ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

06.11.07                                                                                                     Справа № 33/71-А

10 год. 30 хв.
79014; м. Львів, вул. Личаківська, 128
Зал судових засідань № 205

Господарський суд Львівської області, розглянувши у судовому засіданні справу :

за позовом:
Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м. Львів)

до відповідача:
Філії № 21 „Львівська” ТзОВ НК „Альфа-Нафта” (м. Львів)

про :
стягнення 9 814 (дев‘ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 53 коп.

Суддя :                            Цікало А.І.
При секретарі :               Мільчук І.Л.

Представники:

Від позивача:
Горбань М.І. –представник (довіреність № 01-7/346-443 від 01.05.2007 р.)

Від відповідача:
Магулка О.В. –представник (довіреність 759 від 06.11.2007 р.)

Представникам сторін, присутнім у судовому процесі роз’яснено зміст ст.ст. 30, 49, 51  Кодексу адміністративного судочинства України, а саме їх процесуальні права та обов’язки, зокрема, право заявляти відводи.

Суть спору :  До господарського суду Львівської області Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів (м. Львів)  подано позов до Філії № 21 „Львівська” ТзОВ НК „Альфа-Нафта” (м. Львів) про стягнення 9 814 (дев‘ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 53 коп.

Ухвалою суду від 19.10.2007 р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 06.11.2007 р.

Позивач вимоги ухвали суду про відкриття провадження у справі від 19.10.2007 р. повністю не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до ст. 19  Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (надалі Закон), відповідачу встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2006 р. в кількості 16 чоловік, а на підприємстві у звітному році середньооблікова чисельність працюючих інвалідів становила 15 чоловік і тому, на підставі ст. 20 Закону, ЛОД ФСЗІ просить стягнути з Філії № 21 „Львівська” ТзОВ НК „Альфа-Нафта” за нестворені робочі місця 9379,56 грн. –адміністративно-господарських санкції та 434,97 грн. –пені.

Представник позивач позов підтримав повністю, просив задоволити позовні вимоги з підстав наведених у позові.

Відповідач вимоги ухвали суду про відкриття провадження у справі від 19.10.2007 р. повністю не виконав, заперечення на позов представив, проти позову, у встановленому чинним законодавством України порядку, заперечив, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

В судовому засіданні 06.11.2007 р. представник відповідача представив суду заперечення на позов,  в якому повністю заперечив позовні вимоги і просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідач свої заперечення на позов обґрунтовує тим, що відповідно до вимог ст. 18 Закону, ним виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2006 р. в кількості 16 чоловік про що він повідомляв позивача у звіті (форми № 10 ПІ) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 р від 27.03.2007 р., а також звітами про наявність вакансій форми № 3-ПН про потребу у працівниках вказаної категорії які ним здавались до Личаківського районного центру зайнятості.

Представник відповідача позов заперечив повністю, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених у запереченні.

В судовому засіданні 06.11.2007 р. представники сторін звернулись до суду з узгодженим клопотанням про нездійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим Кодексом.

Розглянувши документи і матеріали, подані учасниками процесу, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

27.03.2007 р. відповідач направив, а позивач 28.03.2007 р. за вх. № 5928 отримав звіт форми № 10-ПІ (копія в матеріалах справи) про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Відповідно до рядка 03 вказаного звіту, відповідач повідомив позивача, що в 2006 році, ним, відповідно до вимог  ст. 19 Закону, вказано 16 інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях.

Згідно рядка 02 вказаного звіту, відповідач повідомив позивача, що в 2006 році середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність становить 15 осіб.

Протягом 2006 року відповідач направляв, а Личаківський районний центр зайнятості отримував звіти форми № 3-ПН (копії в матеріалах справи) про наявність вакансій та потребу у працівниках, яким відповідно до вимог чинного законодавства встановлено інвалідність.

При ухваленні постанови суд виходив з наступного :

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 238 ГК України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб‘єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб‘єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до вимог п.3 Положення робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає  встановленим  вимогам робочого  місця для інвалідів  відповідної  нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських   організацій інвалідів і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому  інваліда.

Згідно з пунктом 5 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. № 314 (надалі Положення), підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до пункту 10 Положення, працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров‘я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Пунктом 14 Положення визначено, що  підприємства, зокрема у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі  місця  для працевлаштування  інвалідів;  інформують  державну  службу зайнятості та  місцеві  органи соціального захисту населення про  вільні  робочі місця та  вакантні посади, на яких може  використовуватись праця   інвалідів.

Отже обов‘язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов‘язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, такий обов‘язок покладається на органи працевлаштування.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (надалі Закон), підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В силу ст.18-1 Закону,  рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно ст.19 Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Аналіз положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що хоча Законом і покладений на підприємства   обов‘язок щодо  працевлаштування інвалідів в рахунок нормативу робочих місць, проте такий обов‘язок підприємства  стосується інвалідів, які безпосередньо звернулися до підприємства з метою працевлаштування або які скеровані державною службою зайнятості для працевлаштування,  і не супроводжує  обов‘язком підприємства самостійно  підшуковувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов‘язок статтею 18-1 Закону покладений на державну службу зайнятості.

Відповідно до звіту форми № 10-ПІ поданого Філією № 21 „Львівська” ТзОВ НК „Альфа-Нафта” до Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за 2006 рік, відповідач повідомив позивача про створення 16 робочих місць для осіб, яким відповідно до вимог чинного законодавства встановлено інвалідність та про те, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність становить 15 осіб.

Як вбачається з наведеного, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем виконаний.

Крім того, згідно звітів форми № 3-ПН, які відповідач протягом 2006 року подавав до Личаківського районного центру зайнятості, він повідомляв останнього про наявність вакансій та потребу у працівниках, яким відповідно до вимог чинного законодавства встановлено інвалідність.

Як вбачається із матеріалів справи, в 2006 р. відповідач подавав звіти  державній службі зайнятості про вакантні робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Позивач не надав суду доказів, що Державна служба зайнятості скеровувала інвалідів на підприємство.

Доказів, які б свідчили про те, що інвалідам, які безпосередньо зверталися на підприємство з метою працевлаштування, було відмовлено  у прийнятті на роботу, суду не подано.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 3 ст. 9 КАС України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оскільки позивач не представив належних доказів щодо виникнення заборгованості, стягнення якої є предметом позову, а відповідач позовні вимоги заперечив, представив суду докази створення робочих місць для осіб, яким відповідно до вимог чинного законодавства встановлено інвалідність та вжиття заходів для їх працевлаштування, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судові рішення”, суд прийшов до висновку, що позовна заява Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м. Львів) до Філії № 21 „Львівська” ТзОВ НК „Альфа-Нафта” (м. Львів) про стягнення 9 814 (дев‘ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 53 коп. є не обґрунтованою і не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, витрати у формі судового збору зі сторін не належить стягувати.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”,  ст.ст. 2, 4, 6, 7, 9, 10, 11, 17, 48, 69, 70, 71, 86, 87, 89, 94, 107, 120, 122, 123, 124, 127,  130, 135,138, 139, 140, 143, 151, 152, 153, 154, 158, 159, 160, 161, 162, 163, п. 3 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м. Львів) до Філії № 21 „Львівська” ТзОВ НК „Альфа-Нафта” (м. Львів) про стягнення 9 814 (дев‘ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 53 коп. –відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                                  Цікало А.І.