґрунтовану відмову від прийняття обсягу виконаних робіт за місяць.

Факти пред'явлення позивачем до оплати рахунків за виконані роботи судом не встановлені.

Обов'язків оплати будівельно-монтажних робіт у відповідача не виникало, у зв'язку з чим рішення суду у частині нарахування пені, 3% річних та індексів інфляції є незаконним.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 11 липня 2007 року по справі №21/384-05 було прийнято при неповному з’ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, в зв’язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, статтею 103 пунктом 2, статтею 104 пунктами 1, 4, статтею 105  Господарського процесуального кодексу України,

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства відкритого типу "Харківський канатний завод" задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 11 липня 2007 року по справі № 21/384-05 скасувати та прийняти нове.

В позові відмовити.

Головуючий суддя                                                                     О.А. Істоміна

суддя                                                                    Л.Д. Лащенко

суддя                                                                    Т.В. Гончар