ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"23" жовтня 2007 р.
справа № 20-2/359

За позовом приватного підприємства “Агентство нерухомості “Астерия”

(99011, м. Севастополь, вул. В.Морська, 50)

до відповідача державного підприємства 471 відділу торгівлі управління торгівлі Чорноморського Флоту Російської Федерації (99011, м. Севастополь, вул. Мічуріна, 1-А)

про стягнення заборгованості за договором оренди та моральної шкоди,

Суддя Шевчук Н.Г.

Представники:

позивача –не з’явився;

від відповідачів – Крічун М.М., довіреності бн від 01.03.2007.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство “Агентство нерухомості “Астерия” (далі –ПП «АН «Астерия») звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до державного підприємства 471 відділу торгівлі управління торгівлі Чорноморського Флоту Російської Федерації (далі –471 ВТ УТ ЧФРФ) про стягнення 61 070,70 грн., як безпідставно отриманих по недійсної угоді та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач ввів його в оману щодо свого права на вчинення договорів оренди та відповідно до вимог статей 216 та 227 Цивільного кодексу України повинен повернути все отримане за договорами та відшкодувати моральну шкоду.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечує з посиланням на те, що він відповідно до вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є орендодавцем у спірних договорах оренди, які укладені сторонами договори згідно вимог закону та не були визнані у судовому порядку недійсними (арк.с. 46-49).

Позивачем у порядку статей 66, 67 Господарського процесуального кодексу України у позові заявлене клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачеві. Розглянувши вказане клопотання позивача суд у його задоволенні відмовив у зв’язку з тим, що обставини, які свідчили б про реальну загрозу неможливості або утруднення виконання рішення, відсутні.

Позивач у судове засідання 23.10.2007 не з’явився та надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв’язку з хворобою представника. Розглянувши вказане клопотання позивача суд у його задоволенні відмовив у зв’язку з відсутністю доказів в підтвердження обставин, які є підставою клопотання, а також з урахуванням встановленого частиною 1 статті 69 Господарського процесуального кодексу України двохмісячного строку вирішення господарським судом спору та відсутністю клопотання сторін про його продовження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2004 ПП «АН «Астерия»та 471 ВТ УТ ЧФРФ уклали договір № 249 про надання у найм нежитлового приміщення (робоче місце) та обладнання (далі –Договір). Відповідно до пункту 1.1. відповідач передає позивачу у строкове платне користування майно відповідно до акту приймання-передачі цього майна для використання з метою організації дозвілля дітей та юнацтва, інтернет-кафе і готелю. Строк дії договору з 01.08.2004 по 31.12.2004.

01.01.2005  сторони уклали договір № 1 оренди нежитлових приміщень за адресою: м. Севастополь, б. Казачья, 14 строком дії з 01.01.2005 по 01.06.2005 (далі –Договір 1).

Угодою від 17.05.2005 строк дії Договору 2 продовжений до 30.12.2005.

Орендна плата за Договором складала 2953,80 грн. щомісячно та за Договором 1 –3131,44 грн. в місяць (пункт 3.1 Договорів).

31.10.2005 відповідачем на адресу позивача надісланий лист з повідомленням про відмову у пролонгації договору та проханням передати орендоване майно по акту приймання-передачі майна до 31.12.2005.

Позивач вважає, що відповідно до умов Договору 1 відповідач зобов’язаний пролонгувати договір на новий строк, але докази в підтвердження існування вказаного зобов’язання відповідача за договором відсутні. Пунктом 10.7 Договору 1 тільки передбачене переважне право позивача на пролонгацію договору на новий строк при належному виконанні зобов’язань за договором.

Позивач також вважає, що у відповідача були відсутні повноваження на укладання договорів оренди, у зв’язку з чим вони є недійсними, але з позовом до господарського суду про визнання вказаних договорів оренди недійсними позивач не звертався.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 вищевказаного Кодексу  встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Ні Договір, ні Договір 1 не є нікчемними і не визнані судом недійсними.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 61 070,70 грн., як безпідставно отриманих по недійсній угоді не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Крім того, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн. також не підлягають задоволенню з наступного.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у  фізичному  болю  та  стражданнях,  яких  фізична  особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у  душевних  стражданнях,  яких  фізична  особа  зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,  членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у  душевних  стражданнях,  яких  фізична  особа  зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;  4) у приниженні честі,  гідності,  а також ділової  репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми,  іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної  шкоди  визначається судом  залежно  від характеру правопорушення,  глибини фізичних та душевних  страждань,   погіршення   здібностей   потерпілого   або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди,  якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин,  які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.2005 під моральною  шкодою  слід  розуміти  втрати  немайнового характеру  внаслідок  моральних  чи фізичних страждань,  або інших негативних  явищ,   заподіяних   фізичній   чи   юридичній   особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до  чинного  законодавства  моральна  шкода   може полягати, зокрема:  у  приниженні  честі,  гідності,  престижу або ділової репутації,  моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я,    у   порушенні   права   власності   (в   тому   числі інтелектуальної),  прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у  зв'язку  з  незаконним  перебуванням  під слідством і судом,  у порушенні  нормальних   життєвих   зв'язків   через   неможливість продовження  активного  громадського життя,  порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під  немайновою  шкодою,  заподіяною  юридичній  особі,  слід розуміти втрати немайнового характеру,  що  настали  у  зв'язку  з приниженням   її   ділової   репутації,   посяганням   на  фірмове найменування,  товарний  знак,  виробничу   марку,   розголошенням комерційної  таємниці,  а  також  вчиненням  дій,  спрямованих  на зниження  престижу  чи  підрив  довіри до її діяльності.

Згідно роз’яснень президії Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 № 02-5/95 моральною визнається шкода, заподіяна організації порушенням  її  законних  немайнових  прав.

Позивач повинен  довести  факт заподіяння йому  моральної  шкоди  відповідачем. Відповідно  до статті 54 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві про  відшкодування  моральної  шкоди повинно бути викладено: зміст позовних  вимог,  тобто,  в  чому  полягає  моральна шкода, виклад обставин,  на яких ґрунтуються позовні вимоги,  якими саме неправомірними діями завдана ця шкода та зазначення доказів, що підтверджують   позов.  Крім  того,  у  позовній  заяві  має  бути зазначено  розмір  відшкодування  моральної  шкоди  в грошовій або іншій  матеріальній  формі.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди позивачем не вказано, у чому  полягає  моральна шкода, завдана йому як юридичній особі, не визначено з чого виходив позивач при встановленні суми моральної шкоди.

Виходячи з наданих позивачем доказів суд встановив, що обставини, які свідчили б про приниження відповідачем ділової репутації приватного підприємства “Агентство нерухомості “Астерия”, посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, зниження престижу чи підрив довіри до його діяльності, відсутні.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 61 070,70 грн., як безпідставно отриманих по недійсній угоді та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Витрати позивача по сплаті державного мита та на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України при відмові у позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82, 84-85  Господарського процесуального кодексу України суд

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Суддя                                                                                             Н.Г.Шевчук

Рішення оформлено відповідно до вимог статті 84 Господарського

процесуального кодексу України  і підписано 29.10.2007.