ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10.09.2007р.
м.Київ
№

За позовом   Приватного підприємства „Приватне виробничо-комерційне підприємство

„Акорд”

до                   Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

про                 визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Суддя Євсіков О.О.                                                                             Секретар судового засідання Дупляк С.А.

Представники:

від позивача:        Левицька О.Л. (предст.за дов.);

від відповідача:   Українець Т.С. (предст.за дов.).

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 10.09.2007 о 15 год. 25 хв. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено на 13.09.2007 на 17 год. 30 хв., про що повідомлено сторонам після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні з урахуванням вимог ч. 4 ст.  167 КАС України. З технічних причин виготовлення повного тексту постанови відкладено на 14.09.2007.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 10.05.2006 № /0, яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 2.497.014, 00 грн., в т.ч. 1.664.676,00 грн. –основний платіж та 832.338,00 грн. –штрафні (фінансові) санкції.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період укладення між позивачем та ТОВ „Технокорн” (продавець) договорів купівлі-продажу (виконання робіт) та їх виконання позивач мав всі підстави для включення сплачених сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, оскільки ТОВ „Технокорн” було належним чином зареєстрованим платником податку на додану вартість, ним були виписані на надані позивачеві податкові накладні, а позивачем були сплачені кошти за оприбуткований товар. Відповідач безпідставно зробив висновок про те, що податковий кредит позивача не підтверджується податковими зобов’язаннями постачальника придбаних позивачем товарів, оскільки позивач отримав від безпосереднього постачальника товару податкові накладні та повністю сплатив суму податку на додану вартість - ТОВ „Технокорн”  у складі вартості придбаних товарів.

Таким чином, позивач стверджує, що вказаним епізодом він правомірно та у відповідності до Закону України „Про податок на додану вартість” у 2003-2004 роках відніс до складу податкового кредиту 1.664.676,00 грн.

Заперечення проти позову ґрунтуються на встановлених перевіркою фактах порушення позивачем податкового законодавства та мотивуються наступним.

На думку відповідача, позивач безпідставно відніс до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені ТОВ „Технокорн”  у складі вартості отриманих товарів (робіт, послуг) з огляду на те, що ТОВ „Технокорн”  на момент укладення та виконання вищевказаних  договорів не було платником податку на додану вартість, оскільки рішеннями Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2004 та від 27.08.2004, якими визнано недійсними установчий догорів та свідоцтво платника ПДВ ТОВ „Технокорн”.

Згідно з пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону  України “Про  податок  на  додану  вартість” право на нарахування податку на додану вартість та складання податкових накладних надається особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Відповідно до п. 5 «Порядку заповнення податкової накладної», затвердженого Наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997, податкова накладна вважається  недійсною  у  разі  її  заповнення  іншою  особою, ніж  вказано у п. 2 цього Порядку. Пункт 2 вказаного Порядку встановлює, що податкову накладну складає  особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій присвоєно індивідуальний  податковий  номер  платника  податку  на  додану  вартість.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що він правомірно та у межах визначеної законом компетенції прийняв спірні податкові повідомлення-рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем –Державною податковою інспекцією у Печерському районі м. Києва була проведена планова виїзна перевірка позивача –Приватного підприємства „Приватного виробничо-комерційного підприємства „Акорд” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.01.2003 по 01.01.2006, за результатами якої складений акт від 04.05.2006 № 177/23-12/30575080 (далі –акт перевірки).

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.05.2006 № /0, яким позивачу згідно пп. 7.2.1, 7.2.3, 7.2.4 п.7.2, пп. 7.4.5 п.7.4, ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”, пп. 17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед державними цільовими фондами” визначено суму податкового зобов’язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 2.497.014, 00 грн., в т.ч. 1.664.676,00 грн. –основний платіж та 832.338,00 грн. –штрафні (фінансові) санкції.

Рішенням Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 13 липня 2006 року № 32505/10125-011 про результати розгляду скарги податкове рішення-повідомлення від 10.05.2006 № /0 залишено без змін.

В акті перевірки зроблено висновок, що за результатами виконання договорів  №2003-23к від 17.07.03, №2004-43/1к від 31.03.04, укладених позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю „Технокорн” (постачальник), позивачем в порушення  пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість” безпідставно віднесло до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість у розмірі 1.664.676,00 грн., оскільки вказана сума податку а додану вартість не була фактично сплачена до бюджету постачальником.

Як підтверджено матеріалами справи та встановлено актом перевірки, у податкових деклараціях за липень-грудень 2003 р. та за січень-липень 2004 р. позивачем віднесено до податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 1.664.676,00 грн. на підставі податкових накладних, виписаних на адресу позивача ТОВ „Технокорн” на загальну суму 8.323.384 грн., крім того ПДВ у розмірі 1.664.676,00 грн. (всі копії в справі).

На виконання вказаних договорів ТОВ „Технокорн” поставило позивачу у період з липня 2003 року по липень 2004 року металобрухт на суму 8.323.384 грн., в т.ч. ПДВ 1.664.676,00 грн., що підтверджується актами прийому-передачі, перелік яких наведено у додатках до позовної заяви та які надавалися позивачем до перевірки, що відповідачем не заперечується (копії –у справі).

Розрахунки за поставлений товар проведено грошовими коштами у повному обсязі на підставі відповідних податкових накладних, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача та платіжними дорученнями, копії яких долучено до справи. В т.ч. позивачем сплачено на користь ТОВ „Технокорн” ПДВ у розмірі 1.664.676,00 грн.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит –це сума, на яку платник податку має право  зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).

Пунктом 7.2.1 Закону “Про податок на додану вартість” передбачено: платник податку зобов'язаний надати покупцю  податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дату виписування податкової накладної;

в) назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої  як  платник  податку  на  додану вартість;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

д) місце розташування юридичної особи  або  місце  податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість;

е) опис  (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм);

є) повну назву отримувача;

ж) ціну продажу без врахування податку;

з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні;

и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем у акті перевірки, податкові накладні, виписані на адресу позивача, відповідають вимогам пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Таким чином, Закон України “Про податок на додану вартість” визначає лише один випадок невключення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку - відсутність податкової накладної. Інших підстав для невключення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку зазначений Закон України не передбачає.

Як свідчать матеріали справи, на момент проведення перевірки позивач мав усі податкові накладні на підтвердження сум податкового кредиту. Цей факт відповідачем не заперечується.

Відповідно до пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних  надається  виключно  особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Відповідно до п. 9.6 ст. 9 Закону України “Про податок на додану вартість”  свідоцтво про реєстрацію особи в якості платника ПДВ діє до дати його анулювання.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент видачі на адресу позивача податкових накладних ТОВ „Технокорн” було зареєстровано органами державної податкової служби у встановленому законодавством порядку в якості платника податку на додану вартість, про що мало відповідне свідоцтво (копія в справі), а отже, мало право складати податкові накладні.

Суд відхиляє посилання відповідача на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2004 та від 27.03.2004, якими визнано недійсними установчий договір та свідоцтво платника ПДВ ТОВ „Технокорн”, оскільки вказані рішення були скасовані Деснянським районним  судом м. Києва, а справа переглянута за нововиявленими обставинами, за результатами чого рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.02.2006, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва, в позові про визнання недійсними установчих документів та свідоцтва платника ПДВ ТОВ „Технокорн” відмовлено (копії рішення та ували у справі). Доказів скасування вказаних судових рішень суду не надано.

Пунктом 25 Положення про Реєстр платників  податку на додану вартість, затвердженого Наказом Державної податкової Адміністрації України № 79 від 01.03.2000 (далі - Положення № 79) передбачено, що Свідоцтво про реєстрацію суб’єкта підприємницької діяльності платником податку на додану вартість діє до дати його анулювання, яке відбувається у випадках, передбачених законодавством. Одночасно з анулюванням Свідоцтва органи державної податкової служби здійснюють виключення платника податку на додану вартість з Реєстру.

Згідно пп. 25.2 Положення № 79 датою виключення платника податку на додану вартість з Реєстру та анулювання Свідоцтва, яке відбуваються у випадку прийняття судом  (господарським судом) рішення про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності, про що є відповідне рішення суду  (господарського  суду),  є відповідна дата прийняття рішення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.02.2006, прийнятим за результатами нового розгляду справи, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва, в позові відмовлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до зазначених вимог законодавства свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ „Технокорн” не вважається анульованим та виключеним з Реєстру.

За таких обставин висновки відповідача про те, що позивач не мав права на податковий кредит на підставі виданих ТОВ „Технокорн” податкових накладних, суд вважає помилковим.

Виходячи з наведеного вище, суд відзначає, що відповідно до пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4  ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу). Витрати по сплаті податку на додану вартість, включені до складу податкового кредиту, повинні підтверджуватися податковими накладними чи митними деклараціями.

Вказані вимоги повністю дотримані позивачем.

В матеріалах справи відсутні докази як визнання недійсними податкових накладних, виписаних позивачу ТОВ „Технокорн”, на підставі яких позивачем збільшено податковий кредит та віднесено відповідні суми до валових витрат, так і визнання недійсними угод, укладених між позивачем та ТОВ „Технокорн”.

При цьому, суд відзначає, що сам факт скасування державної реєстрації ТОВ „Технокорн” не тягнув би за собою недійсність всіх укладених ним угод та виписаних податкових накладних з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У вищевказаних судових рішеннях Деснянський районний суд м. Києва та Апеляційний суд міста Києва не встановлювали відповідних обставин та не досліджували доказів, що безпосередньо стосуються предмету даного спору.

Відповідно до ч. 2  ст. 18  Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Разом з тим, рішення районного суду не звільняє позивача від доведення (надання доказів) визнання недійсними в установленому законом порядку податкових накладних, виписаних позивачу ТОВ „Технокорн”, на підставі яких позивачем  збільшено податковий кредит та віднесено відповідні суми до валових витрат, так і визнання недійсними угод, укладених між позивачем та ТОВ „Технокорн”.

При цьому суд також бере до уваги наступне. Як вбачається з доказів та пояснень, наданих ДПІ Деснянському районі м. Києва як податковим органом, в якому ТОВ „Технокорн” перебувало на податковому обліку, зазначене підприємство було належним чином зареєстроване в податковому органі в установленій процедурі.

Відповідно до п. 4.7 Інструкції про порядок обліку платників податків, затвердженої наказом ДПА України № 80 від 19.02.1998, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 березня 1998 року за № 172/2612, у редакції, чинній на момент взяття ТОВ „Технокорн” на податковий облік, для взяття на облік платники податків - юридичні особи подають в органи державної податкової служби за своїм місцезнаходженням такі документи:

заяву за формою N 1-ОПП (додаток 1);

завірені в нотаріальному порядку копії статуту (якщо це потрібно для створюваної організаційної форми підприємства), установчих договорів з відміткою органу, що здійснив державну реєстрацію;

копію положення (для бюджетних установ, благодійних організацій);

копію свідоцтва про державну реєстрацію;

копію довідки про включення до ЄДРПОУ з присвоєним їй ідентифікаційним кодом.

Пунктом 4.13 вказаної Інструкції встановлено, що усі документи, перелічені в пункті 4.7,  подає особисто власник, засновник (власники, засновники) або уповноважена ним (ними) особа (заявник), або призначений керівник, або головний бухгалтер. Документи приймаються лише за наявності паспорта особи, яка подає документи, довідок про присвоєння ідентифікаційного номера з ДРФО власників, засновників (фізичних осіб), директора та головного бухгалтера.

Заяви приймають відділи обліку та реєструють у загальному відділі (канцелярії). Приймання заяви фіксується в журналі реєстрації заяв та повідомлень про взяття на облік (перереєстрацію, реорганізацію, унесення змін) платників податків за ф. N 2-ОПП. Перевірку паспортних даних та встановлення місцезнаходження платника податків виконують підрозділи податкової міліції. Заява заповнюється друкарським способом або від руки чорнилом темного кольору друкованими літерами та підписується власником, засновником або призначеним керівником, чи головним бухгалтером підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, підставами у податкових органах  уповноваженого керівника (директора) ТОВ „Технокорн” стали визначені законодавством документи, на підставі яких здійснювалась відповідна реєстрації, і їх відповідність законодавству перевірялась під час реєстрації.

Суд також враховує, що позивачем не надано жодних доказів того, що первинні документи від імені ТОВ „Технокорн” підписано неуповноваженою особою.

ТОВ „Технокорн” декларувало обсяги господарських операцій, в т. ч. податкові зобов’язання з ПДВ, за господарськими операціями з позивачем. Будь-яких доказів про недекларування ТОВ „Технокорн” грошових сум, отриманих від позивача в оплату поставлених товарів, суду не надано.

При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності у ТОВ „Технокорн” податкових зобов’язань з ПДВ за результатами виконання вищевказаного господарського зобов’язання.

Згідно з п.п. „а”, „б” пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” контролюючий орган зобов’язаний самостійно визначити суму податкового зобов’язання платника податків у разі якщо платник податків не подає у встановлені строки податкову декларацію; дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов’язань, заявлених у податкових деклараціях.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з п.1.3 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних перевірок, виїздних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10 серпня 2005 року №327, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №925/11205 (далі - Порядок), за результатами проведення невиїзних документальних перевірок, виїзних планових та позапланових перевірок фінансово-господарської діяльності суб’єктів господарювання оформлюється акт, а у разі відсутності порушень податкового, валютного та іншого законодавства –довідка.

Пункт 1.5 та 1.6 Порядку передбачають, що акт невиїзної документальної перевірки, виїзних планових та позапланових перевірок повинен містити систематизований виклад виявлених у ході перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства. За результатами невиїзної документальної перевірки, виїзних планових та позапланових перевірок в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності суб’єктів господарювання, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства.

Відповідно до Інструкції про порядок застосування та стягнення фінансових санкцій органами державної податкової служби, затвердженої Наказом державної податкової адміністрації України №110 від 17.03.2001, на підставі акту перевірки, визначеного п.п. 1.5, 1.6 Порядку, уповноваженою особою податкової служби виноситься рішення про донарахування суми податку, яка повинна бути сплачена особою, відносно якої встановлено податкове порушення, а також відповідні фінансові санкції, тобто вказаним податковим рішенням встановлюється і саме податкове порушення, і санкції за його здійснення. З аналізу вказаних норм податкового законодавства випливає, що порушення будь-якою юридичною особою податкового законодавства встановлюється посадовими особами контролюючого органу у результаті перевірки фінансово-господарської діяльності і фіксуються у акті, складеному по результатам вказаної перевірки, а також зазначається у відповідному рішенні податкової служби, яке повинно бути виконане упродовж встановленого податковим законодавством строку. Податковим законодавством не передбачені інші документи, які можуть підтверджувати наявність виявлених порушень податкового або валютного законодавства.

Відсутність у матеріалах справи актів перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ „Технокорн” із зазначенням фактів будь-яких порушень з його боку податкового законодавства за результатами виконання вищевказаного господарського зобов’язання, прийнятих на підставі вказаних актів рішень та доказів невиконання порушником податкового законодавства таких рішень свідчать про відсутність належних доказів порушення податкового законодавства ТОВ „Технокорн”, у якого, відповідно до чинного законодавства, виникали зобов’язання зі сплати ПДВ за результатами господарських операцій з позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Однак, в матеріалах відсутні чинні рішення податкового органу про донарахування ТОВ „Технокорн” податкових зобов’язань, податкові повідомлення, податкові вимоги, що підтверджують наявність у нього податкового боргу, що виник за результатами виконання зазначеної господарської операції.

За таких обставин відповідачем не доведено факту порушення ТОВ „Технокорн” положень податкового законодавства, зокрема щодо формування податкових зобов’язань та податкового кредиту з ПДВ за результатами виконання вищевказаних господарських зобов’язань.

Суд враховує, що пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України „Про податок к на додану вартість”, крім інших обов’язкових підстав виникнення у платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість, передбачає наявність ще й такої підстави, як сплати платником податку у звітному періоді відповідних сум.

Доказів несплати або заниження ТОВ „Технокорн” податкових зобов’язань по вказаним господарським операціям, встановлених відповідно до вищевказаних вимог чинного законодавства України, відповідач не надав. Водночас суд враховує і те, що правила Закону України „Про податок на додану вартість” не передбачають обов’язку покупця товарів (в даному випадку - ПП „ПВКП „Акорд”) сплачувати ПДВ при придбанні таких товарів безпосередньо до бюджету.

Відтак, всі вимоги Закону України „Про податок на додану вартість” позивачем виконано, в т.ч. ст. 6 п. 6.1, ст. 7 п. 7.4, ст. 1 п. 1.8 Закону.

Враховуючи викладене, а також те, що в період укладення між позивачем та ТОВ „Технокорн” (продавець) договорів купівлі-продажу та їх виконання позивач мав всі підстави для включення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту, оскільки ТОВ „Технокорн” було належним чином зареєстрованим платником податку на додану вартість, ним були виписані на надані позивачеві податкові накладні, а позивачем суми податку на додану вартість були сплачені у складі вартості товарів (робіт, послуг), вказані податкові накладні та угоди не визнанні у встановленому законом порядку недійсними, суд вважає правомірним включення позивачем суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту, а прийняття спірного рішення про нарахування позивачу податку на додану вартість та застосування штрафних санкцій - безпідставним.

Так, відповідно до п. 17.1 ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” штрафні санкції накладаються на платника податків за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 цієї статті у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму  податкового  зобов'язання  платника  податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту  4.2  статті  4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі  десяти  відсотків  від  суми  недоплати  (заниження  суми податкового   зобов'язання) за  кожний  з  податкових  періодів, установлених  для  такого  податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи  з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та  закінчуючи  податковим  періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів  доходів громадян  сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових  періодів,  що  минули.

Зважаючи на те, що суд визнав відсутність факту порушення позивачем податкового законодавства а також відсутність суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) з податку на додану вартість за розглянутим епізодом, застосування до нього штрафних санкцій у розмірі є необґрунтованим.

Суд також бере до уваги, що згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вини:

1)          на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2)          з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)          обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)          безпосередньо (неупереджено);

5)          добросовісно;

6)          розсудливо;

7)          з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8)          пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для справ, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9)          з урахуванням права особи на участь в процесі прийняття рішення;

10)          своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб’єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням всіх встановлених судом фактичних обставин справи, поданих доказів та вимог законодавства.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом визнання спірного рішення недійсним, то суд відзначає наступне. Статтями 105, 162 КАС України передбачено, що позов може містити вимоги про визнання рішення суб’єкта владних повноважень нечинним, а суд приймає відповідне рішення. Водночас ч.4 ст.105, абзацем 2 ч.2 ст.162 КАС України встановлено, що позов може містити, крім визначених частиною третьою цієї статті, інші вимоги на захист прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів суб’єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень. Можливість захисту прав та законних інтересів суб’єктів господарювання шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади передбачена ч.2 ст.20 Господарського кодексу України. З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги  норми п.6 Прикінцевих і перехідних положень КАС України, ст.12 ГПК України, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права повністю відповідає нормам чинного законодавства.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно вимог ч.1 ст.94 КАС України судові витрати позивача підлягають відшкодуванню йому з Державного бюджету України.

Разом з тим, у судовому засіданні 10.09.2007 повноважний представник позивача звернувся до суду з письмовою заявою (в справі) про відмову від присудження на його користь судових витрат та не заперечує проти їх понесення за власний рахунок. За таких обставин, з урахуванням положень ст.97 КАС України, судові витрати позивача компенсації не підлягають та покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 97, 158-163 КАС України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 10.05.2006 № /0.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                          О.О. Євсіков

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі 14.09.2007.