ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

20.06.07                                                                                           Справа  № 3/238

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого –судді  -  М.В.Юркевича

суддів                           -  М.І.Городечна

В.Л. Кузь

Розглянув апеляційну скаргу Релігійної громади греко-католицької церкви м. Тячів

на постанову господарського суду Закарпатської області від 15.02.2007 року

в адміністративній справі № 3/238

за позовом  Релігійної громади греко-католицької церкви м. Тячів

до відповідача Виконавчого комітету Тячівської міської ради Закарпатської області

3-тя особа Релігійна громада Української православної церкви м. Тячів

Про скасування рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради № 275 від 15.10.2004 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно»

З участю представників :

Від позивача: Кузів Я.М. –адвокат

Від відповідача: не з’явився

Від 3-ої особи: Штець В.І. –предст.

Права   та   обов’язки   сторін   передбачені ст.49  КАС   України роз’яснено, заяв про відвід суддів не поступало.

Постановою господарського суду Львівської області від 15.02.2007 року в адміністративній  справі № 3/238 відмовлено в задоволені позову Релігійної громади греко-католицької церкви до Виконавчого комітету Тячівської міської ради Закарпатської області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Релігійної громади Української православної церкви м. Тячів  про скасування рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради № 275 від 15.10.2004 року «Про оформлення права власності на нерухоме майно»за релігійною громадою Української Православної церкви.

Релігійна громада греко-католицької церкви не погоджується з даною постановою місцевого господарського суду,  тому у своїй апеляційній скарзі просить переглянути її в порядку апеляційного провадження, скасувати, прийняти нове рішення, яким задоволити позов з огляду на наступні обставини і підстави:

- Суд першої інстанції при винесенні оскарженої постанови не взяв до уваги те, що Закон України «Про свободу совісті та релігійної організації»не покладає на виконавчі комітети міських рад функції виконання рішень обласних виконавчих комітетів чи облдержадміністрацій стосовно володіння чи розпорядження культовими будівлями та культовим майном. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»виконання таких рішень покладено на Державну виконавчу службу;

- Мотивуючи оскаржену постанову, місцевий господарський суд прийшов до невірного висновку про те, що повторна видача свідоцтва про власність на одне і те ж нерухоме майно з метою усунення раніше допущених помилок не суперечить чинному законодавству України. При цьому, суд першої інстанції не вказав на підставі якого законодавчого акту і в якому порядку такі помилки виправляються і чи взагалі можна видати два і більше свідоцтва на одне і те ж нерухоме майно;

-  При винесенні оскарженої постанови суд першої інстанції проігнорував роз’яснення ВАСУ № 02-5/109 від 29.02.1996 року «Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в питанні трактування терміну «повернення»культових будівель», зокрема, те що рішення державного органу з питань повернення культових будівель повинно бути мотивованим. Місцевий господарський суд не взяв до уваги, що рішення облвиконкому № 151 від 27.08.1991 року прийнято без будь-якої мотивації.

Релігійна громада Української православної церкви  (третя особа у справі) доводи апеляційної скарги заперечує з підстав та мотивів викладених у своєму відзиві. Постанову місцевого господарського суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Підстави та причини відкладення розгляду справи викладені в попередній ухвалі Львівського апеляційного господарського суду. Відповідач явку свого представника в жодне  судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце їх проведення.

В ході перегляду оскаржуваної постанови за наявними матеріалами та доказами у справі Львівським апеляційним господарським судом з’ясовано:

15.10.2004 року рішенням виконавчого комітету Тячівської міської ради № 275 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» вирішено оформити право власності на нерухоме майно –будівлю Свято-Покровської церкви, що знаходиться в м. Тячів, вул. Кошута, 97 в цілому за православною релігійною громадою м. Тячів Української православної церкви. Як вбачається із наявних матеріалів справи, оскаржене рішення від 15.10.2004 року прийнято виконавчим комітетом міської ради за заявою православної релігійної громади м. Тячів на підставі рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів № 151 від 27.08.1992 року (а.с. 13).

Православній релігійній громаді м. Тячів УПЦ на підставі оскарженого рішення виконавчого комітету міської ради № 275, 05.11.2004 року було видано свідоцтво про право колективної власності на нерухоме майно –культову споруду будівлю Свято-Покровської церкви, розташовану в м. Тячів по вул. Кошута, 97 (а.с. 84).

Відповідач клопотанням від 09.02.2007 року долучив до матеріалів даної справи рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради № 23 від 17.01.2007 року «Про виправлення описки, допущеної в рішенні виконавчого комітету Тячівської міської ради від 15.10.2004 року № 275 «Про оформлення права власності», яким виправлено описку в тексті у зазначенні дати рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів № 151, замість 27 серпня 1992 року виправлено на 27 серпня 1991 року.

Рішенням виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 року № 151 «Про культові споруди області»визнано право власності на культову споруду за православною релігійною громадою  УПЦ м. Тячів (а.с. 80). На підставі даного рішення  православній релігійній громаді УПЦ м. Тячів видано свідоцтво про власність (а.с. 45).

Як вбачається із наявних матеріалів даної справи, законність рішення  виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 року № 151 «Про культові споруди області»оскаржувалось греко-католицькою громадою м. Тячів в судовому порядку. Рішенням Вищого арбітражного суду України від 16-20.03.1994 року по справі № 10/9 Мукачівській греко-католицькій єпархії Закарпатської області в інтересах греко-католицької громади м. Тячів відмовлено в задоволені позову про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 року № 151 та про визнання права власності на культову споруду. Постановою арбітражної наглядової колегії Вищого арбітражного суду України від 22.02.1995 року рішення Вищого арбітражного суду України від 16-20.03.1994 року по справі № 10/9 залишено без змін.

Таким чином, судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено правомірність рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів № 151 від 27.08.1991 року. В силу ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивач не погодившись з прийнятим 15.10.2004 року рішенням виконавчого комітету Тячівської міської ради № 275 «Про оформлення права власності»звернувся до місцевого господарського суду з позовними вимогами до виконавчого комітету Тячівської міської ради про скасування названого рішення, вважаючи, що воно суперечить нормам чинного законодавства України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржена постанова місцевого господарського суду ґрунтується на чинному законодавстві, відповідає фактичним обставина та матеріалам справи. При цьому, судова колегія виходить з наступного:

Апелянт у своїй апеляційній скарзі звертає увагу Львівського апеляційного господарського суду на те, що суд першої інстанції при винесенні оскарженої постанови не взяв до уваги те, що Закон України «Про свободу совісті та релігійної організації»не покладає на виконавчі комітети міських рад функції виконання рішень обласних виконавчих комітетів чи облдержадміністрацій стосовно володіння чи розпорядження культовими будівлями та культовим майном. Такі висновки апелянта не відповідають дійсним обставина справи. Зокрема, статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік та реєстрація відповідно до Закону об’єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Відповідно до п. 6.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, органами місцевого самоврядування проводиться оформлення права власності на об’єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності  фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об’єкти нерухомого майна.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, право власності третьої особи на культову споруду встановлене ще рішенням виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів № 151 від 27.08.1991 року. Дане рішення в судовому порядку визнано законним і на сьогоднішній день є чинним.

Третя особа зважаючи на допущенні описки та неточності у свідоцтві про право власності, яке було видано на підставі  рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів № 151 від 27.08.1991 року, звернулась до виконавчого комітету Тячівської міської ради із заявою та правовстановлюючими документами про оформлення права власності.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на підставі правовстановлюючих документів виконавчий комітет Тячівської міської ради керуючись нормами чинного законодавства правомірно переоформив право власності на нерухоме майно за третьою особою, так як підстав відмовляти у видачі свідоцтва на право власності у відповідача були відсутні.  Таким чином, оскаржене рішення прийнято повноважним органом виконавчої влади, в межах своєї компетенції на підставі рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів, законність якого підтверджена в судовому порядку.

Апелянт у своїй апеляційний скарзі також посилається на те, що суд першої інстанції при винесенні оскарженої постанови проігнорував роз’яснення ВАСУ № 02-5/109 від 29.02.1996 року «Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»в питанні трактування терміну «повернення»культових будівель», зокрема, те що рішення державного органу з питань повернення культових будівель повинно бути мотивованим. Місцевий господарський суд не взяв до уваги те, що рішення облвиконкому № 151 від 27.08.1991 року прийнято без будь-якої мотивації.

Львівський апеляційний господарський суд звертає увагу апелянта на те, що суд першої інстанції при розгляді даної справи по суті не встановлював законності чи неправомірності прийняття рішення виконкомом Закарпатської обласної ради народних депутатів № 151 від 27.08.1991 року «Про культові споруди області». Законність рішення даного органу встановлено іншими судовими рішеннями по справі № 10/9 та по справі № 12/460.

Апелянт акценту увагу апеляційного господарського суду на тому, що судом першої інстанції при винесенні оскарженої постанови не надано жодної правової оцінки повторному оформленню свідоцтва про власність на одне і те ж нерухоме майно. При цьому, апелянт посилається на п. 6.4 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, в якому передбачено, що  у разі крадіжки, втрати, пошкодження тощо свідоцтва про право власності чи витягу про реєстрацію прав БТІ може видати дублікат витягу або за дорученням органів місцевого самоврядування, місцевої державної адміністрації та інших органів здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва. Проте, дане Положення передбачає видачу дубліката у випадках: крадіжки, втрати, пошкодження. В розглядуваному ж випадку мова йде про допущені помилки та неточності.

Відповідно до п. 2 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду від 26.01.2000 р. N 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

В розглядуваному випадку, Львівський апеляційний господарський суд не вбачає порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача по справі. Право власності на спірну культову споруду, що знаходиться в м. Тячів, вул. Кошута, 97 визнано за православною релігійною громадою м. Тячів Української православної церкви ще в 27.08.1991 року. Видача відповідачем нового свідоцтва про право власності на підставі правовстановлюючих документів ніяким чином  не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Згідно ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи вище наведене, доводи зазначені в апеляційній скарзі не можуть слугувати правовими підставами для скасування чи зміни оскарженої постанови.

Керуючись п.6 Р.VІІ Прикінцевих та перехідних положень, ст. ст. 195, 196, 199, 206, 209 КАС України,

Суд  ухвалив:

1.В задоволенні апеляційної скарги Релігійної громади греко-католицької церкви м. Тячів  відмовити.

2.Постанову господарського суду Закарпатської області від 15.02.2007 року в адміністративній справі № 3/238 залишити без змін.

3.  Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.Матеріали справи № 3/238  направити в господарський суд Закарпатської області.

Головуючий-суддя                                                     М.В.Юркевич

Суддя                                                                            М.І.Городечна

Суддя                                                                            В.Л. Кузь