СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Ухвала

Іменем України

16 жовтня 2007 року
Справа № 20-3/064

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Волкова К.В.,

суддів                                                                      Голика В.С.,

Плута В.М.,

секретар судового засідання                                        Алєєва А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Степаненко О.Б. дов. б/н від 10.01.2007 року;

відповідача: Савельєва В.В. дов. № 37085/17-2 від 08.06.2007 року;

розглянувши апеляційну скаргу Федерального державного унітарного підприємства "13 судоремонтний завод Чорноморського Флоту" Міністерства оборони Російської Федерації на рішення господарського суду міста Севастополя (суддя  Гоголь Ю.М.) від 09.06.2007 року у справі № 20-3/064

за позовом          Федерального державного унітарного підприємства "13 судоремонтний завод Чорноморського Флоту" Міністерства оборони Російської Федерації (Кілен-балка, м.Севастополь, 99004)

до Державної податкової інспекції у Нахімовському районі міста Севастополя (вул. Гер. Севастополя, 74, м.Севастополь, 99000)

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Федеральне державне унітарне підприємство "13 судоремонтний завод Чорноморського Флоту" Міністерства оборони Російської Федерації звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Нахімовському районі міста Севастополя №0 273617-01 з податку з власників водних транспортних засобів у сумі 1759,60 грн., застосування штрафних санкцій –879,80 грн., №0 273817-01 з податку з власників наземних транспортних засобів у сумі 61938,50 грн., застосування штрафних санкцій –31309,24 грн., №0 274023-0 з податку на додатну вартість –259536,00 грн., застосування штрафних санкцій –129768,00 грн., №2 356423-0 з податку на прибуток –168900,00 грн., штрафних санкцій –40300,00 грн.

Рішенням господарського суду міста Севастополя від 09.06.2005 року у справі № 20-3/064 у задоволенні позову про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень про визначення сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість, податку на прибуток, податку з власників транспортних засобів і застосування штрафних санкції за цих податках відмовлено.

При прийнятті рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач послуги щодо ремонту надавав резиденту, а тому не мав права на нульову ставку податку на додану вартість; позивач використовує майно (основні фонди першої групи) на підставі оренди, а тому не має права нараховувати амортизаційні витрати; у позивача є власні, зареєстровані транспортні засоби, з яких він пов'язаний сплачувати податок.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.04.2006 року рішення господарського суду міста Севастополя від 09.06.2005 року у справі №20-3/064 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2007 року постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.04.2006 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції, оскільки останнім розгляд апеляційної скарги здійснювався у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, тоді як підлягали застосуванню норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться в постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

З причини відрядження судді Латиніна О.А. та відпустки судді Ткаченка М.І., на підставі розпорядження в.о. голови Севастопольського апеляційного господарського суду, у складі судової колегії було здійснено заміни на суддів Плута В.М. та Голика В.С.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в порядку статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України судовою колегією встановлено наступне.

14.06.2004 року керівником (заступником) Державної податкової інспекції у Нахімовському районі міста Севастополя Стукаловою Е.М., на підставі акту перевірки № 614523-123118 від 10.06.2004 року, прийняті податкові повідомлення-рішення про визнання державному підприємству  „Севастопольський судноремонтний завод Чорноморського Флоту Російської Федерації”  податкових зобов'язань :

1) № 0 273617-01 з податку з власників водних  транспортних засобів у сумі 1.759,60 грн., застосуванні штрафних санкцій –879,80 грн., всього 2639,40 грн. (том 1 а.с.265);

2) № 0 273817-01 з податку з власників наземних транспортних засобів у сумі 61938,50 грн., застосуванні штрафних санкцій –31309,24 грн., -всього 93247,74грн. (том а.с.266);

3) № 0 274023-0 з податку на додатну вартість –259536,00 грн., застосуванні штрафних санкцій –129768,00 грн. - всього 389304,00 грн. (том 1 а.с.269);

4) № 0 274123-0 з податку на прибуток –175400,00 грн., застосуванні штрафних санкцій –130000,00 грн., всього 305400,00 грн. (том 1 а.с.270).

Ці податкові повідомлення-рішення платником податків були оскаржені у апеляційному порядку. Рішенням Державної податкової адміністрації у місті  Севастополі податкове повідомлення-рішення про донарахування податку на прибуток визнано частково недійсним  - у частині донарахування податку на 6500,00 грн., штрафу –2000,00 грн. і 87700,00 грн.(том 1 а.с.276-280).

В іншій частині рішеннями контролюючих органів різних рівнів вказані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, про що платнику податків у встановлений законом строк направлені мотивовані рішення, що підтверджується письмовими доказами (том 1 а.с.272-286).

У зв'язку із закінченням строку сплати і частковим скасуванням податкового повідомлення-рішення з податку на прибуток, 13.10.2004 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення

5) № 2 356423-0 з податку на прибуток –168900,00 грн., штрафних санкцій –40300,00 грн., всього 209200,00 грн. (том 1 а.с.271).

Вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарького суду міста Севастополя від 09.06.2005 року виходячи з наступного.

Стосовно податку на прибуток суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З пункту 2.4 акту перевірки і рішення Державної податкової адміністрації у місті Севастополі слідує, що платник податків декларацією за II квартал 2002 року задекларував на початок звітного періоду вартість основних засобів першої  групи –9898,7 тис.грн. (чи 57971,89 тис.руб.). Однак, після передачі за Угодою між Російською Федерацією і Україною від 28.05.1997 року позивач за власні кошти не придбав основні фонди першої групи,  а тому не мав права застосовувати до переданого у користування майна (основних фондів першої групи) амортизаційні відрахування у періоді II квартал 2002 року - IV квартал 2003 року у загальній сумі 818,3 тис.грн. Такими діями позивач занизив базу оподаткування і не сплатив податок на прибуток за IV квартал 2002 року у сумі 18тис.грн., за IV квартал 2003 року –152,8 тис.грн., всього 168.9 тис.грн. (том 1 а.с.247-248, 278).

Перевіркою також встановлено, що задекларована вартість основних фондів не відповідає вартості цих фондів, вказаної у бухгалтерському звіті.

З податкових декларацій позивача слідує, що позивач задекларував амортизаційні відрахування:

-за I  квартал 2002 року у сумі 257,2 тис.грн., з яких за першою групою основних фондів на початок звітного періоду - 10024, на кінець –9898,7, тобто за квартал –125,3 (том 3 а.с.1-13);

-за I півріччя 2002 року у сумі 250,2тис.грн., з яких за першою групою основних фондів на кінець звітного періоду –9776,1, тобто за квартал 122,6 ( (том 3 а.с.14-26);

-за 9 місяців 2002 року у сумі 243,8тис.грн., з яких за першою групою основних фондів на кінець звітного періоду –9586,6, тобто за квартал 185,5 (том 3 а.с.27-39),

-за 2002 рік у сумі 233,1 тис.грн., з яких за першою групою основних фондів на початок періоду –9586,6, на кінець 10028,7 (том 3 а.с. 40-50);

-за I  квартал 2003 року у сумі 221,4тис.грн., з яких за першою групою основних фондів амортизаційні відрахування –118,9 (а.с. 54-55 т.3),;

-за I півріччя 2003 року у сумі 451тис.грн., з яких за першою групою основних фондів амортизаційні відрахування за  розрахунковий квартал –121,7 (а.с. 56-57 т.3),

-за III квартал 2003 року у сумі 677,8тис.грн., з яких за першою групою основних фондів за розрахунковий квартал –123,5 (а.с. 59-60 т.3),

-за 2003 рік у сумі 894,2тис.грн., з яких за першою групою основних фондів за розрахунковий квартал –110,0 (а.с. 61-62 т.3).

З акту перевірки, додатків до нього (а.с. 66-69 т.3) слідує, що у цих податкових періодах позивач не мав приходу основних засобів.

Однак з пояснень позивача слідує, що у 2 кварталі 2002 року –4 кварталі 2003 року позивач здійснював ремонт основних фондів першої групи, вартість якого склала 835.032,80грн.. Ці основні фонди позивач отримав у використання на підставі Угоди між Російською Федерацією та Україною від 28 травня 1997 року, однак плати за це використання майна не здійснював (а.с. 73 т.3).

Як слідує зі  Статуту позивача і його попередника (а.с.14-51 т.1) позивач є правонаступником державного підприємства „Севастопольський судоремонтний завод Чорноморського Флоту”, яке було створено 19.10.1945 року; підпорядкований Міністерству оборони Російської Федерації; має право господарського ведення рухомого та нерухомого майна; станом на 28.05.1997 року підприємству згідно з Угодою між Російською Федерацією і Україною про параметри розділу Чорноморського Флоту від 28.05.1997 року у  користування позивачу Міністерством оборони Російської Федерації передано нерухоме майно –основні фонди першої групи, на які позивач нараховував амортизаційні відрахування.

З висновку судового експерту слідує, що за період з 01 квітня 2002 року до 31 грудня 2003 року вартість основних фондів позивача не відповідає вартості таких фондів, зазначеної у бухгалтерському обліку, що призвело до завищення суми амортизаційних відрахувань і до заниження прибутку на 8,8 тис.грн. (а.с. 12-33 т.4).

При цьому, судовий експерт виходив з того, що позивач має право на нарахування амортизаційних відрахувань за основними фондами першої групи.

Відповідно до підпункту 8.1.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” (у редакції Закону України №28397-ВР від 22.04.1997 року, зі змінами на момент оподаткування, далі Закон України №28397-ВР) під терміном "амортизація" основних фондів і нематеріальних активів слід розуміти поступове віднесення витрат на їх придбання, виготовлення або поліпшення, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, установлених цією статтею.

Підпунктом 8.1.2 того ж Закону встановлені витрати, які підлягають амортизації:

-придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення;

-самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб, включаючи витрати на виплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних фондів;

-проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів.

Також підпунктом 8.8.1 вказаного Закону передбачено, що  у разі коли договір оперативного лізингу (оренди) зобов'язує або дозволяє орендарю здійснювати поліпшення об'єкта оперативного лізингу (оренди), орендар може збільшити (створити) балансову вартість відповідної групи основних фондів на вартість фактично проведених поліпшень такого об'єкта. При цьому орендарем не враховується балансова вартість об'єкта оперативного лізингу (оренди) за винятком вартості фактично проведених його поліпшень при застосуванні пункту 8.7 цього Закону.

Як встановлено, після розподілу Чорноморського Флоту позивач втратив право власності на основні фонди першої групи, однак отримав ці фонди у користування. Тобто після розподілу Чорноморського Флоту та припинення у позивача права власності, разом з цим отримання нового права користування основними фондами, позивач є особою, яка не зазнала  витрат на придбання, виготовлення або поліпшення основних фондів. А тому позивач  не має права на поступове віднесення витрат на придбання, виготовлення або поліпшення основних фондів, на зменшення скоригованого прибутку платника податку у межах норм амортизаційних відрахувань, встановлених законом.

Також позивач, як користувач основними фондами, не має права на амортизаційні відрахування, тому що не складав договір, за яким  зобов'язався або має право здійснювати поліпшення об'єкта користування. Позивач не здійснював збільшення (не створював) балансову вартість відповідної групи основних фондів на вартість фактично проведених поліпшень такого об'єкта.

Апеляційний господарський суд висновок судового експерта щодо  визнання права позивача на нарахування амортизаційних відрахувань до уваги не приймає, тому що це питання є правовим, а не економічним. Судова експертиза була призначена для вирішення питань у галузі спеціальних знань (економічних).

На підставі вказаного, судова колегія вважає, що податковим органом правомірно донараховано позивачу податок на прибуток і застосовані штрафні санкції, підстав для скасування судового рішення не має.

Стосовно податку на додану вартість судова колегія виходить з наступного.

Позивачем податкове повідомлення-рішення про донарахування податку на додану вартість оскаржується у частині донарахування податку у сумі 189.448,70грн. і застосування штрафних санкцій –94.724,35 грн. (том 1 а.с.5), а тому апеляційним судом перевіряється правомірність донарахування тільки вказаної частки податку і  штрафних санкцій.

З акту перевірки слідує, що підставою для нарахування податку у сумі 189448,70 грн. були операції щодо виконання позивачем судноремонтних робіт морських суден Чорноморського Флоту Російської Федерації за замовленням резидента - товариства з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське  адміралтейство”, за які позивач у вересні 2003 року отримав від замовника безготівкою 1136692,20 грн. (без податку на додану вартість) і оподаткував ці операції за нульовою ставкою податку, що є неправомірним і яке призвело до несплати за жовтень 2003 року податку у сумі 189.448,70 грн. (а.с. 248-250 т.1).

Як слідує з письмових доказів, у грудні 1999 року Російською Федерацією товариству з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство” зроблено державне  замовлення на виконання окремих робіт на  об’єкті „С-133”, про що свідчать контракти № 4199011, № 4199012 від 20.12.1999 року між військовою частиною 90073 Чорноморського Флоту Російської Федерації і цим товариством (а.с. 55- 94 т.1).

04.09.2003 року, вказане товариство склало з позивачем договори про виконання окремих робіт на об’єкті „С-133”, за якими  позивач взяв на себе обов’язки виконати ці роботи. Це підтверджують договори (том 1 а.с. 95-141, 143-150, 156-189, 191-202, 207-216, 224-226-237, том 4 а.с. 59-64, 76-80, 91-96, 105-109, 114-118,125-129, 135-136, 144-148, 153-157, 163-165, 174-175).

Оплату за ці роботи позивач отримав від замовника - товариства з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство” у жовтні 2003 року у загальній сумі 2145054,60 грн., що підтверджується банківськими документами (а.с.134-137 т.2).

Факт виконання позивачем робіт підтверджується актами, які підписані   замовником - товариством з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство” і виконавцем –позивачем:

-03.11.2003 року за договором №144-0903 на 107.060,75грн. (а.с. 66 т.4),

-03.11.2003 року за договором №145-0903 на 213.849,21грн. (а.с. 82 т.4),

-03.11.2003 року за договором №1469-0903 на 64.013,09грн. (а.с. 99 т.4),

-03.11.2003 року за договором №149-0903 на 17.378,82грн. (а.с. 227 т.1),

-03.11.2003 року за договором №150-0903 на 174,11грн. (а.с. 150 т.1),

-03.11.2003 року за договором №157-0903- 211.302,61грн.(а.с.203 т.1),

-03.11.2003 року за договором №160-0903 на 3.270,33грн. (а.с. 219 т.1),

-18.11.2003 року за договором №144-0903 на 17.843,46грн. (а.с. 68 т.4),

-18.11.2003 року за договором №145-0903 на 35.641,53грн. (а.с. 84 т.4),

-22.12.2003 року за договором №150-0903 на 211.302,61грн. (а.с. 190 т.1),

-22.12.2003 року за договором №150-0903 на 580,36грн. (а.с. 134 т.4),

-27.05.2004 року за договором №160-0903 на 8.033,06грн. (а.с. 206 т.1, 173 т.4),

-28.12.2004 року за договором №157-0903 на 580,36грн. (а.с. 142 т.1),

-28.12.2004 року за договором №157-0903 на 362.051,98грн. (а.с. 162 т.4),

-17.01.2005 року за договором №149-0903 на 22.025,48грн. (а.с. 223 т.1).

Також факт виконання робіт і оподаткування цих операцій за нульовою ставкою підтверджується наданими позивачем товариству з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство” податковими накладними.

З податкових декларацій про податок на додану вартість за жовтень і листопад 2003 року вбачається, що позивач спочатку за листопад 2003 року  задекларував у рядку 2.2 „інші операції, що оподатковуються за нульовою ставкою” операції вартістю 1130131,00 грн. (том 2 129-130), в подальшому, 20.01.2004 року, у тому ж рядку задекларував операції вартістю 1041440,00 грн. (а.с.131-132 т.2). За жовтень 2003 року позивач задекларував як „інші операції, що оподатковуються за нульової ставкою” операції вартістю 1.873.986грн. (125-128 т.2).

Із змісту пояснень представників відповідача вбачається,  що позивач продав роботи про ремонт об’єкту С-133 платнику податку на додану вартість і резиденту України - товариству з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство”. Це товариство продало ці роботи (разом з іншими роботами) для споживання за межами України і застосувало нульову ставку податку на додану вартість. Таке оподаткування було визнано податковим органом правомірним. А тому позивач на повторне застосування нульової ставки не мав права.

Факт перевірки контрагента позивача податковим органом підтверджується актом від 11.05.2004 року (а.с. 20-26, 37-40 т.2).

Згідно з підпунктом 6.2.2 Закону України „Про податок на додану вартість” № 168/97-ВР від 03.04.1997 року (із змінами) нульова ставка податку застосовується до операцій поставки робіт (послуг), призначених для використання та споживання за межами митної території України.

Відповідно до статей 837 і 838 Цивільного кодексу України №435-IV від 16.01.2003 року, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.  Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Таким чином, за операціями постачання позивачем робіт товариству з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство”, позивач є підрядником, а це товариство –замовником. Передані позивачем такому замовнику роботи були призначені   для використання та споживання у межах митної території України. А подальша передача товариством з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство” цих та інших робіт для використання та споживання за межами митної території України не змінює характер операції між позивачем і цим товариством.

Крім того, заслуговують уваги доводи відповідача про повторне застосування нульової ставки - товариством з обмеженою відповідальністю „Севастопольський судоремонтний завод „Лазаревське адміралтейство”  і позивачем.

Апеляційний господарський суд вважає неспроможними посилання позивача на судову практику, згідно з якою за схожою операцією (але за іншим податковим періодам) було прийнято судове рішення, яким підтримана позиція позивача (а.с. 140-147 т.2). Законодавством України не встановлено прецидентне  право, а тому у справжній справі апеляційний господарський суд відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України    оцінює   докази   за  своїм  внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  у судовому процесі всіх обставин справи  їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вказаного, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга у цій частині необґрунтована і задоволенню не підлягає, підстав для скасування судового рішення за вказаним епізодом немає.

Що податку з власників транспортних засобів суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З акту перевірки слідує, що станом на 01.01.2002 року на балансі позивача було 48 одиниць автотранспортних засобів і 4 катери, однак платник податків декларації з податку  з власників транспортних засобів за 2002-2003 роки не надавав, податок не сплачував, у зв’язку з чим податковим органом донараховано податок у сумі 31849,05 грн. за кожний рік, у тому числі 1.759,60 грн. за 4 катери, 61.938,50 грн. –за наземні транспортні засоби (а.с. 253-254, 262 т.1).

Позивач надав пояснення про те, що податкових декларацій про податок  з власників транспортних засобів він не надавав ні в Україні, ні у Російській Федерації.

З цих пояснень позивача, листування і переліку автотранспортних засобів військової частини 00090 слідує, що позивач протягом 2002-2003 років мав на балансі (рахунок балансу 115 „транспортні засоби”) автотранспортні засоби (легкові, вантажні, санітарні,  автобуси, пожежні, колісні автомобільні базові шасі, трактори, причепи та водні транспортні засоби –катери). Ці транспортні засоби є власністю Чорноморського Флоту Російської Федерації, були надані позивачу безоплатно, вони  зареєстровані в Автомобільній та бронетанковій службі Чорноморського Флоту Російської Федерації (що розташована у місті Севастополі), списання з балансу  автомобільної техніки позивач не здійснював (а.с. 115-120 т.2, 70, 72 т.3, 243-291 т.4).

З паспорту на одну із вказаних одиниць транспортних засобів –УАЗ-3151, реєстраційний знак 1331 НМ, слідує, що цей автомобіль прийнято на облік в  Автомобільній та бронетанковій службі Чорноморського Флоту 12 листопада 1990 року, йому привласнений знак 77-22зр, а 24.03.2005 року транспортний засіб зареєстровано у 157-ій Військовій автоінспекції Чорноморського Флоту Російської Федерації, реєстраційний знак автомобіля 1331НМ (а.с. 10, 121-122 т.2).

Така реєстрація –спочатку 04 вересня 1991 року у Автомобільній та бронетанковій службі Чорноморського флоту, а потім 24 березня 2005 року   в 157 Військовій автоінспекції Чорноморського Флоту Російської Федерації з привласненням нового реєстраційного знака 1322НМ була здійснена відносно автомобіля КАМАЗ-53212 (а.с. 123-124 т.2).

Як слідує із судових свідоцтв (а.с. 269, 270 т.1), водолазний катер „РВК-1390” і пасажирський катер „ПСК-139” мають прапори Російської Федерації.

Згідно з довідкою про включення до Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України (а.с.13 т.1), Статутом позивача (а.с.14-51 т.1) позивач заснований 19.10.1945 року, є правонаступником державного підприємства „Севастопольський судоремонтний завод Чорноморського Флоту”, підпорядковано Міністерству оборони Російської Федерації, має на праві господарського ведення майно, нерухоме майно станом на 28.05.1997 року, яке надано підприємству згідно з Угодою між Російською Федерацією і Україною про параметри розділу Чорноморського флоту.

На підставі статті 1 Закону України “Про податок з власників транспортних засобів і інших самохідних машин і механізмів”№1963-ХП від 11.12.1991 року  (зі змінами і доповненнями, далі Закон України №1963-ХП) платниками цього податку є установи, які є юридичними особами, зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством та мають  власні транспортні засоби.

Згідно з  частинами 1-3 статті 34 Закону України “Про дорожній рух” № 3353-ХІІ від 30.06.1993 року, державній реєстрації і обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній межі загального користування автомобілі, автобуси, самохідні машини, сконструйовані на шасі автомобілів, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, причепи, напівпричепи і мотоколяски, яка здійснюється органами Державтоінспекції МВС України, а всі інші механічні транспортні засоби підлягають відомчій реєстрації і обліку, порядок яких встановлюється відповідними міністерствами і відомствами.

Стаття 12 Угоди між Російською Федерацією і Україною про статус і умови перебування Чорноморського Флоту Російської Федерації на території України (ратифікованої Законом України № 547-XIV від 24.03.1999 року)  передбачає реєстрацію службових транспортних засобів Чорноморського Флоту Російської Федерації без застосування номерних знаків України.

Також статтею 14 цієї Угоди не встановлюються  будь-які пільги для позивача щодо звільнення від сплати податку з власників транспортних засобів. Навпаки, вона наголошує, що підприємства Чорноморського Флоту Російської Федерації здійснюють податкові відрахування відповідно до законодавства України.

Аналогічний порядок щодо реєстрації транспортних засобів підрозділів збройних сил інших держав та сплати податків, пов’язаних з перебуванням підрозділів на території України, визначає частина 1 статті 15 та стаття 19 Закону України „Про порядок допуску та умови перебування підрозділів збройних сил інших держав на території України” № 1479-III від 22.02.2000 року.

Тієї ж позиції дотримується судова практика, що слідує з постанови Вищого господарського суду України від 16.03.2005 року у справі №20-4362 (а.с. 145-147 т.2).

На підставі вказаного, апеляційний господарський суд вважає, що позивач є платником податку в Україні, податковим органом правомірно нарахований податок і застосовані штрафні санкції, у тому числі за ненадання податкових декларацій. Підстав для скасування судового рішення немає.

Статтею 200 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постанова суду першої інстанції у даній справі відповідає вимогам статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим, підстави для її скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 195, 198 п.1, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Федерального державного унітарного підприємства "13 судоремонтний завод Чорноморського  Флоту" МО РФ залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Севастополя від 09 червня 2005 року у справі № 20-3/064 залишити без зміни.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам у справі, що відповідно до пункту 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвалу суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                        К.В. Волков

Судді                                                                      В.С. Голик

В.М. Плут