ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2007 р.
№ 8/561пд

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В.,

розглянула

касаційну скаргу
обласного комунального підприємства “Луганська обласна паливно-енергетична компанія” (далі Підприємство)

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду

від
10.05.07

у справі
№ 8/561пд

господарського суду
Луганської області

за позовом
відкритого акціонерного товариства “Лисичанськнафтооргсинтез” (далі Товариство)

до
Підприємства,

третя особа:
відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації “Луганськгаз” (далі ВАТ "Луганськгаз"),

про
визнання угоди недійсною

В засіданнях взяли участь представники:

- позивача:
Близнюк О.С. (за дов. № 18/2-31 від 27.12.06)
- у судовому засіданні 30.08.07;
Ільченко І.В. (за дов. № 18/2-51 від 27.12.06)
- у судовому засіданні 13.09.07;

- відповідача:
Скачков М.С. (за дор. № 6/9 від 29.08.07)
- у судовому засіданні 30.08.07;
Скачков М.С. (за дор. № 668 від 12.09.07)
- у судовому засіданні 13.09.07;

- третьої особи:
не з’явились.

Ухвалою від 25.06.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. касаційну скаргу Підприємства № 479 від 06.06.07 прийнято до провадження, розгляд справи було призначено на 30.08.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв’язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 29.08.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 8/561пд господарського суду Луганської області створено колегію суддів у наступному складі: головуючий – Першиков Є.В., судді –Кравчук Г.А., Муравйов О.В., яка розглянули справу по суті.

У зв'язку з невиконанням ухвали від 25.06.07 Вищого господарського суду України про надання Товариством відзиву на касаційну скаргу Підприємства, а також необхідністю додаткового часу для вивчення колегією суддів уточнення до касаційної скарги, яке надійшло до суду 30.08.07, ухвалою від 30.08.07 Вищого господарського суду України розгляд справи було відкладено на 13.09.07.

Про вказані обставини представників сторін повідомлено на початку судових засідань 30.08.07, 13.09.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.09.07 було оголошено вступну та резолютивну частину постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 16.04.03 господарського суду Луганської області (колегія суддів у складі: головуючого –Семендяєвої І.В., суддів –Єжової С.С., Бойченко К.І.) позовні вимоги Товариства задоволено.

Визнано такими, що не мають вексельної сили (недійсними), прості векселі на загальну суму 1 400 000,00 грн.: № 19, 26,

№ 93, № 94, № 91, № 92,

№ 93, № 94, № 95, № 96,

№ 97, № 98, № 99, № 00, видані Товариством 03.12.99 та 15.10.99 на користь Підприємства, а також прості векселі на загальну суму 1 400 000,00 грн.: № 33, № 40, № 701, № 702, № 703, № 704,

№ 705, № 706, № 707, № 708,

№ 709, № 710, № 31, № 32, видані 12.10.00 Товариством на користь Підприємства.

Визнано недійсною угоду від 12.10.00, здійснену між Товариством та Підприємством, про обмін простих векселів (акт пролонгації простих векселів) на суму 1 400 000,00 грн.: № 19, № 26, № 93, № 94, № 91, № 92, № 93,

№ 94, № 95, № 96, № 97,

№ 98, № 99, № 00 та на прості векселі на загальну суму 1 400 000,00 грн.: № 33, № 40,

№ 701, № 702, № 703, № 704,

№ 705, № 706, № 707, № 708,

№ 709, № 710, № 31, № 32.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто 85,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою від 10.05.07 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Мирошниченка С.В., суддів –

Колядко Т.М., Діброви Г.І.) рішення від 16.04.03 господарського суду Луганської області залишено без змін, а апеляційну скаргу Підприємства –без задоволення.

Приймаючи рішення та постанову судові інстанції послалися на законність та обґрунтованість позовних вимог, а також на норми чинного на той час законодавства.

Не погоджуючись процесуальними актами попередніх судових інстанцій Підприємство звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову від 10.05.07 Донецького апеляційного господарського суду та направити справу на новий розгляд

Скаржник вважає, що апеляційною інстанцією допущено порушення вимог ст.ст. 79, 111 Господарського процесуального кодексу України, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги у справі була подана касаційна скарга, а тому розгляд справи при наявності касаційної скарги здійснено з порушення вказаних вимог діючого процесуального законодавства.

Також, на думку скаржника, апеляційною інстанцією при винесенні постанови помилково не було взято до уваги його доводів щодо необхідності виконання Товариством вимог ухвали господарського суду Луганської області про витребування додаткових доказів по справі, чим допущено порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, Підприємство посилається на те, що судом апеляційної інстанції не було взято до уваги факт виникнення у Товариства заборгованості у зв’язку з передачею векселя № 17 номінальною вартістю

2 000 000,00 грн., спочатку у заставу, а потім у власність, що не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 528 від 10.09.92 "Про порядок виготовлення і використання вексельних бланків" та Закону України "Про цінні папери".

В уточненні до касаційної скарги Підприємство, звертає увагу судової колегії на відсутність правової оцінки наявності заборгованості Товариства на підставі простого векселя номінальною вартістю 2 000 000,00 грн.

У своєму відзиві на касаційну скаргу ВАТ "Луганськгаз" зазначає про те, що 14.12.98 ним було емітовано Підприємству простий вексель

№ 17 на суму 2 000 000,00 грн., який Підприємство передало Товариству, після чого , у січні 1999 року вказаний вексель був пред'явлений Товариством до сплати  ВАТ "Луганськгаз", як векселедавцю. Водночас,  ВАТ "Луганськгаз" вказує на те, що підтвердити вказану інформацію документально воно не може, оскільки відповідно до акту № 8 від 28.01.03 зазначений вексель та пов'язані з  ним документи були знищені шляхом спалення.

На день розгляду справи по суті письмовий відзив на касаційну скаргу від Товариства не надійшов, його представник у судовому засіданні 13.09.07 щодо доводів скаржник заперечував, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просив оскаржені рішення залишити без змін, а касаційну скаргу Підприємства –задоволення.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції Товариство зверталося з позовом про визнання недійсною угоди від 12.10.00, яка укладена сторонами про міну 14 простих векселів на загальну суму 1 400 000,00 грн. та про зобов'язання повернути 14 простих векселів на загальну суму 1 400 000,00 грн.

15.01.03 Товариство змінило предмет позову та просили визнати недійсними 28 простих векселів на загальну суму 2 800 000,00 грн., а 17.01.03 було уточнено зміни позовних вимог, за рахунок визнання недійсними простих векселі на загальну суму 1 400 000,00 грн., виданих 03.12.99 та 15.10.99, та простих векселів на суму 1 400 000,00 грн., виданих 12.10.00, та визнати угоду від 12.10.00 про міну простих векселів на суму 1 400 000,00 грн. недійсною.

Попередні судові інстанції прийшли до висновку, що вказані в уточнені векселя згідно п. 1 р. 2 Правил виготовлення і користування вексельних бланки, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України і Національним банком України №528 від 10.02.92, є недійсними.

Суд першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що 12.10.00 між Товариством та Підприємством була укладена угода про обмін простих векселів на загальну суму 1 400 000,00 грн., а саме векселів № 19; № 26, № 93; № 94; №91;

№ 92; № 93; № 95; № 96; №94; №97; № 98; № 99;

№ 00 та прості векселя на загальну суму 1 400 000,00 грн.:

№ 33, № 40; № 701; № 702;

№ 703; № 704; № 705; №706;

№ 707; № 708; № 709; №710;

№ 31; № 32.

Як підстава для вказаного висновку судами було взято до уваги лист від 12.10.00 № 423, акт прийому –передачі векселів від 12.10.00, два акти пролонгації простих векселів від 12.10.00 та акт безкоштовної передачі бланків векселів від 12.10.00.

У зв’язку з вказаним попередні судові інстанції прийшли до висновку, що прості векселя на загальну суму 1 400 000,00 грн. № 19;

№ 26; № 93; № 94; № 91;

№ 92; № 93; № 94; № 95;

№ 96 ;№ 97; № 98; № 99;

№ 00, які видані 15.10.99 та 03.12.99 Товариством на користь Підприємства, всупереч п. 1 р.2 Правил виготовлення та використання вексельних бланків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України та Національним банком України від 10.09.92, видані не в якості сплати за поставлену продукцію, виконаних роботи або надані послуги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про суму заборгованості, в рахунок саме якої видані спірні векселя.

В той же час, попередні судові інстанції прийшли до висновку, що акти прийому-передачі спірних векселів у 1999 році не можуть свідчити, що векселі передані на підставі договору застави № 60-1099/зал.-Д-3-905 від 08.10.99, оскільки запис про це на екземплярі акту прийому-передачі, який знаходиться у Підприємства, відсутній.

Також судові інстанції прийшли до висновку, що п. 1.2 договору застави № 60-1099/зал.-Д-3-905 від 08.10.99 містить вимоги про те, що зобов’язання, які забезпечуються цим договором, виникають із договору купівлі-продажу

№ 11-1198/Т-Д-3-1078 від 25.11-29.12.98, укладеного сторонами, за яким Товариство є постачальником продукції і у нього не могла виникнути ніяка заборгованість перед Підприємством у разі невиконання умов договору, оскільки попередня оплата Підприємством за нафтопродукти не проводилась.

Матеріали справи свідчать, що на підставі договору № 11-1198/Т-Д-3-1078 від 25.11.98-29.12.98, який укладено між Товариством та Підприємством виникли зобов’язання, на підставі яких Товариство взяло на себе обов’язки по передачі Підприємству виготовлених нафтопродуктів. На виконання вказаного договору Підприємству було поставлено нафтопродукти, а у зв’язку недостатністю сировини для виготовлення нафтопродуктів укладалися додаткові угоди про зміну терміну поставки.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що вирішуючи питання про виникнення зобов’язань по вказаному договору та доповненнях до нього попередні судові інстанції не врахували вимоги ст. 509, 510, 526, 527 Цивільного кодексу України щодо виконання зобов’язань на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Також не надано правої оцінки вимогам ст. 546 Цивільного кодексу України щодо права сторони по договору на укладання угоди про заставу.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередні судові інстанції помилково не надали правової оцінки договору

№ 60-1099/Зал-Д-3-905 на підставі якого, у відповідності до ст. 576 Цивільного кодексу України було укладено договір застава цінних паперів

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судові інстанції не надали правової оцінки тим обставинам, що по актам прийому-передачі векселів від 15.10.99 та від 03.12.99 передано 20 векселів номінальною вартістю 100 000,00 грн. кожний на загальну суму

2 000 000,00 грн.

Крім того, приймаючи рішення та постанову по справі судовими інстанціями не надано правової оцінки доказам про пролонгацію спірних векселів та наявності на векселях індосаменту з оговіркою індосанта "наказ без обороту на мене".

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що попередніми судовими інстанціями не було надано належної правової оцінки угоді ДП-223 про заміну зобов'язань по договору № 26-1298/зал, на підставі якої сторони домовились, що Підприємство (продавець) передає у власність вексель емітента (ВАТ "Луганськгаз") № 71 номіналом

2 000 000,00 грн. від 14.12.98 зі строком платежу до 20.12.98 з врахуванням правовідносин між сторонами у відповідності з угодами про поставку нафтопродуктів та договору застави векселів. Ї

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 08.06.07 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" (далі Постанова Пленуму), за змістом п. 8 якої, правочини, на підставі яких було видано (передано) вексель, можуть бути визнані судом недійсними у випадках, передбачених ст.ст. 215-236 Цивільного кодексу України, із застосуванням між сторонами загальних правових наслідків недійсності правочинів. Визнання судом зазначених правочинів недійсними не спричиняє недійсність векселя як цінного папера та не перериває індосаментний ряд.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму зобов'язана за векселем особа звільняється від платежу, якщо доведе, що кредитор, який пред'явив вимоги, знав або повинен був знати в момент придбання векселя про недійсність чи відсутність зобов'язання, що було підставою для видачі (передачі) векселя, або отримав вексель унаслідок обману, крадіжки чи брав у них участь.

Крім того, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів. Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на порушення місцевим судом норм процесуального права щодо правил оформлення судового рішення в порядку ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що у відповідності зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

При цьому необхідно мати на увазі, що у відповідності зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають правовій оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці

доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що всупереч наведеному, попередніми судовими інстанціями при вирішенні спору по суті не було надано належної правової оцінки відхиленим доводам Підприємства.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження в повному обсязі обставин справи та норм чинного законодавства, що є порушенням принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності та призвело до прийняття рішень з помилковим застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення місцевим судом не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу обласного комунального підприємства “Луганська обласна паливно-енергетична компанія” № 479 від 06.06.07 задовольнити.

Рішення від 16.04.03 господарського суду Луганської області та постанову від 10.05.07 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 8/561пд господарського суду Луганської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Є.Першиков

Судді:
Г.Кравчук

О.Муравйов