СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

17 жовтня 2007 року

Справа № 2-15/6209-2007

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута
В.М.,

суддів                                                                      Гонтаря
В.І.,

Голика В.С.,

за участю представників сторін:

позивача: не
з'явився;

відповідача:
не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Первомайського районного споживчого товариства на рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим (суддя Іщенко І.А.) від 14.09.2007 у справі №
2-15/6209-2007

за позовом           суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1(АДРЕСА_1)

до           Первомайського районного споживчого товариства
(вул. Леніна, 58,Первомайське,96300)

Суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

про стягнення 81397,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 04.09.2007 у справі № 2-15/6209-2007 позов
задоволено частково.

Стягнуто з Первомайського районного
споживчого товариства на   користь
суб'єкта підприємницької
діяльності    -   фізичної
особи    ОСОБА_1 19399,93 грн.
збитків, 194,00 грн. державного мита, 28,12 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позову до
Первомайського районного споживчого товариства відмовлено.

У позові до суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 відмовлено.

В основу рішення покладено головний
висновок суду про те, що, оскільки неправомірні дії Первомайського районного
споживчого товариства, які підтверджуються постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 18.12.2006 у справі № 2 -13/14551-2006,
призвели до неотримання позивачем доходу (упущеної вигоди), то, таким чином,
суд дійшов до висновку про необхідність стягнення такою суми на підставі статей
22, 611, 623, 1166 Цивільного кодексу України та норм статей 25, 224
Господарського кодексу України.

При цьому, відмовляючи у частині
позовних вимог, господарський суд першої інстанції послався на їх недоведеність
всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з цим судовим актом,
Первомайське районне споживче товариство звернулось до Севастопольського
апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення
суду скасувати, яким у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що суд порушив норми матеріального права та невірно встановив обставини справи.

Головним чином, незгоду з рішенням
господарського суду першої інстанції, відповідач обґрунтовує тим, що договір
оренди ковбасного цеху між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та
Первомайським районним споживчим товариством, який повинен був діяти до
30.06.2004, був розірваний 01.05.2004 на підставі заяви саме позивача, яке було
надіслано на адресу Первомайського районного споживчого товариства і було
завірено його печаткою.

Заявник апеляційної скарги
зазначає, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції ним вказувалося
на цю обставину, однак місцевим судом необґрунтовано було залишено поза увагою.
Таким чином, оскільки в наступному з 01 травня 2004 року від позивача до
Первомайського районного споживчого товариства не надходило взагалі ніяких
заяв, відповідач вважає, що суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 був згоден
з достроковим розірванням договору оренди і порушеного будь-якого права взагалі
не існує.

Крім того, відповідач посилається
на те, що при інвентаризації цеху 30.04.2004 майна позивача вже не було і він
припинив свою діяльність. Така обставина, на думку Первомайського районного
споживчого товариства, також свідчить про згоду позивача з достроковим
припиненням дії договору оренди. Також відповідач незгоден з розміром упущеної
вигоди, яку намагається  стягнути позивач.
Заявник апеляційної скарги вважає недоведеним розмір доходу за попередні два
місяця.

Сторони у судове засідання не
з'явились, своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не
скористались.

16 жовтня 2007 року від суб'єкта
підприємницької діяльності  ОСОБА_1до
суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення слухання справи
у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженої особи у судове
засідання.

Однак, доказів поважності причини
нез'явлення позивач суду не надав. Документально заяву про відкладення не
підтвердив.

Відповідно до статті 98
Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу були
належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України, зобов'язує сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання
представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх
участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в
межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Судова колегія вважає можливим
розглянути справу за відсутності нез'явившихся представників сторін за наявними
документами в матеріалах справи.

Повторно розглянувши справу у
порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши
матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга Первомайського районного споживчого товариства підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи свідчать про те,
02.01.2002 між Первомайським районним споживчим товариством (Орендодавець) та
суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 (Орендар) був укладений договір
оренди № 1, згідно якого позивач орендував ковбасний цех, розташований в смт.
Первомайське Первомайського району Автономної Республіки Крим, що належить
Первомайському районному споживчому товариству на праві власності (а. с.
23-25).

Зазначене    майно,
відповідно   до    пункту
1.1    договору,   було
передано відповідачеві в тимчасове платне володіння та користування.

Вказаний договір був укладений
строком на шість місяців - до 30 червня 2002 року.

За взаємною домовленістю сторін дія
договору оренди від 02 січня 2002 року була продовжена до 01 січня 2003 року,
про що маються відмітки на третій сторінці договору.

У подальшому, на підставі
додаткової угоди від 01.01.2003 року, дія договору оренди була пролонгована до
31 грудня 2003 року (а. с. 26).

Дані обставини встановлені
постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.12.2006 у
справі № 2-13/14551-2006 та ніким із сторін не заперечуються.

Відповідно до статті 35
Господарського процесуального кодексу України, факти,   встановлені
рішенням  господарського  суду
(іншого органу,  який вирішує
господарські спори) під час розгляду однієї справи, не  доводяться
знову  при вирішенні інших спорів,
в яких беруть участь ті самі сторони.

Крім того, було встановлено, що
вказаний договір пролонгувався до 31 червня 2004 року.

01 травня 2004 року орендодавець
саме цей об'єкт передав в оренду суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2.

Однак, оскільки один об'єкт оренди
в період дії договору не може бути об'єктом оренди за іншим договором,
укладеним пізніше, і це унеможливлює реалізацію права користування цим об'єктом
та не відповідає вимогам глави 58 Цивільного кодексу України, договір оренди №
15/2004 від 01.05.2004, укладений між Первомайським районним споживчим
товариством та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2. був визнаний
недійсним постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від
18.12.2006 (а. с. 10-13).

Таким чином, судом безспірно була
встановлена незаконність укладення між відповідачами договору оренди ковбасного
цеху.

При цьому, судовою колегією не
можуть бути прийняти до уваги посилання заявника апеляційної скарги на те, що
договір оренди ковбасного цеху між ним та позивачем достроково припинив свою
дію 01.05.2004  у зв'язку з його
розірванням за заявою самого суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1. Так, у вищенаведеній постанові
апеляційного господарського суду зазначено, що договір оренди від 02 січня 2002
року був продовжений за домовленістю сторін до 31 червня 2004 року.

Мотивація апеляційної скарги про
те, що в якості доказу дострокового розірвання договору оренди слід прийняти
лист про розірвання договору оренди, колегією суддів вважається хибною, тому що
в інший справі за № 2-13/14551-2006 вже було встановлено, що печаткою позивача
скористався суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2., який займав посаду
керівника ковбасного цеху, і тому таку відмову неможливо вважати належною.

Більш того, з підстав підробленості
цієї заяви, судом було визнано договір оренди від 01.05.2004 між відповідачами
у даній справі недійсним.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов до висновку про те, що в результаті укладення між
відповідачами договору оренди ковбасного цеху № 15/2004 від 01.05.2004, позивач
був позбавлений можливості отримувати доход від використання ковбасного цеху ще
протягом двох місяців (травень та червень 2004 року).

Однак, апеляційна інстанція не може
погодитися з фактом доведеності таких обставин.

Так, позивач посилався на те, що
чистий його прибуток від роботи ковбасного цеху за березень 2004 року склав
8696,04 грн., за квітень 2004 року - 10703,89 грн. Згідно з чим,
середньоарифметичний доход складає 9699,97 грн. В якості документального
обґрунтування позивач надав суду першої інстанції довідки про доход (а. с.
14,15). В цих довідках зазначено, що вони видані (складені) для надання до ДПІ
Первомайського району в Автономній Республіці Крим. Однак, на думку судової
колегії, таки документи не можуть бути належним доказом розміру доходу.

Колегія суддів вважає, що належним
доказом у даному випадку можуть бути лише податкові декларації, обов'язок
надання яких до податкового органу встановлений чинним законодавством України.

В силу статті 101 Господарського
процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував  неможливість  їх
подання  суду  першої інстанції з причин, що не залежали від
нього. У матеріалах справи відсутні інші докази, які визначають розмір доходу
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1за будь-який період. Більш того, позивачем не надано і
апеляційній інстанції документу, підтверджуючого певний доход суб'єкту
підприємницької діяльності, з якого сплачується податок до державного
(місцевого) бюджетів України.

Таким чином, враховуючи відсутність
підтвердженого податковим органом документу про отримання певного розміру
доходу, судова колегія вбачає недоведеним факт отримання позивачем будь-якої
вигоди за попередні два місяца взагалі.

Аналогічний висновок слідує з
вивчення доказу - Книги № 1011 обліку доходів і витрат за формою 10 (а. с.
65-68), яка також підписана лише зацікавленою особою - суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1.

Таким чином, при фактичної
відсутності доказів, господарський суд Автономної Республіки Крим
необґрунтовано і помилково дійшов до висновку про те, що позивачем неотримано
доход (упущену вигоду) від використання ковбасного цеху за травень-червень 2004
року у розмірі 19399,93 грн.

Відповідно до статті 224
Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні
інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Статтею 25 Господарського кодексу
України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою,
яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого
або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені   стороною,
яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена
вигода), на який сторона, яка зазнала
збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання
зобов'язання другою стороною;

- матеріальна   компенсація
моральної   шкоди   у
випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 1166 Цивільного
кодексу встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню
потерпілому, визначається у відповідності з реальною вартістю втраченого майна
на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Судова колегія вважає вірним
посилання суду першої інстанції на те, що для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу
цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність
особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Однак, на думку
колегії суддів, збитки мають місце саме тоді, коли доведений факт наявності
прибутку, у випадку, якщо б не було порушено права особи.

Згідно з пунктом 1 статті 614
Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини (умислу
або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку не може йти речі
про вину відповідача за неотримання позивачем грошей, тому що не доведено їх
певний розмір (негативний тощо).

Отже, матеріалами справи не
підтверджено наявності всіх елементів правопорушення, необхідних для
відшкодування збитків, через що вимоги позивача про стягнення з відповідачів -
19399,93 грн. збитків не підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позивачем вимоги
про стягнення з відповідачів 41997,48 грн. матеріальної шкоди, яка, на думку
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_1, була йому спричинена в результаті неправомірних дій відповідачів,
колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Суд першої інстанції послався на
те, що вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки
позивачем не був представлений кредитний договір № 550, укладений між суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 та Первомайським
відділенням № 4572 ВАТ „Ощадний банк України” і за його відсутності суду не
можливо встановити чи був кредит виданий саме суб'єкту підприємницької
діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 чи громадянину ОСОБА_1. А також те, що суд
не може припустити цільове призначення вказаного кредиту, тобто - чи був
вказаний кредит наданий для здійснення ним підприємницької діяльності або на
споживчі цілі. Таки посилання колегія суддів вважає помилковими, оскільки в
описовій частині ухвалі апеляційного суду Автономної Республіки Крим від
20.09.2005 у справі № 22-7264/2005 (а. с. 9) було вказано, що згідно з умовами
кредитного договору № 550 ОСОБА_1. був наданий кредит на споживацьку мету у
розмірі 75000,00 грн. Однак, такий висновок місцевого суду не привів до
прийняття незаконного та необґрунтованого рішення в цій частині, оскільки
позивачем не надано взагалі будь-яких доказів, які повинні в цьому випадку
підтвердити саме цю суму позовних вимог. З ухвали апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 20.09.2005 у справі № 22-7264/2005 вбачається, що ця сума
складається з заборгованості у розмірі 34181,73 грн., процентів за користування
кредитом 7592,78 грн. та пені у сумі 222,97 грн. По-перше, сума яка заявлена
позивачем (41997,48 грн.) значно більша ніж сума, яку він міг би отримати, якщо
б Первомайське районне споживче товариство виконало належним чином умови
договору оренди. По-друге, не можливо встановити (без договору або розрахунку
погашення боргу тощо) яким чином вплинула би сума отриманого доходу позивачем
за травень та червень місяці 2004 року на погашення кредиту. Більш того, таки
вимоги позивача є необґрунтованими у зв'язку з тим, що ним не сплачувався борг
банку по кредитному договору не тільки у ці два місяця, а і у наступний час.
При цьому, коли відбулася ця відмова, суб'єктом підприємницької діяльності  ОСОБА_1 не наведено, за який період була
нарахована пеня також у позові не зазначено. Будь-якого розрахунку позовних
вимог в цій частині суду надано не було.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу України,
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки позивачем не доведено суду
обґрунтованості позовних вимог в цій частині, то, таким чином, колегія суддів
вважає вірним висновком місцевого суду про те, що у позові щодо стягнення з
відповідачів 41997,48 грн. матеріальної шкоди слід відмовити.

Апеляційна інстанція не знаходить в
матеріалах справи документального підтвердження посилань позивача про те, що
йому була заподіяна моральна шкода.

За таких обставин судова колегія
вважає, що не підлягають задоволенню вимоги по стягненню з відповідача 20000,00
грн. моральної шкоди.

Виходячи з вищенаведеного, судова
колегія вважає, що рішення господарського суду Автономної Республіки Крим
прийнято з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з тим підлягає
скасуванню.

Керуючись статтею 101, пунктом 2
статті 103, пунктом 3 статті 104, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Первомайського
районного споживчого товариства задовольнити.

2. Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 14.09.2007 у справі № 2-15/6209-2007 скасувати.

3.
Прийняти нове рішення.

4.
У позові суб'єкта підприємницької діяльності  ОСОБА_1до Первомайського районного споживчого
товариства, суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 про стягнення 81397,41
грн. - відмовити.

Головуючий суддя                                                  В.М. Плут

Судді
В.І. Гонтар

В.С. Голик