донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

22.10.2007 р.                                                                          справа №10/146пд

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
Кольчик І.К. - директор; Кольчик Д.І., довіреність № 01-101 від 30.05.2007 р. - ОП "Квант", м. Донецьк,

від відповідачів:

від третьої особи:
Лисенко Л.М. представник за довір. № 48 від 22.05.2007 р. - РВ Фондудержавного майна України по Донецькій області, м. Донецьк;
Попович І.С. представник за довір. від 29.05.2007 р. - ТОВ "Інтербізнесконсалтінг", м. Донецьк;
Попович І.С. представник за довір. № б/н від 18.10.2007 р. - ПП "Армада-Плюс", м. Донецьк,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Орендного підприємства "Квант", м. Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від
10.08.2007 року

по справі
№ 10/146пд

за позовом
Орендного підприємства "Квант", м.Донецьк

до

за участю третьої особи
1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м.Донецьк
2)  Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалтінг", м. Донецьк
Приватного підприємства "Армада-Плюс", м. Донецьк

про
визнання недійсними договорів

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.08.2007 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Орендним підприємством „Квант”, м. Донецьк подана апеляційна скарга, в якій заявник просить апеляційну інстанцію скасувати рішення місцевого господарського суду, у зв’язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, м. Донецьк, Товариство з обмеженою відповідальністю „Інтербізнесконсалтінг”, м. Донецьк та Приватне підприємство „Армада-Плюс”, м. Донецьк вважають апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення місцевого господарського суду законним.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Орендне підприємство „Квант”, м. Донецьк звернулась до господарського суду Донецької області з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 4245 від 07.07.2003 р., згідно до якого Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області продало Товариству з обмеженою відповідальністю „Інтербізнесконсалтінг” нежитлове вбудоване приміщення загальною площею 627,5 кв. м., за адресою: м. Донецьк, пр. Гурова, 2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу належить частина нежитлових приміщень у будинку № 2 по пр. Гурова у м. Донецьку, а тому він стверджує, що є співвласником (учасником спільної власності) по відношенню до майна, яке відчужене за спірним приватизаційним договором. Враховуючи цю обставину, вважає, що орган приватизації мав керуватись положеннями ст. 362 Цивільного кодексу України щодо переважного права співвласника спільної часткової власності на купівлю частки такої власності. У позові також наведені інші доводи, зокрема, щодо вчинення угоди під впливом помилки, оману, а також зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на недоведеність позивачем порушень законодавства про приватизацію.

Судове рішення підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

У відповідності до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації та інші юридичні особи мають право звертатись до господарського суду  за захистом своїх порушених або оспорювальних прав і охоронювальних законом інтересів. Як зазначено у пункті 4 Роз’яснень президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними” позивачем у справі про визнання договору недійсним, крім контрагентів за договором, прокурора, держави та інших органів може будь-яке  підприємство, але за умовою, що спірна угода порушує її законні права та інтереси.

Порушення своїх прав позивач вбачає у відчуженні органом приватизації об’єкту спільної власності без врахування встановлених законом переваг учасника такої власності, яким вважає себе позивач.

Між тим, згідно до частини 1 ст. 335 Цивільного кодексу України, під правом спільної власності слід розуміти власність двох або декілька осіб на той самий об’єкт. Підставою виникнення спільної власності може бути створення декількома особами спільної речі, придбання ними за цивільними угодами неподільної речі або інші аналогічні підстави. Спірний об’єкт не є таким, що виник внаслідок спільних дій позивача з іншими особами. Він (об’єкт) не є єдиним цілим з приміщеннями, що знаходяться у власності позивача. Вбудоване приміщення, яке є предметом спору, зареєстроване, як окремий об’єкт і, як окремий об’єкт, передавалось в оренду, а в подальшому було приватизоване.

Перелічені обставини не дають жодних правових підстав вважати вищевказане приміщення спільною частковою власністю і застосувати до нього відповідні положення Цивільного законодавства, в тому числі і приписи ст.  362 Цивільного кодексу України, якою позивач обґрунтовує звернення за судовим захистом своїх прав.

Апеляційна інстанція вважає, що інститут спільної власності взагалі не може застосовуватись до угод приватизації державного або комунального майна. Адже, приватизація здійснюється виключно у спосіб, встановлений відповідним законом, а переваги у придбанні державного майна може надаватись тільки особам, визначеним законодавчими актами з питань приватизації, до яких співвласник (учасники спільної власності) не відносяться.

Зокрема, право викупу державного майна при його приватизації належить орендарю, який за рахунок власних коштів здійснив поліпшення об’єкту оренди, які неможливо відокремити (ст. 51 Закону України „Про державну програму приватизації на 2000-2002 рік”). На позивача це право не поширюється.

Таким чином, права і законні інтереси позивача спірною угодою не порушені, судове рішення не може призвести до їх відновлення, а тому правових підстав для звернення до господарського суду у позивача не було.

Апеляційна інстанція також погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення законодавства про приватизацію, а також укладення спірної угоди під впливом помилки, оману і внаслідок злочинної домовленості представника однієї зі сторін з іншою.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законодавстві, суперечать матеріалам справи, а тому до уваги не беруться.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 43, 98, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 10.08.2007 р. у справі № 10/146 пд залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 6 прим.

1. позивачу

2. відповідачам

1.третій особі

1 у справу

1 ДАГС