ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2007 р.
№ 12/365пн

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Божок В.С. - головуючого,

Костенко Т. Ф.,

Коробенко Г.П.

розглянувши матеріали

касаційної скарги
ТОВ “Морський бізнес та юридичні послуги”

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 21.05.2007

у справі
господарського суду Донецької області

за позовом
ТОВ “Морський бізнес та юридичні послуги”

до
ВАТ по газопостачанню та газифікації “Маріупольгаз”

про
тлумачення змісту статей договору та додаткової угоди,

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Мащенко Л.І. - директор,

відповідача: Дуріцин А.В. (дов. від 26.10.06 № 03-5/2),

ВСТАНОВИВ :

Рішенням від 26.03.07 господарського суду Донецької області надано тлумачення ст. 5 договору від 25.01.02, ст. 3 додаткової угоди від 29.07.02, ст. 3 додаткової угоди від 30.11.05 та вирішено, що вказані статті визначають розмір тільки договірної ціни винагороди позивача за його послуги без включення ПДВ. Пункт 3 ст. 5 договору передбачає, що за консультації по питаннях поточного характеру, довіритель сплачує 600 грн. до складу яких входить і ПДВ. З ВАТ по газопостачанню та газифікації “Маріупольгаз” на користь позивача стягнуто 85 грн. - витрат по сплаті державного мита та 118 грн. - витрат за інформаційне-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 21.05.07 Донецького апеляційного господарського суду вказане вище рішення скасовано, надано тлумачення вказаним вище пунктам та визнано їх такими, що визначають розмір тільки договірної ціни позивача за його послуги з включенням ПДВ та стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати.

Не погоджуючись з постановою Донецького апеляційного господарського суду, ТОВ “Морський бізнес та юридичні послуги” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою і просить її скасувати з огляду на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а також невірною оцінкою обставин справи, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду  справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оспорюваного судового акту знаходить необхідним касаційну скаргу задовольнити.

Як встановлено судовими інстанціями, які приймали рішення у даній справі, відповідно до договору від 25.01.02 та додаткових угод до нього від 29.07.02 та від 30.11.05а, укладених між сторонами спору, позивач взяв на себе зобов’язання надавати відповідачу юридичні послуги.

Судами з’ясовано, що протоколом позачергових зборів засновників ТОВ “Морський бізнес та юридичні послуги” від 17.01.2002 встановлено ставки винагороди за юридичні послуги від 50 до 200 доларів США за 1 годину роботи юриста, а також додаткова винагорода за позитивний результат в розмірі від 5 до 10%.

Спірними статтями, тлумачення яких є предметом спору у даній справі, встановлено відповідно: ст. 5 договору від 25.01.2002 передбачає обов’язок довірителя сплачувати повіреному винагороду за ведення справ, виходячи з кількості часу, витраченого юристами, помноженого на погоджені погодинні ставки. Погодинні ставки для роботи з довірителем складають 50 доларів США на годину; оплата здійснюється за рахунками повіреного, що виставляються періодично довірителю, на проміжні (авансові) суми в рахунок винагороди і/або покриття витрат у національній валюті за курсом НБУ на день виставляння рахунка. Ці суми встановлюються повіреним на основі оцінки понесених витрат і винагороди за фактично виконану роботу з етапів ведення справи. Остаточний розрахунок здійснюється повіреним по закінченню справи протягом одного місяця. У випадку одержання сум на користь довірителя у процесі ведення справи, винагорода може сплачуватися шляхом відрахування від платежів, що надходять. Повірений вправі одержати суму винагороди і/або компенсацію витрат із присуджених (виплачених за результатами мирового врегулювання) довірителю грошей або майна; консультації з питань поточного характеру, що не займає тривалого часу і, такі що не потребують попереднього правового пророблення, оплачуються на базі люмпсум - у цілому за місяць, у розмірі 600грн., включаючи ПДВ. Оплата цих послуг здійснюється авансом поквартально, згідно виставленого рахунка. Статті 3 додаткової угоди від 29.07.02 та додаткової угоди від 30.11.05 передбачають, що порядок розрахунків і розмір винагороди регулюються ст.ст.4 і 5 вищезазначеного договору. При отриманні довірителем у результаті дій повіреного належних йому коштів за рішенням суду або в результаті мирового врегулювання, довіритель додатково виплачує повіреному преміальну винагороду в розмірі 5%, 10% від отриманої суми. Дана угода є невід'ємною частиною договору від 25.01.02р. і набирає чинності з дати її підписання сторонами.

Судами встановлено, що оскільки договором про надання юридичних послуг не зазначено чим підтверджується факт надання певних послуг (відсутнє посилання що факт надання певних послуг підтверджується актом про надання юридичної та правової допомоги, де вказано які надавались послуги, сума...) та передбачена погодинна оплата в рахунках позивач повинен в рахунках зазначити кількість таких годин, надані послуги, їх вартість, а також всі понесені витрати.

При прийнятті оскаржуваної постанови Донецький апеляційний господарський суд виходив з того, що згідно з пунктом 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України “Про податок на додану вартість” об'єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України. Відповідно до цього Закону сторона при визначенні ціни послуг повинна включати витрати і ПДВ. При виключенні ПДВ з ціни послуг, сторона порушує податкове законодавство. Крім того, оскільки консультації, це ті ж юридичні послуги, відповідно пункту 3 статті 5 договору від 21.01.2002 року сторонами передбачена їх оплата в розмірі 600 грн., з включенням ПДВ, то відповідно послуги на ведення справи згідно пункту 1 статті 5 договору також передбачають оплату послуг з урахуванням ПДВ (частина 3 статті 213 Цивільного Кодексу України).

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає такий висновок апеляційного господарського суду помилковим.

Так, поза увагою суду залишились приписи п. 4.1 ст. 4 Закону України “Про податок на додану вартість”, згідно якого база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)).

Відповідно до пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 вказаного Закону податок на додану вартість становить 20 % бази оподаткування, визначеної ст. 4 цього Закону, та додається до ціни товарів (робіт, послуг).

Крім того, при прийнятті судового рішення місцевий господарський суд правомірно, відповідно до положень ст. 213 ЦК України, врахував установлену практику, яка склалась між сторонами в процесі виконання умов цього договору, та встановив, що позивач виписував на адресу відповідача відповідні рахунки, в яких зазначав окремо суму винагороди, розраховану відповідно до умов договору, а також окремим рядком - суму ПДВ, яку він нарахував на суму винагороди. Відповідач вказані рахунки сплачував без застережень до осені 2006 року. При цьому в платіжних дорученнях відповідач вказував суму, яка підлягала перерахуванню, і яка складалася із суми винагороди, нарахованої відповідно до умов договору, та суми ПДВ, яка нарахована на цю суму відповідно до приписів Закону України “Про податок на додану вартість”.

До того ж, на думку Вищого господарського суду України, сторони договору, визначивши окремо в п. 3 ст. 5 спірного договору розмір винагороди в сумі 600 грн., з включенням ПДВ за окремі консультації, тим самим розділили суми винагороди, до складу яких входить ПДВ та суми, до складу яких ПДВ не входить.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова Донецького апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення господарського суду Донецької області –залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий  господарський  суд   України

ПОСТАНОВИВ  :

Касаційну  скаргу задовольнити.

Постанову від 21.05.2007 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 12/365 пн скасувати.

Рішення від 26.03.07 господарського суду Донецької області залишити без змін.

Головуючий                                                                                         Божок В.С.

Судді                                                                                                      Костенко Т.Ф.

Коробенко Г.П.