ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2007 р.
№ 35/70

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

В. Овечкін  –головуючого,

Є. Чернов –доповідач
В. Цвігун

розглянув касаційну скаргу

Спільного підприємства "Партнер"

на постанову
Київського апеляційного господарського суду
від 17 травня 2007 року

у справі
№ 35/70 господарського суду м. Києва

за позовом
прокуратури Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до
Спільного підприємства "Партнер"

про
звільнення незаконно зайнятої земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Києва від 15.03.2007 (суддя М.Літвінова) позовні вимоги про звільнення незаконно зайнятої земельної ділянки задоволені, відповідача зобов'язано звільнити земельну ділянку.

Рішення суду мотивовано тими обставинами, що відповідач безпідставно займає та використовує земельну ділянку під автостоянку, тому відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2007 (судді: О.Моторний, В.Кошіль, С.Алданова) рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін з аналогічних мотивів та підстав.

Відповідач у касаційній скарзі просить апеляційну постанову та рішення скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Скаржник вважає, що він має право користуватися спірною земельною ділянкою відповідно до рішення Ленінградської ради народних депутатів м. Києва № 378 від 30.11.94 згідно з яким вирішено утворити тимчасовий відкритий майданчик для зберігання автомобілів, що перебувають у власності громадян району; відповідач лише облаштував автостоянку за кошти власників транспортних засобів і не є її власником; питання щодо відведення земельної ділянки відповідачу знаходиться на стадії опрацювання в Головному управлінні архітектури, містобудування та дизайну міського середовища м. Києва; рішення суду про звільнення земельної ділянки впливає на права третіх осіб –власників автотранспортних засобів, які зберігаються на автостоянці, які не були залучені до участі у справі, прокурор безпідставно без належних повноважень звернувся з даним позовом.

Сторони не скористалися передбаченим процесуальним законом правом на участь свого представника в судовому засіданні.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18.05.2006 № 669/26 спірна земельна ділянка на якій розташована автостоянка, використовується відповідачем без правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 33 ГПК України обов’язок доведення обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на сторону.

Відповідач не спростував обставин відсутності у нього передбачених вищенаведеними нормами права правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, висновки господарських судів попередніх інстанцій про безпідставність знаходження відповідача на спірній земельній ділянці правомірні.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

З огляду на встановлений судом факт використання відповідачем спірної земельної ділянки без достатніх правових підстав, що відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку належним чином не спростовано, висновки суду про задоволення позову щодо зобов’язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку правомірні.

Твердження скаржника про те, що правомірність користування земельною ділянкою грунтується на рішенні Ленінградської ради народних депутатів м. Києва № 378 від 30.11.94 не може бути прийняте до уваги, оскільки зазначеним рішенням не вирішувалося питання щодо передачі у користування відповідача спірної земельної ділянки.

На час прийняття відповідно рішення був чинним Земельний кодекс України 1990 року, статтею 22 якого передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно із ст.ст. 23, 24 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів; право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди оформляється договором, тобто, правовою підставою користування земельною ділянкою є державний акт або договір оренди земельної ділянки.

Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, встановлених обставин та висновків господарських судів попередніх інстанцій не спростовують, на вирішення спору по суті не впливають та грунтуються на неправильному розумінні й тлумаченні норм чинного законодавства

Виходячи з викладеного, керуючись  ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111  ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2007 та рішення господарського суду м. Києва від 15.03.2007 у справі № 35/70 господарського суду м. Києва залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий                                                                                             В. Овечкін

судді                                                                                                         Є. Чернов

В. Цвігун