ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"25" жовтня 2007 р.
Справа № 1/124-64А.

за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захистуінвалідів

до Державного підприємства "Волиньторф" стосовно філії : Маневицький торфзавод, с. Прилісне Маневицького району

про стягнення 25 139 грн. 06 коп.

Суддя  Гончар М. М.

Секретар судового засідання Соломка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Ліщук А.В., довір. № 06/10-15 від 23.04.2007 року

від відповідача: Гонишко В.А., дор. №801 від 18.10.2007 року

Відповідно до ст. ст. 27, 29, 30  Кодексу адміністративного судочинства України

сторонам  роз’яснено право відводу судді та секретарю судового засідання. Відводу

не заявлено. На підставі ст. ст. 49, 51, 59 КАСУ  роз’яснено процесуальні права та

обов’язки сторін.

Суть спору:

позивач просить стягнути з відповідача 25 139 грн. 06 коп., з них 24250,90грн. адміністративно-господарських санкцій за непрацевлаштування в 2006 році двох інвалідів згідно визначеного ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу працевлаштування інвалідів, 888,16 грн. пені за порушення строків самостійної оплати санкцій відповідно до ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" за період з 16.04.2007 року по 20.08.2007 року.

Відповідач у відзиві та представник відповідача в судовому засіданні позов заперечував, просив в позові відмовити з наступних підстав:

- згідно ч. 1, 3 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" №875-ХІІ від 21.03.1991 року забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ та організацій чи до державної служби зайнятості;

- інваліди для працевлаштування на підприємство не зверталися і центром зайнятості не направлялися;

- на підприємстві виданий наказ про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також про це зазначено в колдоговрі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  № 875-ХІІ від 21.03.1991 року, (далі - Закон) визначено норматив працевлаштування інвалідів для підприємств (об’єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання в розмірі 4% від загальної чисельності працюючих.

Відповідно до п. 14 Положення „Про робоче місце інваліда та порядок працевлаштування інвалідів”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995р. „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (з наступними змінами та доповненнями) (далі Положення), підприємства (об’єднання), установи і організації в межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Згідно з пунктом 5 Положення, підприємства розробляють  заходи  щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Робоче місце згідно п. 3 Положення вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

На виконання вимог Положення відповідач спірні робочі місця для інвалідів у 2006 році створив, що підтверджується наказом про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також про це зазначено в колдоговрі.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що виконанню відповідними органами обов’язку працевлаштування інвалідів повинно передувати вжиття підприємством необхідних заходів для забезпечення такого працевлаштування, до яких належать, зокрема, створення в установленому порядку робочих місць у межах нормативу та інформування названих органів про наявність вакантних посад для інвалідів.

Відповідно до ст.20 Закону підприємства (об’єднання), установи і організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об’єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 Закону № 875-ХІІ покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої  річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом  (ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ).

Порядком сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку і використання цих коштів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 року № 1767 (далі Порядок) встановлено, що суми штрафних санкцій визначаються в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом (п. 5) і виплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, наступного за звітним (п. 4). Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства. У разі несплати штрафних санкцій в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку (п. 11).

Згідно звіту відповідача форми № 10-ІІ І про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік середньо облікова чисельність штатних працівників на підприємстві відповідача у 2006 році складала 110 чоловік, з них 4 інваліди, фонд оплати праці штатних працівників становив  1498800 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника –

13625,45 грн. Проте, обчислення загальної чисельності працюючих має здійснюватись відповідно до Інструкції із статистики чисельності працівників зайнятих в народному господарстві України, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 07.07.1995 року № 171. За п. 3.3.3. Інструкції середньооблікова чисельність штатних працівників за період з початку року ( у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року.

Згідно змісту Листів Держкомстату № 6-2-7/230 від 21.10.2002 року та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 6538 від 12.11.2003 року, у разі отримання при розрахунку не цілого значення показника необхідно заокруглювати його за загальними правилами арифметики до цілого значення.

Згідно розрахунку позивача, виконаному у відповідності до вищезазначених листів, не визнано працевлаштованими 2 інваліди, які працювали на підприємстві не повний рік і тому позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій і пені за непрацевлаштування   в 2006 році 2 інвалідів.

Проте, необхідно врахувати, що ч. 1 ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про  виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

При цьому державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань (ч.3 ст.18-1 Закону).

Такий же порядок працевлаштування інвалідів державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів встановлений п. 10 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року №314.

Отже, законодавчо не встановлений обов'язок підприємства займатися пошуком інвалідів для працевлаштування з метою виконання обов'язку зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з ч. 2  даної статті відповідальність за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності в учасника господарських відносин наступає в тому випадку, якщо останній не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Вжиття відповідачем всіх заходів по створенню робочих місць підтверджується наказом від 26 грудня 2005 року №230 та від 25 серпня 2006 року №122 "Про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів", про це також зазначено і в колдоговорі і в штатному розкладі.

Про вакансії робочих місць для працевлаштування інвалідів другої і третьої груп відповідачем щомісяця зазначалося в звітності, яка надсилалася міському центру зайнятості.

Крім цього, Маневицький районний центр зайнятості листом від 21.09.2007 року №548/01-20 підтвердив подання відповідачем відомостей про вакансії робочих місць для інвалідів, проте бажаючих працевлаштуватися на дані вакансії за весь період не було. 31.08.2006 року була заповнена вакансія слюсаря-інструментальника та дві вакансії сторожа.

На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, Порядком сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001р., ст. ст. 71, 94, п. 2 ст. 157, ст. ст. 158-163 , п. 6 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України , - господарський суд ,-

постановив:

В позові Волинського обласного відділення   Фонду  соціального захисту інвалідів, м.Луцьк до  Державного підприємства "Волиньторф" стосовно філії : Маневицький торфзавод, с. Прилісне Маневицького району  про стягнення 25 139 грн. 06 коп. відмовити.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження до Львівського апеляційного господарського суду України.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя                                                                                              М.М. Гончар

Постанова у повному обсязі

складена  29.10.2007 року