ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2007 р.
№ 24/796б

Вищий господарський  суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Ткаченко Н.Г.

суддів:
Катеринчук Л.Й. (доповідач)
Самусенко С.С.

розглянувши касаційну скаргу
Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», м. Київ

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007

у справі
господарського суду
№ 24/796-б
міста Києва

за заявою
Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», м. Київ

до
Товариства з обмеженою відповідальністю «Арадон», м. Київ

про
банкрутство

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від заявника
Мінко А.В, (дов. №02-04/1553 від 09.01.2007)

від боржника
Шабанова Л.С, (дов. №376/12 від 21.12.2006)

В С Т А Н О В И В  :

Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі –кредитор) звернувся до господарського суду з заявою про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Арадон» (далі –боржник) банкрутом на підставі статті 52 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Постановою господарського суду міста Києва від 28.11.2006 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено Монакова В.О.

Не погоджуючись з винесеною постановою, боржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати зазначену постанову скасувати, заяву кредитора залишити без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007 апеляційну скаргу боржника задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалу суду від 10.11.2006 про порушення провадження у справі скасовано, провадження у справі про банкрутство боржника припинено.

Не погоджуючись з винесеною постановою, кредитор звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а ухвалу та постанову суду першої інстанції залишити без змін, аргументуючи порушенням норм матеріального та процесуального права, а зокрема, статті 52 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статті 97, 100 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” безспірні вимоги кредиторів –вимоги кредиторів, визнані боржником, інші вимоги кредиторів, підтверджені виконавчими документами чи розрахунковими документами, за якими відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника.

Згідно частини 3 статті 6 (надалі Закон) справа про банкрутство порушується, якщо безспірні вимоги кредитора (кредиторів) до боржника сукупно складають не менше трьохсот мінімальних розмірів заробітної плати, які не були задоволені боржником протягом трьох місяців після встановленого для їх погашення строку, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 52 Закону у разі, якщо громадянин –підприємець - боржник або керівні органи боржника  - юридичної особи  відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до  органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій. Документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника, заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника може бути подана кредитором незалежно від розміру його вимог до боржника та строку виконання зобов’язань.

Господарський суд у двотижневий строк з дня винесення ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство відсутнього боржника виносить постанову про визнання відсутнього боржника банкрутом, відкриває  ліквідаційну процедуру і призначає ліквідатором ініціюючого кредитора за згодою останнього.

Зазначена норма закону є спеціальною нормою у законодавстві про банкрутство, яка регламентує спрощений порядок ведення процедури банкрутства щодо окремої групи боржників, зокрема боржників, керівні органи яких відсутні за адресою місцезнаходження юридичної особи.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою господарського суду міста Києва від 28.11.2006 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено Монакова В.О.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007 апеляційну скаргу боржника задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалу суду від 10.11.2006 про порушення провадження у справі скасовано, провадження у справі про банкрутство боржника припинено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована зокрема тим, що норма Закону, яка  встановлює особливості банкрутства відсутнього боржника передбачає обов’язковість сукупності всіх умов, зазначених у статті 52 Закону.

З цими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів Вищого господарського суду України погодитися не може, виходячи з такого.

За правилами статті 52 Закону підстави для подання кредитором заяви про порушення провадження у справі про банкрутство відсутнього боржника настають як у разі наявності будь-якої з ознак, так і у разі їх сукупності (з такими висновками погодився Верховний Суд України у постанові від 10.02.2004 №04/087).

Відповідно до частини 1 статті 111-10 Господарського процесуального кодексу України підстави для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відтак, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає,  що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому вона підлягає скасуванню.

Також, як вбачається із матеріалів справи, постановою господарського суду міста Києва від 28.11.2006 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено Монакова В.О.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що постанова суду про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури є за своєю правовою природою судовим рішенням, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 №11 із змінами на даний час).

Відповідно до вимог статті 17 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців”, який набув чинності з 01.07.2004 року в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу, а також відомості про зарезервовані найменування юридичних осіб.

Відповідно до вимог частин 1,3 статті 18 вказаного Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню  до Єдиного державного реєстру , не були до нього внесені , вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Вказаний Закон також визначає порядок внесення до Єдиного державного реєстру записів про відсутність юридичної особи за її  місцезнаходженням, які здійснюються державним реєстратором  (п.7 ст.19 Закону).

Виходячи з вимог частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства  повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зазначена постанова суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги кредитора документально підтверджені та обґрунтовані, окрім того, боржник не спроможний виконати грошові зобов’язання в сумі 4216846,73 грн. після настання встановленого строку їх сплати.

Однак, колегія суддів Вищого господарського суду України  вважає, що господарський суд міста Києва при прийнятті постанови про визнання відсутнього боржника банкрутом  не з’ясував та не дав оцінку факту відсутності в Єдиному державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи боржника за її місцезнаходженням відповідно до вимог Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців” (в матеріалах справи міститься довідка головного міжрегіонального управління статистики у місті Києві №21-10/52/564д від 24.10.2006 щодо знаходження боржника за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Ливарська, 1 (т.1 а.с. 20), окрім того, відповідно до вимог Закону до матеріалів заяви кредитора не було додано рішення (вироку) суду про стягнення боргу як доказу наявності безспірних грошових вимог, не мотивовано визнання грошових вимог ініціюючого кредитора на суму 4261846, 73грн., в той час як відповідно до поданої ним заяви про порушення провадження у справі грошові вимоги ініціюючого кредитора складали 627 931грн. (а.с. 7), відповідно до Постанови про закінчення виконавчого провадження ДВС у Шевченківському районі м. Києва від 17.08.2005 залишок боргу складає 627033,03грн., судом не перевірено доводів боржника про наявність заставного майна на погашення вимог по кредитних зобов’язаннях, які є предметом грошових вимог кредитора у справі. Судом першої інстанції також не мотивовано застосування спрощеної процедури відповідно до положень статті 52 Закону до боржника у справі, а тому дійшов передчасного висновку про подальший розгляд справи за спрощеною процедурою шляхом визнання боржника банкрутом в порядку ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Зважаючи на викладене, оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У зв’язку з наведеним постанову суду першої інстанції від 28.11.2006 та постанову суду апеляційної інстанції від 27.03.2007 слід скасувати, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід дослідити безспірність грошових вимог кредитора до боржника, наявність або відсутність заставного майна на забезпечення вимог ініціюючого кредитора, наявність обставин відсутності боржника та припинення ним господарської діяльності для ведення провадження у справі за спрощеною процедурою відповідно до статті 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, застосовуючи принципи оцінки доказів за їх належністю та допустимістю, а у випадку встановлення відсутності правових підстав для здійснення провадження за спрощеною процедурою, - прийняти рішення про можливість здійснення подальшого провадження у справі за загальною процедурою ведення справ про банкрутство.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115,,1117,1119,11111 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

1.          Касаційну скаргу акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» задовольнити.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2007 та постанову господарського суду міста Києва від 28.11.2006 скасувати, справу №24/796-б направити на новий судовий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                             Н. Ткаченко

Судді                                                                                                 Л. Катеринчук

С.  Самусенко