ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.09.07 р.                                                                               Справа № 11/337пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., суддів Морщагіної Н.С. та Новікової Р.Г., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою відкритого акціонерного товариства „Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” (представники Алхімова С.О., довіреність від 26.12.06 року, та Чомаєва І.А., довіреність від 22.11.06 року) до колективного спеціалізованого підприємства з ремонту металургійних печей та устаткування „Донбасдомнаремонт” (представник Богданов Г.Г., довіреність від 04.07.07 року) про зобов’язання відповідача прийняти у позивача архівні документи за особовим складом СУ-3 та СУ-5 КСП „Донбасдомнаремонт” згідно описів, складених позивачем, -

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” (далі – Комбінат) звернулося до суду з позовом до колективного спеціалізованого підприємства з ремонту металургійних печей та устаткування „Донбасдомнаремонт” (далі – Підприємство) про зобов’язання відповідача прийняти у позивача архівні документи за особовим складом колишніх структурних підрозділів СУ-3 та СУ-5 Підприємства згідно описів, складених позивачем.

Позовні вимоги Комбінату ґрунтуються на тому, що згідно договору  купівлі-продажу від 31.03.95 року та договору купівлі-продажу № 883-04/07 від 18.06.96 року Підприємство продало Комбінату майнові комплекси власних структурних підрозділів СУ-3 та СУ-5, наразі працівники зазначених СУ-3 та СУ-5 перейшли на роботу до Комбінату у новостворені цех по ремонту устаткування аглофабрики та цех по ремонту металургійного устаткування № 4. Через усну домовленість між керівництвом Комбінату та Підприємства про компенсування витрат Пенсійного фонду України з доставки та виплаті пенсій колишнім працівникам СУ-3 та СУ-5, в 1997 році Комбінату були передані всі архівні документи по СУ-3 та СУ-5 Підприємства у період з 1967 до 1996 років. Позивач вважає, що на підставі статей 1 та 32 Закону України „Про національний архівний фонд та архівні устави”, Підприємство має зберігати у себе всі архівні матеріали, накоплені під час його діяльності, тому вимагає зобов’язати відповідача прийняти назад зазначені архівні матеріали. При цьому позивач вважає, що невиконання відповідачем обов’язку щодо прийняття архівних справ та видачі відповідних довідок на отримання громадянами пенсій – порушує конституційне право громадян на пенсійне забезпечення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та надав деякі з витребуваних судом документів, у тому числі переліки осіб, які перейшли за переводом з Підприємства до Комбінату після продажу майнових комплексів за договорами купівлі-продажу від 31.03.95 року та № 883-04/07 від 18.06.96 року. Крім того, позивач надав документи, які стосуються правил діловодства на зазначеному суб’єкті господарювання.

Відповідач заперечив проти позову, зазначивши, що лист Комбінату № 15/176 від 02.06.97 року на адресу органів пенсійного фонду підтверджує бажання Комбінату здійснювати оплату витрат Пенсійного фонду України з доставки та виплаті пенсій колишнім працівникам СУ-3 та СУ-5 та факт правонаступництва Комбінатом обов’язків Підприємства в цій частині. До того ж, Підприємство вважає, що передбачивши в умовах договорів купівлі-продажу від 31.03.95 року та № 883-04/07 від 18.06.96 року (далі – Договори) зобов’язання Комбінату дотримуватися трудових прав осіб, які переводяться з СУ-3 та СУ-5, позивач став правонаступником Підприємства в частині пенсійного забезпечення колишніх працівників СУ-3 та СУ-5. Відповідач вважає, що строк позовної давності по вимогах щодо повернення архівних документів – минув, а думка Архівного відділу Маріупольської міської ради щодо необхідності повернення архівних справ Підприємству, викладена у листі 20.07.06 року № 2458, є безпідставною.

В судовому засіданні 13.09.07 року оголошувалась перерва з 1445 до 1600.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Комбінату не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши Договори, з яких виникли цивільні права та обов’язки продавця Підприємства та покупця Комбінату, суд дійшов висновку, що укладені між сторонами угоди за своїм змістом та своєю правовою природою є договорами купівлі-продажу, які підпадають під правове регулювання норм статей 224-240 ЦК УРСР.

Таким чином, в силу статті 224 ЦК УРСР та змісту Договорів, продавець Підприємство зобов’язався передати у власність покупця Комбінату майнові комплекси Маріупольських спецуправлінь №№ 3 та 5, а Комбінат зобов’язався прийняти ці майнові об’єкти і сплатити за них грошову суму 129’466’200’000 крб. Додатково Комбінат взяв на себе зобов’язання щодо гарантування персоналу СУ-3 та СУ-5, які переводяться на роботу до Комбінату, дотримання їх прав та інтересів згідно чинного законодавства та щодо гарантування здійснення повноважень відносно їх власності в майні Підприємства.

Згідно наданих суду переліків, переводом (в порядку пункту 5 статті 36 КЗпП України) з Підприємства на Комбінат перешли 471 працівників СУ-3 та 260 працівників СУ-5. Додатково незначна кількість працівників звільнилася з Підприємства після укладення Договорів за власним бажанням, деякі з яких згодом працевлаштувалися на Комбінат.

Згідно двосторонніх актів приймання-передачі, наданих відповідачем, з метою дотримання законодавства щодо порядку ведення трудових книжок та дотримання вимог кадрового діловодства (постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.93 року № 301 „Про трудові книжки працівників”), Підприємство передало, а Комбінат прийняв 261 трудову книжку та 261 особову картку працівників СУ-5, а також 462 трудові книжки працівників СУ-3.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт та пояснювали причини прийняття-передачі 15’827 архівних справ Підприємства до Комбінату (зокрема, 11’299 справ по СУ-3 та 4’528 справ по СУ-5) – суду не надано.

Досліджуючи зміст матеріалів справи № 11/337пн, зокрема, Договорів та листування між сторонами, суд не встановив переконливих доказів наявності усної домовленості між Комбінатом та Підприємством щодо передачі Комбінату 15’827 архівних справ Підприємства, що тягнуло би за собою певні юридичні наслідки. Жодний документ також не підтверджує причини наявності зазначених документів у розпорядженні Комбінату та джерела їх набуття.

Невідомість джерел походження архівних документів, які позивач вимагає передати відповідачу, а також відсутність документів (актів приймання-передачі тощо), які би давали змогу належним чином ідентифікувати всі 15’827 архівних справ, як таких, що створені Підприємством та колись були на законних підставах передані Комбінату – позбавляє суд будь-якої гіпотетичної можливості задовольнити вимоги щодо повернення зазначених документів Підприємству.

Окрім того, приписи статті 32 Закону України „Про національний архівний фонд та архівні устави”, які є основним правовим підґрунтям заявленого позову, передбачають обов’язок юридичної особи забезпечити схоронність та збереженість документів, створених під час їх діяльності, а не обов’язок приймати від інших юридичних осіб на зберігання всі документи, які колись створені Підприємством. З огляду на наведене, суд вважає позов також позбавленим і належних правових підстав, оскільки чинне цивільне законодавство передбачає правовий інститут набуття та збереження майна без достатніх правових підстав (глава 83 ЦК України), в якому передбачено право, а не обов’язок управленої сторони приймати безпідставно набуте іншим суб’єктом майно. Таким чином, суд теоретично не вправі застосовувати такий спосіб захисту цивільного права, як зобов’язання управненої сторони приймати майно, безпідставно набуте іншою стороною, через що суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими з правової точки зору.

261 трудову книжку та 261 особову картку працівників СУ-5, а також 462 трудові книжки працівників СУ-3, які передані Комбінату згідно двосторонніх актів приймання-передачі після укладення Договорів, позивач не вправі повертати Підприємству, оскільки це порушить трудові права працюючих на Комбінаті працівників та суперечитиме приписам статті 48 КЗпП України та встановленому Кабінетом Міністрів України порядку ведення зазначених книжок.

Посилання сторін на правовідносини, пов’язані з пенсійним забезпеченням колишніх та теперішніх працівників Комбінату та Підприємства – судом до уваги не беруться, оскільки зазначені правовідносини мають опосередковане відношення до предмету спору щодо зобов’язання прийняти певне майно, до того ж, згідно приписів статті 12 ГПК України та статті 17 КАС України питання пенсійного забезпечення та пов’язаних з цим правовідносин мають вирішуватися не господарськими судами, а в порядку адміністративного судочинства.

Листом № 15/176 від 02.06.97 року Комбінат проінформував Іллічівський районний відділ Пенсійного фонду України про те, що згідно Договорів СУ-5 та СУ-3 Підприємства увійшли до складу Комбінату, у зв’язку з чим повідомлення про суми плати на покриття витрат Пенсійного фонду по виплаті пенсій, призначених згідно пунктів Б-З статті 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення” трудящим СУ-3 в кількості 36 осіб та трудящим СУ-5 в кількості 15 осіб слід надсилати на Комбінат.

Втім, згідно розділів 1 та 6 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.03 року № 21-1, обов’язок відшкодування витрат Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах (відносно переведених працівників) – покладений саме на роботодавця, тобто на Комбінат, до якого переводом перешли 471 працівників СУ-3 та 260 працівників СУ-5, трудові книжки та особові картки яких передані Комбінату Підприємством згідно двосторонніх актів приймання-передачі.

З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги позбавленими правових та доказових підстав. Клопотання відповідача про застосування позовної давності (як підстави для відмови у задоволенні позову) – не може бути задоволене, оскільки суд відмовив у позовних вимогах по суті.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на позивача.

На підставі означених норм матеріального права, керуючись ст.ст.1, 21, 22, 33, 36, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову відкритого акціонерного товариства „Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча” до колективного спеціалізованого підприємства з ремонту металургійних печей та устаткування „Донбасдомнаремонт” про зобов’язання відповідача прийняти у позивача архівні документи за особовим складом СУ-3 та СУ-5 КСП „Донбасдомнаремонт” згідно описів, складених позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя

Суддя                                                              Морщагіна Н.С.

Суддя                                                              Новікова Р.Г.

Надруковано у 3 примірниках:

1 – позивачу

2 – відповідачу

3 – господарському суду Донецької області