ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2007 р.
№ 28/485

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Муравйова О.В.
Гоголь Т.Г., Мачульського Г.М.

за участю представників сторін
позивача

відповідача
розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

Степаненко С.Д. дов. від 31.01.2007року № 998/9/10-209
не з'явились, належно повідомлені про час і місце слухання справи
Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

від
29.05.2007 року

у справі
№ 28/485

за позовом
Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія"

про
визнання права власності на майно

Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва у жовтні 2006 року заявлений позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія" про визнання права власності держави на жіноче взуття у кількості 12598 пар загальною вартістю орієнтовно 635770,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначав про те, що в ході проведення перевірки співробітниками позивача було виявлено на зберіганні у відповідача товарно-матеріальні цінності-взуття жіноче у кількості 12598 пар загальною вартістю орієнтовно 635770,00 грн. за відсутністю документів, які підтверджують право власності останнього на зазначені товарно-матеріальні цінності.

Доповідач Гоголь Т.Г.

Господарський суд міста Києва рішенням від 15.02.2007 року (суддя Копитова О.С.) у задоволенні позовних вимог Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідія" про визнання права власності на майно відмовив повністю. Рішення вмотивоване тим, що передбачений статтею 344 Цивільного кодексу України для набуття права власності за набувальною давністю п’ятирічний строк безперервного володіння позивачем спірним майном не закінчився. Також, згідно змісту частини 4 статті 344 Цивільного кодексу України рішення суду не є єдиною підставою набуття права власності на спірне майно. Крім того, в обґрунтування своєї позиції, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надані докази порушення відповідачем прав та інтересів держави або позивача як юридичної особи.

Київський апеляційний господарський суд постановою від 29.05.2007 року (судді Гарник Л.Л., Коваленко В.М., Розваляєва Т.С.) рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2007 року залишив без змін, пославшись на відсутність правових підстав для задоволення позову Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва. В постанові суд зазначив, що Законом України "Про державну податкову службу в Україні" та іншими актами України не передбачено право податкового органу на звернення до суду із позовом про визнання майна безхазяйним та звернення стягнення на таке майно на користь держави.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В своїй касаційній скарзі Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва зауважує, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а саме статті 137 Цивільного кодексу України, статті 1, 21 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення присутнього в судовому засідання представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення господарськими судами попередніх інстанцій у даній справі, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Суди попередніх інстанцій встановили наступне.

Співробітниками головного відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва та співробітниками головного відділу податкової міліції Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва в ході здійснення оперативно-профілактичних заходів з відпрацювання місць незаконного зберігання товарно-матеріальних цінностей та дотримання вимог податкового законодавства України, був здійснений огляд орендованого Товариством з обмеженою відповідальністю "Лідія" складського приміщення, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Каховська, 71-а., під час якого в зазначеному приміщенні виявлено 12589 пар жіночого взуття загальною орієнтованою вартістю 635770,00 грн. без документів, які свідчать про походження товару та підтверджують право власності.

Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва звернулась до господарського суду з позовом про визнання права власності на майно, яке не має власника та є безхазяйним, за державою, а саме: взуття жіноче у кількості 12598 пар загальною вартістю орієнтовно 635770,00 грн.

Згідно з вимогами статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом  та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Цивільний кодекс України виділяє декілька способів набуття права власності, зокрема набуття права власності на безхазяйну річ (стаття 335 Цивільного кодексу України) .

Відповідно до статті 335 Цивільного кодексу України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться  оголошення у друкованих засобах масової інформації. Безхазяйні рухомі речі, якими є, в даному випадку, жіноче взуття, можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, набуття права власності на знахідку, бездоглядну домашню тварину, скарб або на рухому річ, від якої відмовився власник.

Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України набувальна давність для рухомого майна становить п'ять років, тобто право власності на рухоме майно набуває особа, яка добросовісно заволоділа чужим рухомим майном і продовжує їм відкрито безперервно володіти протягом п’яти років.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій  правомірно відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на безхазяйне майно з посиланням на відсутність передбачених законом підстав визнання права власності позивача на зазначене безхазяйне майно.

Окрім того, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає,  що відповідно до частини 2 статті 1 Господарського процесуального кодексу України державні органи, до яких, зокрема, належить Державна податкова  інспекція у Печерському районі, мають право на звернення до господарського суду, у випадках передбачених законодавчими актами України.

Як безпосередньо зазначено в преамбулі Закону України "Про державну податкову службу в Україні" цей Закон визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності.

Перелік випадків, в яких органи державної податкової служби мають право подавати позови до суду перелічені в пункті 11 статті 10 та пункті 17 статті 11 вказаного Закону.

Так, відповідно до приписів зазначених норм податкові органи мають право звертатися до суду із позовами до підприємств, установ, організацій та громадян про:

- визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав;

- стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна;

- скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності.

Вказаним Законом право податкового органу на звернення до суду із позовом про визнання майна безхазяйним та звернення стягнення на таке майно на користь держави не передбачено. Не передбачено таке право податкового органу на звернення до суду із вказаними позовами й іншими актами законодавства України.

Натомість, пункт 12 статті 11 зазначеного Закону містить положення, за змістом якого органи державної податкової служби у відношенні безхазяйного майна проводять роботу, пов'язану з його виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку, а відповідно до пункту 12 статті 10 цього Закону податкові органи проводять роботу, пов'язану з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку, безхазяйного майна, майна, що перейшло за правом успадкування до держави, скарбів і конфіскованого майна.

Повноваження органів податкової служби щодо безхазяйного майна також визначені у Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави і розпорядження ним, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України № 1340 від 25.09.1998 (далі Порядок), проте відповідно до пункту 5 статті 1 вказаного Порядку його дія поширюється лише на майно, яке вже визнано безхазяйним відповідно до чинного законодавства.

Згідно з приписами пункту 2 Порядку, облік, попередня оцінка, а також відповідальність за зберігання майна, зазначеного у пункті 1 цього Порядку, до передачі його для подальшого розпорядження відповідно до пункту 9 цього Порядку покладаються на органи (організації), що здійснили вилучення або зберігають його.

Колегія суддів Вищого господарського суду України відзначає, що відповідно до статей 6, 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, посилання Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва на те, що податковий орган у даному випадку діє в межах своєї компетенції не має нормативно-правового обґрунтування.

Фактичні обставини справи встановлено господарськими судами попередніх інстанцій на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими та до уваги не приймаються.

З огляду на зазначене, керуючись статтями 108, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд  України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2007 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2007 року у справі № 28/485 залишити без змін, а касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва - без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      О.Муравйов

Судді                                                                                                    Т.Гоголь

Г. Мачульський