ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 41/104-07

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    Кузьменка М.В.,

судді                                        Васищак І.М.,

судді                                        Палій В.М.,

розглянувши    касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства

"Нікопольський завод феросплавів"

на                    рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.04.2007р.

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від 03.07.2007р.

у справі          №41/104-07

за позовом     Відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

до                       1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдінг систем";

2) Відкритого акціонерного товариства "Ясиновський коксохімзавод"

про                      стягнення 2 262,86 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача:  Переяславська М.В. (довіреність у справі),

від відповідача 1: не з'явився,

від відповідача 2: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтертрейдінг систем" та Відкритого акціонерного товариства "Ясиновський коксохімзавод" і просило суд стягнути з останніх 2 262,86 грн. вартості вагової недостачі коксової продукції, з урахуванням ПДВ та залізничного тарифу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач 1, як постачальник продукції, не виконав належним чином умови укладеного між позивачем та відповідачем 1 договору поставки №31-05/05-01/1998 від 21.06.2005р., та поставив продукцію у кількості меншій ніж вказано у сплаченому позивачем рахунку та супроводжувальних документах. Відповідач 2, як вантажовідправник, порушив вимоги статті 24 Статуту залізниць України, неправильно зазначивши у накладній вагу вантажу у кількості, яка не відповідає фактичній вазі, тобто фактично відвантажив продукцію у меншій кількості, ніж вказана у залізничних накладних.

На підтвердження факту недостачі продукції у кількості 3,9 т позивачем наданий акт №3970/2 від 09.11.2005р., складений комісією по прийманню продукції.

Відповідач 1, заперечуючи заявлений позов, посилається на його безпідставність.

Відповідач 2 також позовні вимоги не визнає, посилаючись на порушення позивачем правил приймання продукції по кількості, передбачених Інструкцією П-6, та вважає подані позивачем докази неналежними.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.04.2007р. (суддя Е.В.Орєшкіна), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2007р. (головуючий, суддя Прудніков В.В., судді Герасименко І.М., Ясир Л.О.), в позові відмовлено.

Вказані рішення та постанова мотивовані недоведеністю позивачем факту наявності недостачі по спірним відправкам.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції,  позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача 2 суми вагової недостачі продукції у розмірі 2 262,86 грн.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами ч.1 п.14  Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р. №П-6 (далі Інструкція П-6).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що не підлягає  задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи даний спір по суті заявлених вимог, господарськими судами встановлено, що між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір поставки №31-05/05-01/1998 від 21.06.2005р. за умовами якого, відповідач 1 прийняв на себе зобов’язання передати позивачу коксову та вугільну продукцію, асортимент, ціна та кількість якої вказані в специфікаціях (додатках до договору), що є його невід'ємними частинами, а позивач –прийняти вказану продукцію та здійснити її оплату.

Пунктом 4.2. договору сторони передбачили, що приймання товару за кількістю має відбуватися згідно Інструкції П-6.

Сторонами узгоджено, що у випадку виявлення недостачі товару при прийманні його вантажоотримувачем (позивачем) виклик представників продавця (відповідача 1) та вантажовідправника (відповідача 2) є обов'язковим.

На виконання умов вказаного договору 08.11.2005р. за залізничними накладними №52790974, №52790966, №52790969 на адресу позивача від відповідача 2 (вантажовідправника) надійшов вантаж –коксова продукція.

Виставлені відповідачем 1 рахунки-фактури №1773, №1775 від 11.11.2005р. сплачені позивачем у повному обсязі.

Вагони у спірних відправках прибули у справному стані, без ознак втрати, розкрадання, у зв’язку з чим були видані позивачу без перевірки ваги згідно ст.52 Статуту Залізниць України.

При перевантаженні продукції позивачем виявлена невідповідність кількості  вантажу в вагонах з даними в накладних.

При прийманні позивачем продукції у вагонах №66550641, №67609776, №67358242 за участю представника громадськості була встановлена недостача вантажу у загальній кількості 3,9 тон з урахуванням норми природної втрати 1%, про що складено акти про приймання продукції по кількості №3970/1  від 08.11.2005р., №3970/2 від 09.11.2005р. Причиною недостачі зазначено неправильне визначення вантажу відправником.

Проте, як зазначено судами, в порушення п.25 Інструкції П-6 в актах не вказано вартості продукції, якої не вистачає.

Пунктом 13 Інструкції П-6 визначено, що кількість отриманої продукції при прийманні повинна визначатися в тих же одиницях вимірювання, які вказані в супровідних документах. В вищезазначених залізничних накладних вага продукції вказана в кілограмах, тоді як в актах приймання –в тонах.

Пунктом 14 Інструкції П-6  передбачено, що перевірка ваги нетто здійснюється в порядку, встановленому стандартами, технічними умовами та іншими обов’язковими для сторін правилами.

У разі неможливості переваги продукції без тари визначення ваги нетто здійснюється шляхом перевірки ваги брутто в момент отримання продукції і ваги тари після звільнення її із-під продукції. Результати перевірки оформляються актом.

В акті про результати перевірки ваги тари зазначається також вага нетто продукції, визначена шляхом вирахування із ваги брутто ваги тари.

Визначення ваги нетто шляхом вирахування ваги тари і ваги брутто по даним, зазначеним у супровідних та транспортних документах, без перевірки фактичної ваги брутто і ваги тари не допускається.

Як встановлено судами, позивач, у порушення вказаних вимог, акт про вагу тари не склав, що є порушенням умов пункту 14 Інструкції П-6. З акту приймання продукції не вбачається, що позивач визначив вагу нетто вантажу визначеним названою Інструкцією способом. Тому акти приймання продукції по кількості, якими позивач обґрунтовує позов, не можуть бути належними доказами.

Окрім того, судами встановлено, що позивач, всупереч п.4.2. договору та п.17 Інструкції П-6, не викликав належним чином представників відповідачів для участі у прийманні продукції за кількістю.

У своїй касаційній скарзі скаржник зазначає, що  відповідно до п.1 Інструкції  П-6, її положення застосовуються у випадках, коли стандартними, технічними умовами, Основними та Особливими умовами поставки чи іншими обов’язковими правилами не встановлено іншого порядку. У даному випадку, такими правилами, на думку скаржника, є Правила видачі вантажів, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, згідно п.22 яких, перевірка маси вантажу на станції призначення провадиться, як правило, таким саме способом, яким цю масу було визначено на станції відправлення. Зважування вантажів на вагонних вагах проводиться в порядку, передбаченому Правилами приймання вантажів до перевезення, затвердженими цим же наказом.  Пунктом 10 Правил приймання вантажів до перевезення зазначено перелік вантажів, маса тари яких може перевірятися перед навантаженням і після вивантаження. Коксова  продукція у цьому переліку не зазначена. Тому підстав, як стверджує скаржник, перевантажувати тару не має.

Колегія суддів вважає такі доводи скаржника помилковими, оскільки при укладенні договору поставки №31-05/05-01/1998 від 21.06.2005р. сторонами визначені умови приймання продукції згідно Інструкції П-6, пункт 14 якої передбачає обов’язковість складання акта про вагу тари.

Правила видачі та приймання вантажів до перевезення, на які посилається скаржник, не мають імперативного характеру, тобто лише допускають можливість визначення маси тари, в окремих випадках, за трафаретом на вагоні.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов’язки сторін у справі та складаються з фактів, - підстав позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує  заперечення проти позову.

Згідно ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть  підтверджуватись іншими засобами доказування.

В супереч приписам названих статей позивач не довів належними доказами, що недостача товару сталася з вини відповідачів.  Як свідчать матеріали справи та встановлено судами двох інстанцій  саме позивач не дотримався обумовленого договором поставки №31-05/05-01/1998 від 21.06.2005р. порядку приймання продукції за кількістю, чим позбавив себе можливості надати суду докази, що мали засвідчити наявність недостачі вантажу.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваних рішення та постанови.

Інші доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.1115, 1117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 03.07.2007р. у справі №41/104-07  - без змін.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій