ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.07
Справа №АС12/276-07.

За позовом: Сумської міжрайонної державної податкової інспекції

до   відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтрейд ЛТД»,

м. Київ;

2. Відкритого акціонерного товариства «Сумсько-Степанівського

цукрокомбінату», смт. Степанівка Сумського району

про визнання недійсним договору та стягнення 593 447 грн. 82 коп.

СУДДЯ    КОСТЕНКО Л. А.

Представники сторін:

Від позивача         Коваленко Л.М.

Від 1-го відповідача:   не прибув

Від 2-го відповідач: Бурлака А.Т. (довіреність б/н від 01.01.2005р.)

За участю секретаря судового засідання Бардакової О.М.

Предмет спору: Позивач звернувся з позовом про визнання господарського зобов’язання визначеного в договорі на постачання природного газу № 14-09-05/149 від 08.08.2005р., укладеного між  ТОВ «Газтрейд ЛТД» та ВАТ «Сумсько-Степанівським   цукрокомбінатом» недійсним на підставі його укладення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства у відповідності до вимог ст. 207 Господарського кодексу України стягнути з першого відповідача на користь другого відповідача, а з останнього в доход держави  - 593447 грн. 82 коп. кошти, отримані від виконання господарського зобов’язання.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що зазначені зобов’язання не відповідають вимогам закону, Статут ТОВ «Газтрейд ЛТД» визнано недійсним,  тому він позбавлений прав набувати цивільних прав та обов’язків.

Перший відповідач - ТОВ «Газтрейд ЛТД»  в судове засідання не з’являвся, відзиву на позовну заяву не подав.

Другий відповідач - ВАТ «Сумсько-Степанівський   цукрокомбінат» вимоги не  визнає, посилаючись на їх необґрунтованість та на те що він уклав угоду з дотриманням вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України  розгляд справи відкладався з 21.05.2007р. до 14.06.2007р., з 14.06.2007р. до 05.07.2007р., у розгляді справи оголошувалася перерва з 05.07.2007р. до до 11 години 26.07.2007р.  16.07.2007р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників  сторін, суд встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газтрейд ЛТД» ( в подальшому – 1-й відповідач) зареєстроване Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією, як юридична особа, 01 жовтня 2001 року 1-й відповідач є платником податку на додану вартість, що підтверджується Свідоцт вом про реєстрацію платника податку на додану вартість за № 37103570.

Відкрите акціонерне товариство «Сумсько-Степатавській  цукрокомбінат» (в подальшому - 2-й відповідач) зареєстроване Сумською райдержадміністрацією  як суб'єкт підприємницької діяльності - юридична особа,  10 липня  1998 року, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію  та внесено до ЄДРПОУ, про що свідчить довідка статистичного управління за № 10/16.

2-й відповідач є платником податку на додану вартість, що підтверджу ється Свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість за № 25640757 від 22.07.1997р.

08 серпня 2005 року між 1-м відповідачем та 2-м відповідачем була укладена  угода (договір на постачання природного газу № 14-09-05/149), відповідно  до якої 1-й відповідач (Постачальник) взяв на себе господарське зобов’язання  продати 2-му відповідачу (Покупцю) в 2005 році природний газ, а 2-й  відповідач -прийняти та оплатити газ на умовах зазначеного договору.

На виконання укладеної угоди, 1-й відповідач передав 2-му відповідачу протягом 2005 року природний газ на суму 593 447 грн. 82 коп., що підтверджується    первинними   бухгалтерськими   документами   (актами   прийому-передачі та податковими накладними), а саме:

-          в вересні     - на суму     6 849,37 грн., в т.ч. ПДВ -   1 141,56 грн.

-          в жовтні     - на суму 586 598,45 грн., в т.ч. ПДВ- 97 766,41 грн.

Сумська міжрайонна державна податкова інспекція вважає, що дане господарське     зобов'язання,   що   виникло   з   договору   №   14-09-05/149   від 08.08.2005р. , який укладений між відповідачами, є таким, що укладене з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Таке твердження позивача ґрунтується на наступному:

Статут 1-го відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Газтрейд ЛТД" (), рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.01.2007 року по справі № 2-1587/15/2007р. визнано недійсним з моменту державної перереєстрації, тобто з 25.04.2005р., а також визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість № 37103570 від 15.07.2005р.  Таким чином, на думку позивача, визнано недійсним документ, який передбачає обсяг дієздатності підприємства, тобто після визнання недійсними установчих докумен тів 1-го відповідача він позбавлений права набувати цивільних прав та  обов’язків.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до ст.ст. 91, 92 Цивільного Кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється  з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Тобто, юридична особа стає правосубєктною з моменту створення, в момент реєстрації стає не тільки правоздатною, а й дієздатною і має можливість набувати цивільні права та обов’язки, здійснюючи їх через свої органи.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, поданого в судове засідання 26.07.2007р. позивачем, відносно першого відповідача – ТОВ «Газтрейд ЛТД» (ін. код 31627730) 03.04.2006р. державним реєстратором внесено запис до державного реєстру про припинення юридичної особи, згідно з судовим рішенням. Зазначена довідка видана станом на 19.06.2007р.

Таким чином, в період укладення договору на постачання природного газу № 14-09-05/149 від 08.08.2005р., який оспорює позивач, відповідачі були правосубєктними і мали цивільні права для укладення правочинів.

3 01.01.2004 року введено в дію Господарський кодекс України та Цивільний кодекс України. Стаття 4 Господарського кодексу України, передбачає розмежування відносин у сфері господарювання з іншими видами відносин, які не є предметом регулювання Господарського кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України.

Дії осіб спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, у тому числі набуття у однієї сторони та припинення у іншої сторони права власності на предмет угоди (правочину) регулюються Цивільним кодексом України. Визначення правочину даного у статті 202 Цивільного кодексу України та визначення господарського зобов'язання даного у статті 173 Господарського кодексу України є різними за своїм правовим змістом. Стаття 173 Господарського кодексу України, крім визначення господарського зобов'язання п.2 визначає основні види господарських зобов'язань, поділяючи їх на майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Стаття 175 Господарського кодексу України встановлює, що майново-господарськими визнаються цивільно - правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Вимоги щодо недійсності правочинів (угод) передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України. Пункт 1 статті 215 Цивільного кодексу України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Таким чином, саме стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та передбачає що:

По-перше зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК, іншим нормативним актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Пункт 2 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Пункт 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином з 01.01.2004 року правові підстави визнання недійсним правочину (угоди) регулюються чинним Цивільним кодексом України, та саме недодержання загальних вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину можуть бути підставою для звернення особи з вимогою про визнання правочину (угоди) недійсною та за наявності доведення позивачем такої обставини такі правочини (угоди) можуть бути визнані судом недійсними.

Щодо наслідків визнання правочинів (угод) недійсними,  суд вважає, що з 01.01.2004 року публічно - правові санкції визнання недійсною угоди, укладеної з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а саме: - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, із сфери цивільно-правового регулювання перенесені у сферу господарсько-правового регулювання та відповідно врегульовані у главі 22 Господарського кодексу України, яка встановлює порядок виконання господарських зобов'язань та їх припинення.

Стаття 202 Господарського кодексу України у якості однієї з підстав припинення господарського зобов'язання встановлює визнання його недійсним за рішенням суду та зазначає, що до відносин пов'язаних з припиненням господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 208 Господарського кодексу України встановлює виключно наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним.

Позивач не навів правових підстав визнання недійсними усних угод укладених між відповідачами, разом з тим, позивач просить суд застосувати до відповідачів правові наслідки недійсності господарського зобов’язання, передбачені статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Однак, правові наслідки недійсності правочину ( угоди ) можуть бути застосовані судом тільки у разі визнання правочину ( угоди ) недійсною з підстав встановлених Цивільним законодавством України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позовних вимог – відмовити.

2.          Порядок і строки апеляційного оскарження встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого, зокрема, заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі. Апеляційна  скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

3.          Відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,  якщо таку заяву не було подано. В разі подання  апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ                                                                          КОСТЕНКО Л. А.

Постанова в повному обсязі складена та підписана  30.07.2007р.