ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 36/474
16.04.07 р.

За позовом:          ВАТ „Готельний комплекс „Либідь”;

До:                    Головного управління комунального господарства виконавчого органу

Київської міської ради;

Про:                     визнання недійсним договору позики.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники

Від позивача:                    Беляневич В.Є., представник, довіреність №75 від 23.03.2006 р.;

Качмар О.Й., представник, довіреність №56 від 24.01.2007 р.;

Від відповідача:           Ковальов Є.І., представник, довіреність №059/ю-1741 від 16.06.2006 р.;

Від прокуратури:          Карпенко Н.М., старший прокурор відділу, посвідчення №17 від 18.01.2007 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2006 р. зупинене провадження у даній справі, у зв”язку з призначенням у справі будівельно-технічної експертизи.

Розпорядженням В.о. Голови Господарського суду міста Києва від 15.01.2007 р. справа №36/474 передана на розгляд судді Мандриченко О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2007 р. провадження у даній справі поновлено, справа призначена слуханням на 20.02.2007 р.

У справі, на підставі статті 77 ГПК України, були оголошені перерви: з 20.02.2007 р. до 02.03.2007р., з 02.03.2007 р. до 28.03.2007 р., з 28.03.2007 р. до 16.04.2007 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить визнати недійсним з моменту його укладення договір позики №1 від 09.12.1997 р., укладений між сторонами; стягнути з відповідача 85,00 грн. витрат по сплаті держмита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу з мотивів, вказаних у позовній заяві.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у наданих письмових поясненнях та представник останнього у судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечує, у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на наведене нижче:

—статутом ВАТ „ГК „Либідь” Голова правління наділений повноваження укладати угоди без обмежень, інші члени правління та правління як виконавчий орган товариства обмежені в цьому праві та можуть укладати угоди на суму, що не перевищує 20% від вартості будівлі підприємства;

—позивачем був схвалений договір позики №1 від 09.12.1997 р., укладений між сторонами, про що свідчить повернення ВАТ „ГК „Либідь” частини суми позики та відсотків за користування нею;

—під час розгляду господарським судом справи №24/809, де брали участь сторони у даній справі, було встановлено, що договір позики №1 від 09.12.1997 р. є таким, що відповідає законодавству України на час його укладання.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд,—

В С Т А Н О В И В:

09.12.1997 р. між Управління з питань готельного господарства, туризму та екскурсій Київської міської державної адміністрації, правонаступником якого є відповідач, та позивачем укладений договір позики №1, за умовами якого відповідач зобов’язався надати відповідачеві цільову позику, а останній зобов’язався використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений цим договором строк зі сплатою 12% річних.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджені в засіданні суду докази, господарський суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд виходить з наведеного нижче.

Як визначено частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Таким чином, до оспорюваного позивачем договору позики слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР, який був чинним на момент укладення зазначеного договору.

Загальні підстави для визнання угод недійсними були передбачені статтею 48 Цивільного кодексу УРСР, згідно з якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам Закону.

Згідно зі статтями 374 та 382 Цивільного кодексу УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості; договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей; кредитування державних організацій, колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій провадиться згідно з затвердженими планами шляхом видачі цільових строкових позичок Державним банком СРСР й іншими банками СРСР в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР; кредитування однієї організації іншою у натуральній або грошовій формі, в тому числі видача авансів, допускається лише у випадках, встановлених законодавством Союзу РСР.

Господарський суд, дослідивши зміст оспорюваного позивачем договору позики №1 від 09.12.1997 р., вважає, що зміст договору повністю відповідає вимогам чинного на момент його укладення законодавства України, договір підписаний повноважними представниками сторін та укладений з додержанням встановленої форми.

Так, відповідно до п. 8.5.2. Статуту ВАТ „Готельний комплекс „Либідь” голова правління без доручення, від імені товариства, здійснює всі дії виконання рішень Вищого органу товариства, представляє у відносинах з третіми особами, веде переговори та укладає будь-які договори від імені товариства.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що, підписуючи оспорюваний договір, голова правління ВАТ „ГК „Либідь” діяв в межах повноважень, наданих останнього Статутом ВАТ „ГК „Либідь”, а посилання позивача на те, що договір від імені ВАТ „ГК „Либідь” підписаний не уповноваженою особою є безпідставним та не підтверджується матеріалами справи.

Слід також зазначити про те, що наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає (п. 9.2. Роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. №02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнання угод недійсними).

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем оспорюваний договір був схвалений, про що свідчить часткове перерахування позики на користь позивача, що підтверджується виписками банківської установи, які додані до матеріалів справи.

Твердження позивача на невідповідність договору цілям діяльності відповідача з посиланням на статтю 382 Цивільного кодексу УРСР, де зазначено, що кредитування може здійснюватись виключно банками спростовується висновками, викладеними у постанові Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2004 р. та у постанові Вищого господарського суду України від 12.01.2005 р. у справі №24/809 за позовом ТОВ „Інвестиційна компанія „Купава” до ВАТ „ГК „Либідь” та Управління з питань готельного господарства, туризму та екскурсій КМДА, правонаступником якого є відповідач, якими встановлено, що договір №1 від 09.12.1997 р. відповідає вимогам закону, оскільки встановлення виду цивільно-правової угоди відповідно до розділу ІІ Цивільного кодексу УРСР визначається не назвою угоди, а змістом погоджених сторонами за договором права та обов’язків, адже за змістом вказану угоду можна віднести до угоди про кредитування, умови якої закріплені в статті 382 Цивільного кодексу УРСР.

Як визначено частиною 2 статті 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи вищезазначені обставини, у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,—

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя
О.В. Мандриченко