ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

31.07.07р.

Справа № 30/310-07

За позовом: Відкритого акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго», (м. Дніпропетровськ)

до  Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Кредит -Дніпро», (м. Дніпропетровськ)

про визнання недійсним договору №832-ПК

Суддя  Євстигнеєва Н.М.

Секретар судового засідання: Ворошило О.М.

Представники:

Від позивача: Сироткін С.С., довіреність від 23.04.2007 року

Від відповідача: Стасик Л.І., довіреність від 04.06.2007 року

СУТЬ СПОРУ:

Відкрите акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго», (м. Дніпропетровськ)  просить визнати недійсним договір від 31.01.2005 року №832-ПК «Про касове обслуговування працівників підприємства», укладений між Відкритим акціонерним товариством «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго», (м. Дніпропетровськ) та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Кредит -Дніпро», (м. Дніпропетровськ).

Позивач вважає, що:

-          договір на касове обслуговування  працівників підприємства укладено з порушенням Закону України «Про закупівлю товарів, робіт, послуг за державні кошти», оскільки не проводились торги (тендер) на закупівлю послуги –надання касового обслуговування;

-          договір суперечить ст. 1075 Цивільного кодексу України, яка передбачає право клієнта розірвати договір банківського рахунку у будь-який час, а згідно п.6.6 договору заборонено розривати договір в односторонньому порядку;

-          обов’язок позивача за договором не укладати договори з іншими банками на розрахунково-касове обслуговування робітників підприємства, які мають пластикові картки і обслуговуються в рамках даного зарплатного проекту, суперечить ст. 288 Цивільного кодексу України;

-          п.2.2.8 договору, згідно якого забороняється виплачувати заробітну плату робітникам підприємства, які мають пластикові картки, через касу підприємства, суперечить вимогам ч.3 ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Позивач вважає, що відповідачем скоєно дії, які кваліфікуються як прояв недобросовісної конкуренції, тобто є нав’язування з його боку послуг, які не потрібні споживачу. Спірну угоду вважає нікчемною, оскільки у випадку невиконання позивачем умов договору, останнє повинно сплатити відповідачу непропорційно великий розмір санкції за відсутності аналогічної санкції для виконавця –відповідача.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати умови договору на власний розсуд. Згідно Закону України «Про закупівлю товарів, робіт, послуг за державні кошти»державна закупівля –це придбання замовником товарів, робіт і послуг за державні кошти у порядку, встановленому законом. Позивач не відноситься до державних підприємств і дія цього Закону на укладений правочин не поширюється. Відповідач вважає невірним визначення правової природи спірного договору, як договору доручення, оскільки за договором доручення повірений зобов’язується вчинити від імені та за рахунок довірителя певні юридичні дії, які створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов’язки довірителя. За спірним договором відповідач діє від свого імені і здійснює фактичні дії по касовому обслуговуванню робітників позивача.

Посилання позивача на ст.1075 Цивільного кодексу України вважає безпідставним, оскільки зазначена стаття стосується договору банківського рахунку, ознак якого спірний договір не має, так як кваліфікується як договір про надання послуг працівникам підприємства.

24.07.2007 року відповідачем надано клопотання про зобов’язання позивача надіслати на його адресу повний пакет документів, який додається до позовної заяви.

Клопотання відповідача задоволенню не підлягає, оскільки в силу статті 56 Господарського процесуального кодексу України позивач при поданні

позову зобов’язаний надіслати сторонам копію позовної заяви та доданих  до  неї

документів, якщо цих документів у сторін немає. Додатки до позовної заяви наявні у відповідача.

У справі оголошувалась перерва з 24.07.2007 року на 30.07.2007 року. У зв’язку з тим, що представник позивача не погодився на оголошення вступної та резолютивної частини рішення у судовому засіданні 30.07.2007 року оголошено перерву до 31.07.2007 року о 9год.10хв. для підготовки повного тексту рішення.

Клопотання про застосування засобів технічної фіксації при розгляді справи представниками сторін не заявлялось (ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України).

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Кредит-Дніпро»(Банк) та Відкритим акціонерним товариством «ЕК «Дніпрообленерго»(Підприємство) був укладений договір №832-ПК про касове обслуговування робітників підприємства по виплаті заробітної плати, премій, витрат на відрядження, відпускних  та ін.

Підприємство перераховує грошові кошти для виплати працівникам, а також плату за касове обслуговування на рахунок банку. За виконання доручення по договору Підприємство перераховує Банку плату за касове обслуговування працівників у розмірі 1% від загальної суми, яка передбачена для зарахування на карткові рахунки (п.п.3.1, 3.2 договору).

Обов’язки сторін за цим договором визначені розділом 2 договору, в тому числі: підприємство зобов’язується не укладати договори з іншими банками на розрахунково-касове обслуговування робітників підприємства, які мають пластикові картки та обслуговуються в рамках даного зарплатного проекту (п.2.2.7 договору); не виплачувати заробітну плату працівникам підприємства, які мають пластикові картки та обслуговуються в рамках цього зарплатного проекту, через касу підприємства.

За невиконання або неналежне виконання зобов’язань по договору сторони несуть відповідальність у відповідності до діючого законодавства та умовами договору.

За невиконання підприємством зобов’язань, передбачених пунктами 2.2.7-2.2.8 договору підприємство виплачує Банку штраф у розмірі 850 000грн.

Договір укладено на строк до 01.01.2015року (п.6.2 договору).

Згідно п.6.6 договору договір не може бути розірваний в односторонньому порядку Підприємством.

Позивач вважає, що договір укладено з порушенням вимог діючого законодавства, проти чого заперечує відповідач, що є причиною виникнення спору.

Розглянувши позовні вимоги господарський суд вважає їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено орієнтовний перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується статтями 215-236 Цивільного кодексу України.

За своєю правовою природою договір №832-ПК про касове обслуговування робітників підприємства по виплаті заробітної плати, премій, витрат на відрядження, відпускних  та ін., укладений між позивачем та відповідачем 31.01.2005 року, є договором про надання послуги (що випливає зі змісту договору).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п’ятою, шостою статті 203 ЦК України, а саме: - зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного  законодавства,  а   також   моральним   засадам суспільства; - особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним   і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути за вимогою однієї із сторін визнано судом недійсним.

Оскільки договір укладено 31.01.2005 року суд, оцінюючі умови спірного договору, керується законодавством, що діяло станом на день укладення договору.

Позивач зазначає, що укладений договір на касове обслуговування суперечить приписам Закону України «Про закупівлю товарів, робіт, послуг за державні кошти».

Станом на день укладення договору діяв Закон України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” в редакції згідно із Законом України №2377-ІУ від 20.01.2005 року, відповідно до ст. 1 якого державна закупівля –це придбання замовником товарів, робіт і послуг за державні кошти у порядку, встановленому цим Законом, при цьому здійснення закупівлі в інтересах іншого забороняється.

Державні кошти –це кошти Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, державні кредитні ресурси, а також кошти Національного банку України, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України, Фондів соціального страхування, які спрямовуються на придбання товарів, робіт і послуг, що забезпечують діяльність цих органів

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону - цей Закон застосовується до  всіх  закупівель товарів, робіт  і послуг,  що повністю або частково здійснюються за рахунок державних  коштів,  за  умови,  що   вартість   закупівлі   товару (товарів),   послуги   (послуг)   дорівнює   або  перевищує  суму, еквівалентну  5 тисячам євро, а робіт - 20 тисячам євро.

Вартість послуги, зазначеної в договорі про касове обслуговування працівників підприємства, не визначена, лише зазначено, що за виконання доручення за договором Підприємство сплачує 1% від суми, яка підлягає зарахуванню на карткові рахунки (п.3.2 договору). При цьому позивач не вказує, за який період визначається вартість цієї послуги (місяць, рік).

Згідно платіжних доручень №5498 від 07.05.2007 року та №6184 від 17.05.2007 року позивачем на рахунок Банку для виплати заробітної плати працівникам перераховано 612092,75грн. та 605125,34грн. відповідно. З цих сум банк утримав комісію в сумі 12051,66грн.

Позивачем не доведено, що саме за рахунок державних коштів здійснюється виплата 1% від загальної суми перерахувань, та що ця сума на місяць перевищує суму, еквівалентну  5 тисячам євро (в редакції Закону від 20.01.2005 року).

Відкрите акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго»посилається на те, що 75% акцій (контрольний пакет) належить НАК „Енергетична компанія України”, проте позивач не є державним підприємством. Акціонерне товариство це різновидність господарських товариств, які створюються юридичними особами та/або громадянами шляхом об’єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку (ст.79 Господарського кодексу України).

Розпорядником державних коштів є органи державної влади, органи Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, інші органи, установи, організації, визначені Конституцією України та законодавством України, а також установи чи організації, створені в установленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов’язань та здійснення платежів. Отже розпорядником коштів на оплату вартості послуг станом на день укладення спірного договору позивач, з огляду на приписи Закону України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” не був.

Посилання позивача на  ч.4 ст. 2 Закону, згідно якої забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата розпорядником державних коштів товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, передбачених цим Законом, крім випадків, передбачених цим Законом, безпідставне, оскільки таке положення в Законі станом на день укладення спірної угоди було відсутнє.

Станом на день укладення спірного договору діяв Закон України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”  в  редакції згідно із Законом України №2377-ІУ від 20.01.2005 року, тому посилання позивача на положення Закону в редакції від 01.12.2006 року є необґрунтованим, оскільки зміна в подальшому законодавчих актів, не є підставою для визнання його недійсним.

Посилання позивача на порушення умов ст. 1075 Цивільного кодексу України при укладанні договору відхиляється судом, оскільки зазначеною статтею регулюється порядок розірвання договору банківського рахунка, до якого спірний договір не відноситься. Згідно ч.1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов’язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ч.2 ст.1066 ЦК України), в той час як за договором касового обслуговування Банк зобов’язаний виконати доручення Підприємства і перерахувати грошові кошти (заробітну плату) на карткові рахунки працівників позивача.

Порядок розірвання договору про надання послуги регулюється ч.1 ст.907 Цивільного кодексу України, згідно якої порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Сторони при укладенні спірного договору домовились, що договір не може бути розірваний в односторонньому порядку підприємством (позивачем).

Посилання позивача на статтю 228 Цивільного кодексу України суд вважає безпідставним, оскільки зазначена стаття стосується права на свободу фізичної особи. У разі незгоди працівників Відкритого акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго»з виплатою заробітної плати через банківську установу, а не касу підприємства, працівник має право відкликати свою заяву про перерахування заробітної плати на картковий рахунок, оскільки обирати спосіб отримання заробітної плати є правом працівників.

Згідно п.2.2.7 договору підприємство прийняло на себе зобов’язання не укладати договори банківського обслуговування з іншими банками на розрахунково касове обслуговування робітників підприємства, які мають пластикові картки та обслуговуються в рамках даного зарплатного проекту, а згідно п.2.2.8 договору не виплачувати заробітну плату робітникам Підприємства, які мають пластикові картки та обслуговуються в рамках даного зарплатного проекту, через касу підприємства. Зазначене не суперечить Закону України „Про оплату праці”, оскільки, як вбачається з розділу 7 договору на касове обслуговування, робітники підприємства виявили бажання отримувати заробітну плату та інші виплати шляхом їх перерахування на картковий рахунок (додаток №3).

Крім того, відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Посилаючись на п.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»позивач зазначає, що відповідач вчинив дії, які кваліфікуються, як прояв недобросовісної конкуренції, тобто нав’язав послуги, які не потрібні споживачу. Таке твердження є безпідставним, так як доказів того, що позивач був змушений підписати договір на касове обслуговування, останнім не надано.

Також відхиляється судом посилання позивача на ч.2 ст. 207 Господарського кодексу України, що нікчемними визнаються такі умови типових договорів і договорів приєднання, що вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця, оскільки укладений договір укладено не на підставі типового договору та цей договір не є договором приєднання.

Типовий договір є формою державного регулювання відносин у сфері господарювання, вони використовуються для спрощення процесу укладання конкретних господарських договорів, та визначення бажаної, з точки зору держави, моделі договірного зобов’язання.

Договором приєднання, відповідно до ст.634 Цивільного кодексу України, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з вищенаведеного договір касового обслуговування не відноситься до типового договору та договору приєднання.

Крім того, для визнання недійсним оспорюваних умов договору є необхідним доведення, яким вимогам закону не відповідає така умова, з урахуванням наступного.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов’язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами (ст. 6 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Із змісту наведеного вбачається, що сторони вправі самостійно врегулювати договірні відносини на обраних та погоджених ними умовах, зокрема, й у спосіб, обраний у даному випадку, враховуючи водночас обмеження, встановлені законом.

Позивач посилається на порушення при укладенні договору ч.2 ст. 207 Господарського кодексу України, однак не обґрунтовує, яким імперативним нормам закону суперечить п.4.2.2 , які норми встановлюють його нікчемність, тобто недійсність встановлену законом, оспорюваної умови договору.

З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.4,32-33,43,44,49,82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його проголошення.

Суддя                                                                                              Н.М.Євстигнеєва