СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12.10.07                                                                                 Справа № 8/536ад.

Суддя   господарського суду Луганської області Середа А.П.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Антрацитівської  об’єднаної державної податкової інспекції Луганської області,  місто Антрацит  Луганської області,

до Спеціалізованого шахтобудівельного та науково-проектного державного відкритого  акціонерного товариства по тампонажним та геологорозвідувальним роботам «Спецтампонажгеологія», місто Антрацит  Луганської області,

про звернення стягнення на активи на суму  522395 грн. 47 коп.,

при секретарі судових засідань Качановській О.А.,

за участю прокурора –Майбороди О.О., - посвідчення №141 від 23.10.06 року;

в присутності представників сторін:

від позивача –Пузікова  Н.А. –начальник юридичного відділу, - довіреність №1 від 10.01.07 року;

від відповідача –Кулагін О.О. –арбітражний керуючий, - ухвала господарського суду від 25.04.02 року по справі №9/51-б; паспорт, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на активи відповідача  заборгованість по податку на додану вартість в сумі 522395 грн. 47 коп., а також судових витрат.

21.09.07 року до суду звернувся заступник прокурора Луганської області з заявою (вих. №05-1018-07вих від 21.09.07 року)  про вступ до справи на стороні позивача.

На підставі ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ)  попереднє судове засідання призначене та фактично відбулося 21.09.07 року; відповідач до цього засідання не прибув.

У судовому засіданні, яке відбулося 12.10.07 року, прокурором та представниками сторін подано  клопотання про відмову від здійснення фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст.41 та п 2-1 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення»КАС України, а тому  його задоволено судом.

Прокурор та позивач позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, про що також зазначив у своєму відзиві на нього (вих. №б/н від 12.10.07 року), посилаючись на те, що щодо підприємства господарським судом Луганської області порушено справу про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; крім того, відповідач є підприємством зі стовідсотковою державною власністю, а тому рішення про стягнення з нього коштів не може бути реалізоване з огляду на норму, викладену у ст. 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

І.Заслухавши прокурора та представників сторін, дослідивши обставини справи та додатково надані  матеріали,  суд  дійшов  наступного.

1. 28.11.1996 року виконавчим комітетом Антрацитівської міської ради Луганської області Спеціалізоване шахтобудівельне та науково-проектне державне відкрите  акціонерне товариство по тампонажним та геологорозвідувальним роботам «Спецтампонажгеологія»,  (далі –ДВАТ, - відповідач), ідентифікаційний код 00182018,  зареєстроване в якості юридичної особи, у зв’язку з чим до ЄДРПОУ внесено  реєстраційний  запис  №0000286, що підтверджується матеріалами справи.

Антрацитівською об’єднаною державною податковою інспекцією Луганської області (далі –ОДПІ, - позивач) 01.08.97 року ДВАТ взято на облік в якості платника податків, реєстраційний запис №97/08-53-231.

Як пояснив представник відповідача, у 1999 році  господарським судом Луганської області щодо ДВАТ відкрито провадження по справі  про банкрутство за №9/51-б (ухвалу з цього приводу він до суду не надав).

Як вбачається з наданої ним ухвали суду по цій справі від 25.04.02 року, у її описово-мотивувальній частині йдеться про те, що ухвалою суду від 28.11.2000 року по справі введено процедуру санації боржника; строк процедури санації судом продовжено  до січня 2003 року.

Провадження по справі не закрито до цього часу, що підтвердили представники обох сторін.

2.Відповідач, перебуваючи в процедурі санації, відповідно  до вимог пункту 5.1 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі - ЗУ №2181-ІІІ), впродовж 2004-2007 років надав до ОДПІ податкову звітність –податкові декларації з податку на додану вартість, на підставі яких самостійно узгодив свої податкові зобов’язання з цього виду податків, а саме:

№14873 від 17.12.04 року на суму 301651,47 грн.;

№17270 від 19.01.05 року на суму 19974,00 грн.;

№1292 від 18.03.05 року на суму   44650,00 грн.;

№3355 від 18.04.05 року на суму   21161,00 грн.;

№6457 від 19.05.05 року на суму   1699,00 грн.;

№22896 від 19.07.05 року на суму 242,00 грн.;

№25844 від 12.08.05 року на суму 372,00 грн.;

№26875 від 16.09.05 року на суму 5606,00 грн.;

№32598 від 15.11.05 року на суму 1657,00 грн.;

№33516 від 14.12.05 року на суму 4180,00 грн.;

№36046 від 16.01.06 року на суму 14777,00 грн.;

№2338 від 15.03.06 року на суму   460,00 грн.;

№3898 від 10.04.06 року на суму   2731,00 грн.;

№8273 від 14.06.06 року на суму   866,00 грн.;

№10428 від 11.07.06 року на суму 13404,00 грн.;

№14339 від 15.09.06 року на суму 16640,00 грн.;

№20697 від 15.12.06 року на суму 11205,00 грн.;

№23367 від 16.01.07 року на суму 41562,00 грн.;

№4762   від 13.04.07 року на суму 21374,00 грн.;

№8692 від 13.06.07 року на суму   1184,00 грн.

Всього відповідачем самостійно узгоджено податкове зобов’язання з ПДВ на загальну суму 522395,47 грн.

Заходів до його сплати до Державного бюджету   відповідачем не вжито.

ІІ.Заслухавши  прокурора та представників сторін,  дослідивши та оцінивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі  з таких підстав.

1.Згідно статті 4 Закону України  від 25.06.1991 року №1251-ХІІ „Про систему оподаткування” (далі –ЗУ №1251-ХІІ) платниками податків і зборів (обов'язкових платежів) є юридичні та фізичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).

Пунктом  1 частини 1 ст.14 цього Закону податок на додану вартість віднесено до загальнодержавних податків.

Платниками цього податку є юридичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі) (ст. 4 ЗУ №1251-ХІІ).

Матеріалами справи належним чином доведено, що відповідач щодо сплати ПДВ  припустився порушення  вимог  підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», яким встановлено, що платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначені у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних  днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Суд вважає доведеним, що відповідач припустився порушення вищеперелічених статей  Закону України №2181-ІІІ, - а тому ОДПІ цілком правомірно  щодо нього поставлено вимогу про сплату боргу  з вищеперелічених податків.

2.Відповідно до п.п.3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ, активи платника  податків можуть бути  примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу  виключно за рішенням суду.

Активами платника податків за змістом п.1.7 статті 1 ЗУ №2181-ІІІ є кошти, матеріальні та нематеріальні цінності, що належать юридичній або фізичній особі на праві власності або повного господарського відання.

3.Що стосується посилань відповідача на незаконність вимог позивача про стягнення податкового боргу з огляду на те, що щодо підприємства у 1999 році   порушено справу про банкрутство, - то суд не погоджується з ними з наступних підстав.

Згідно абзацу 7 частини 1 статті 1 Закону України від 14.05.92 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –ЗУ №2343-ХІІ), грошове зобов'язання   -   зобов'язання   боржника  заплатити кредитору певну  грошову  суму  відповідно  до  цивільно-правового договору   та   на   інших   підставах,   передбачених   цивільним законодавством  України.  До  складу грошових зобов'язань боржника не  зараховуються  недоїмка  (пеня  та  штраф),  визначена НА ДАТУ ПОДАННЯ ЗАЯВИ до господарського суду,  а також  зобов'язання,  які виникли  внаслідок  заподіяння  шкоди  життю  і здоров'ю громадян, зобов'язання з виплати авторської винагороди,  зобов'язання  перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої  участі.  Склад  і розмір грошових зобов'язань, в тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги,  сума  кредитів з урахуванням процентів, які зобов'язаний сплатити  боржник, визначаються НА ДЕНЬ ПОДАЧІ в господарський суд заяви  про  порушення  провадження  у справі про банкрутство, якщо інше  не  встановлено  цим  Законом.

А згідно абзацу 25 частини 1 тієї ж статті мораторій   на   задоволення  вимог  кредиторів  -  зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів),  термін виконання  яких настав   ДО ДНЯ ВВЕДЕННЯ  мораторію, і  припинення  заходів, спрямованих  на  забезпечення   виконання   цих  зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих  до прийняття рішення про введення мораторію.

Суд вважає, що відповідач невірно трактує положення частини 4 статті 12 ЗУ №2343-ХІІ, в якій дійсно говориться про те, що мораторій  на  задоволення  вимог   кредиторів вводиться одночасно  з порушенням провадження у справі про банкрутство,  про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших  документів,  за  якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф,  пеня),  не застосовуються інші  санкції  за  невиконання  чи  неналежне  виконання  грошових зобов'язань  і  зобов'язань  щодо   сплати   податків   і   зборів (обов'язкових платежів).

Позивач належним чином довів суду, що він НЕ нараховував боржнику неустойку (штраф, пеню), не застосовував інші санкції за невиконання або неналежне виконання ним зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), а податковий борг просить стягнути за періоди, які настали після порушення справи про банкрутство.

Матеріалами справи доведено, що позивач по цій справі НЕ Є конкурсним кредитором (справу про банкрутство порушено у 1999 році; податковий борг виник, починаючи з 17.12.04 року і пізніше),  а тому у суду немає підстав для застосування у даному випадку правила  статті 14 цього Закону.

Отже, у суду є законні та достатні підстави дійти висновку, що дія цього Закону розповсюджується лише на:

а)борги, які мали місце на момент порушення справи (за виключеннями, про які  йдеться у вищецитованій статті);

б)нарахування штрафів та  пені за невиконання зобов’язань після порушення справи про банкрутство.

Звідси, - боржник, щодо якого порушено справу про банкрутство, повинен нести відповідальність за невиконання своїх податкових зобов’язань, яке мало місце ПІСЛЯ порушення справи про банкрутство, на загальних підставах, крім вищенаведених виключень.

Відповідач позовні вимоги не спростував.

Таким чином, позивач, будучи суб’єктом владних повноважень, належним чином довів суду законність та обґрунтованість своїх дій та рішень.

Приймаючи до уваги те, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача податкового боргу, а також факт його ухилення від його сплати, - суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Відповідно до частини 4 ст.94 КАС України суд не стягує з відповідача судові витрати.

Судом прийнято до уваги те, що позивач згідно ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.93 року №7/93 “Про державне мито”  при зверненні до суду з позовом звільнений від сплати державного мита.

На підставі викладеного, ст.14 ЗУ від 25.06.1991 №1251-ХІІ «Про систему оподаткування»;  п.1.7 ст.1; п.п. 3.1.1. п. 3.1 ст. 3; п.п. 4.1.1, 4.1.4 п. 4.1 ст. 4; п.п. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 ст. 3 Закону України  від 20.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», керуючись ст.ст. 40,49, 51, ч. 6 ст. 71, ст. 86, ч. 3 ст. 122, ст.ст. 158-163 та 167 КАС України,  суд

п о с т а н о в и в :

1.Позов задовольнити у повному обсязі.

2.Стягнути з Спеціалізованого шахтобудівельного та науково-проектного державного відкритого  акціонерного товариства по тампонажним та геологорозвідувальним роботам «Спецтампонажгеологія», місто Антрацит  Луганської області, ідентифікаційний код 00182018, яке знаходиться за адресою: місто Антрацит, вул. Петровського, 7-а Луганської області, - на користь Державного бюджету  на рахунок 0010, банк –ГУ ДКУ у Луганській області, МФО 804013, отримувач: Антрацитівське ВДК ГУ ДКУ у Луганській області, код отримувача –25992095, код платежу –14010100, - податковий борг з податку на додану вартість у сумі 522395 (п’ятсот двадцять дві тисячі триста дев’яносто п’ять) грн. 47 коп., - звернувши стягнення на активи боржника.

3.Це рішення підлягає виконанню з урахуванням положень Закону України від 19.11.2001 року «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна».

Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС України  за згодою прокурора та представників сторін у судовому засіданні 12.10.2007 року оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 17.10.2007 року.

Суддя                                                                                                А.П.Середа