ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

30.05.07                                                                                           Справа  № 5/1706-13/290А

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді                                                   Процика Т.С.

суддів                                                             Галушко Н.А.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового засідання Болехівській І.В.

розглянув           апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова, м.Львів (далі ДПІ у Шевченківському районі м.Львова) від 29.11.2006р. №27275/10-010

на постанову           Господарського суду Львівської області від 20.11.2006 року

у справі           № 5/1706-13/290А

за позовом:           Товариства з обмеженою відповідальністю „Геос-Львів”, м.Львів (далі ТзОВ “Геос-Львів”)

до відповідача ДПІ у Шевченківському районі м.Львова

про           скасування податкових повідомлень-рішень №/019473, №/019474, №/019475 від 16.08.2006р.

за участю представників сторін:

від позивача           - Семенюта Д.В. –представник;

від відповідача           - Мельничук В.А. –головний державний податковий інспектор юридичного відділу, Любушкіна Л.В. –головний державний податковий ревізор-інспектор відділу контрольно-перевірочної роботи, Палій Ю.В. –старший державний податковий інспектор юридичного управління ДПА у Львівській області, Турколяк А.І. –начальник інспекції.

Особам, які беруть участь у справі, права і обов’язки, передбачені ст.ст.27, 29, 49, 51, 59 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), роз’яснено. Заяв про відвід суддів не поступало.

Постановою Господарського суду Львівської області, колегією суддів у складі головуючого судді Станька Л.Л., суддів Березяк Н.Є., Ділай У.І., від 20.11.2006 року  у справі № 5/1706-13/290А адміністративний позов задоволено повністю, скасовано податкові повідомлення-рішення №/019473, №/019474, №/019475 від 16.08.2006р.

Постанова суду мотивована тим зокрема, що спірні податкові повідомлення-рішення ДПІ у Шевченківському районі м. Львова не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим в судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів, видані всупереч нормам чинного законодавства, і тому порушують права позивача, що є підставою для їх скасування.

Не погоджуючись з  постановою Господарського суду Львівської області від 20.11.2006р. у справі №5/1706-13/290А, ДПІ у Шевченківському районі м. Львова оскаржила дане судове рішення в апеляційному порядку, просить скасувати постанову суду першої інстанції у даній справі та постановити нове рішення у справі №5/1706-13/290А, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі та доповненні до апеляційної скарги відповідач вказує, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, зокрема,  з наступних підстав.

Судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови не враховано, що позивачем в порушення пп.4.1.1 п.4.1 ст.4, пп.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не включено до складу валового доходу суму 12131793,00грн., а також в порушення пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» занижено податкове зобов’язання по податку на додану вартість на 2259994,00 грн.

Відповідач наголошує, що судом першої інстанції безпідставно було зроблено висновок про відсутність порушень в діях позивача при коригуванні ним валового доходу згідно норми п.5.10 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та при коригуванні суми податкового зобов’язання по податку на додану вартість згідно норми п.4.5 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість»у зв’язку із поверненням позивачу раніше реалізованих ним товарів, адже в даному випадку жодної зміни суми компенсації за реалізовані позивачем товари не відбулось, оскільки кошти за повернутий покупцями товар відповідним контрагентам позивачем не повернуто.

ДПІ у Шевченківському районі м. Львова відзначає, що суми коштів, які не були повернені позивачем покупцям в тому податковому періоді, в якому був повернутий товар, слід трактувати як подію, що сталася раніше, в контексті визначення дати збільшення валового доходу та дати збільшення податкового зобов’язання з податку на додану вартість позивача, а саме як зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу.

Крім того, скаржник вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про безпідставність встановленого перевіркою факту заниження позивачем валового доходу на 3243576,03грн. за реалізований товариству з обмеженою відповідальністю товар –шкірсировину в кількості 69440,72кг згідно з накладною № ГЛ 0000001 від 31.1.2005р. Відповідач вважає, що задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що вказана накладна є накладною на внутрішнє переміщення, якою ТзОВ «Геос-Львів»передало ТзОВ «Дельта-Інвест»шкіряний напівфабрикат «вет-блу», який виготовлений для ТзОВ «Дельта-Інвест»із шкірсировини замовника за договором на переробку №10/03/1 від 03.10.2005р. (акт приймання-передачі робіт №1031-8). Однак, на думку ДПІ у Шевченківському районі м. Львова, у даному випадку наявним є факт виникнення першої події, яка полягає у передачі позивачем ТзОВ «Дельта-Інвест»права власності на шкіряний напівфабрикат «вет-блу» вартістю 3243576,03грн без ПДВ, що підтверджується накладною № 0000001 від 31.10.2005р., та створює обов’язок включення зазначеної суми до складу валового доходу.

Також, відповідач зазначив, що в ході розгляду справи судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги акт обстеження від 20.06.2006р., складений під час проведення перевірки, який підтверджує, що обладнання, отримане позивачем в оренду від ТзОВ «Тур-Транс»за договором найму обладнання від 04.01.2006р., не монтувалось, зберігалось у розібраному вигляді та не використовувалось позивачем у виробничому процесі, що свідчить про неправомірність віднесення позивачем до складу валових витрат в І кварталі 2006 року суми орендної плати за користування вказаним обладнанням в розмірі 16666,67грн.

Скаржник також вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним донарахування позивачу збору за право використання місцевої символіки на 14321,70 грн. Оскільки, відповідно до п.1.3 ст.1 Положення про збір за право використання місцевої  символіки, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 1492 від 24.06.2004 року, платниками збору є юридичні особи, включаючи підприємства з іноземними інвестиціями, а також окремі громадяни, які у встановленому порядку займаються підприємницькою діяльністю і використовують місцеву символіку з комерційною метою. Пунктом 4.2 ст.4 вказаної ухвали передбачено, що об’єктом обкладання збором для суб’єктів підприємницької діяльності-юридичних осіб, які використовують місцеву  символіку з комерційною метою у виробництві окремих видів продукції (товарів, робіт, послуг), є чистий дохід (виручка) від реалізації цієї продукції (товарів, робіт, послуг).

Відповідач вказує, що підтвердженням факту використання місцевої символіки позивачем в комерційних цілях є отриманий ним дозвіл Управління економіки Львівської міської ради № 51 від 08.12.2003р. на право використання місцевої символіки, а саме слова «Львів».

Позивач у запереченні на апеляційну скаргу та представник позивача в судовому засіданні заперечують проти доводів апеляційної скарги, вважають постанову Господарського суду Львівської області від 20.11.2006р. у даній справі законною та обґрунтованою, винесеною на підставі правильно встановлених обставин справи з повним додержанням норм матеріального та процесуального права, і тому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду –без змін.

Обставини, що мають значення для справи, які встановлені судом першої інстанції.

Позивач подав позов до господарського суду про скасування податкових повідомлень-рішень, прийнятих ДПІ у Шевченківському районі м. Львова № /019473, № /019474, № /019475 від 16.08.2006р.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Львова проведено виїзну планову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Геос-Львів» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2005р. по 31.03.2006р., за результатами якої складений Акт від 04.08.2006р. №163/23-031/30539282 (далі Акт перевірки).

На підставі Акту перевірки ДПІ у Шевченківському районі м.Львова згідно з пп.«б»пп.4.2.2 ст.4, пп.17.1.3, 17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов»язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та у відповідності до пп.пп.4.1.1, 4.1.6, п.4.1 ст.4, пп. 5.2.1 п.5.2, пп. 5.3.9 п.5.3 ст.5, пп. 11.3.1 п.11.3 ст.11, пп. 12.4.2 п.12.4 ст.12 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” прийнято податкове повідомлення-рішення №/019475 від 16.08.2006р. форми «Р», яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 6814531,13грн., в тому числі за основним платежем  3653614,73грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 3160916,40грн.

Також відповідачем на підставі Акту перевірки згідно з пп.«б»пп.4.2.2 ст.4, пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов»язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та у відповідності до пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, пп. 7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” прийнято податкове повідомлення-рішення №/019474 від 16.08.2006р. форми «Р», яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання з податку на додану вартість у розмірі 5817600,40грн., в тому числі за основним платежем  2908800,20грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 2908800,20грн.

Крім того, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №/019473 від 16.08.2006р. форми «Р», яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання зі збору за право використання місцевої символіки у розмірі 21482,40грн., в тому числі за основним платежем  14321,60грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 7160,80грн., на підставі зазначеного вище Акту перевірки згідно з пп.«б» пп.4.2.2 ст.4, пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов»язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та відповідно до ст.15 Закону України “Про систему оподаткування”, ст.12 Декрету Кабінету Міністрів України “Про місцеві податки і збори”.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заслухавши пояснення представників у судових засіданнях, суд встановив наступне.

Згідно із ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.1, п. 4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Акт перевірки, договори, акти виконаних робіт, накладні, видаткові накладні, платіжні доручення, податкові накладні, вантажно-митна декларація, які є у матеріалах справи, у даному випадку є належними та допустимими доказами у розумінні ст. 70 КАС України.

Апеляційний господарський суд при прийнятті ухвали у даній справі виходив з наступного.

1. Перевіркою встановлено, що позивачем в порушення пп.4.1.1 п.4.1 ст.4, пп.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не включено до складу валового доходу суми коштів фактично отримані на розрахунковий рахунок за раніше реалізовані і повернуті товари у розмірі 12131793,00 грн., внаслідок чого позивачем також в порушення пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість» занижено податкове зобов’язання по податку на додану вартість на 2259994,00 грн.

Судом встановлено, що згідно з видатковими накладними (повернення), які є в матеріалах справи, в період з 01.04.2005р. по 01.01.2006р. мало місце повернення позивачу його контрагентами-покупцями ТзОВ «Дельта-Інвест», ТзОВ «Корпорація КВН», ПП «Адамант», ТзОВ «Рікомм», ТзОВ «Торговий дім Ресурс Плюс»товарно-матеріальних цінностей, які були раніше реалізовані їм позивачем на виконання укладених між ними договорів купівлі-продажу.

Судом також встановлено, що кошти, отримані позивачем в якості оплати за товар, який був згодом повернутий йому покупцями згідно видаткових накладних (повернення), повернуті позивачем контрагентам в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи  платіжними  дорученнями.

Внаслідок повернення позивачу товарів його контрагентами-покупцями, позивачем було здійснено перерахунок валових доходів, а також податкових зобов’язань по податку на додану вартість.

Відповідач, обґрунтовуючи встановлення заниження позивачем  валового доходу у період з 01.04.2005р. по 01.01.2006р. на 1213793,00 грн., вважає, що Позивач неправомірно здійснив перерахунок валових доходів в порядку п.5.10 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки в даному випадку зміни суми компенсації за реалізовані товари не відбулося через те, що позивачем кошти за повернутий йому покупцями товар повернуті ним у періоді, охопленому перевіркою, відповідним контрагентам не в повному обсязі.

Відповідач вважає, що зазначені суми коштів, які не були повернені позивачем покупцям в тому податковому періоді, в якому був повернутий товар, слід трактувати як подію, що сталася раніше, в контексті визначення дати збільшення валового доходу позивача, а саме зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу. Підтвердженням цього, на думку відповідача, є та обставина, що суми коштів, які не були повернуті позивачем в тому податковому періоді, в якому йому був повернутий товар, обліковуються ним в бухгалтерському обліку на рахунку 6811 «Розрахунки за авансами одержаними».

Відповідно до пп. 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування  прибутку підприємств»валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Пунктом 5.10 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»передбачено, що у разі коли після продажу товарів (робіт, послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари (результати робіт, послуг) продавцю, платник податку - продавець та платник податку - покупець здійснюють відповідний перерахунок валових доходів або валових витрат (балансової вартості основних фондів) у звітному періоді, в якому сталася така зміна суми компенсації.

Таким чином, п.5.10 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»пов’язує необхідність проведення перерахунку валових доходів платником податку –продавцем та валових витрат платником податку –покупцем  не з фактом повернення продавцем коштів за повернуті йому покупцем товари, як вважає відповідач, а з фактом повернення проданих товарів чи права власності на такі товари (результати робіт, послуг) їх продавцю.

Відповідно до пп.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»датою збільшення валового доходу вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, у разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівку - дата її оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного надання результатів робіт (послуг) платником податку.

Згідно з ч.2 ст.1087 Цивільного кодексу України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов’язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі.

У відповідності до п.1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/8976) безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»первинний документ –документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Позивач заперечив факт зарахування коштів на його поточний рахунок в установі банку від контрагентів-покупців в якості попередньої оплати за товар, який підлягає продажу в майбутньому. Відповідачем таке заперечення позивача спростовано не було. Також відповідачем не було зроблено посилань на первинні документи, які підтверджують факт здійснення вказаних операцій.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що суми коштів, які не були повернуті позивачем покупцям в тому податковому періоді, в якому був повернутий товар, є не авансом, як стверджує відповідач, а заборгованістю, що виникла внаслідок повернення раніше реалізованого товару.

Тому, суд не погоджується з доводами відповідача, наведеними в апеляційній скарзі та доповненні до апеляційної скарги, щодо необхідності трактування дати виникнення сум заборгованості, які виникли внаслідок повернення раніше реалізованого товару як першої події, що сталася раніше, а саме зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, та вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача щодо невключення позивачем в податкових періодах з 01.04.2005р. по 31.03.2006р. до складу валових доходів суми 12 131 793,00 грн.

У відповідності до пп.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України «Про податок на додану вартість»об’єктом оподаткування є операції платників податку з продажу товарів (робіт, послуг) на митній території України.

Згідно з пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»датою виникнення податкових зобов’язань з продажу товарів (робіт, послуг) вважається дата, що припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу...; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) –дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Згідно з п.4.5. ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість»якщо після поставки товарів (послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за поставкою перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів особі, яка їх надала, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.

Відповідно до пп.4.5.1. п.4.5. ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість», якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов'язань за наслідками податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок, та надсилає отримувачу розрахунок відкоригованого значення податку;

б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за наслідками такого податкового періоду у разі, якщо він є зареєстрованим як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв'язку з отриманням таких товарів (послуг).

Судом встановлено, що позивачем у відповідності до  пп.4.5.1. п.4.5. ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість»після кожного повернення йому товару від контрагентів-покупців, підтвердженого матеріалами справи, було зменшено суму податкових зобов’язань з податку на додану вартість з розрахунку суми податку, включеного до вартості поверненого товару, що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних.

Враховуючи помилковість доводів відповідача щодо необхідності трактування дати виникнення сум заборгованості, які виникли внаслідок повернення раніше реалізованого товару як першої події, що сталася раніше, а саме зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості тверджень відповідача в частині, що стосується встановленого відповідачем заниження позивачем податкового зобов’язання по податку на додану вартість на суму 2259994,00 грн.

2. Перевіркою встановлено, що позивач в порушення пп.4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не відобразив у складі валових доходів у ІV кварталі 2005 року дохід у сумі 3 243 576,03 грн. за реалізований Товариству з обмеженою відповідальністю «Дельта-Інвест»товар –шкірсировину в кількості 69440,72 кг згідно з накладною № ГЛ 0000001 від 31.10.2005р., а також, як наслідок цього, позивачем в порушення вимог пп. 7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»занижено податкові зобов’язання з податку на додану вартість на 648 715,20 грн.

Відповідно до пп. 4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Відповідно до п.1.31. ст.1 згаданого вище Закону продаж товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову (відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари.

Судом встановлено, що згідно з договором на переробку №10/03/1 від 03.10.2005р. ТзОВ «Геос-Львів»як виконавець  зобов’язувалось здійснити переробку шкір великої рогатої худоби (далі ВРХ) до напівфабрикату «Вет-блу», а ТзОВ «Дельта-Інвест»як замовник зобов’язувалось прийняти напівфабрикат «Вет-блу»та оплатити вартість переробки.

На виконання вказаного договору згідно з накладними на внутрішнє переміщення № ДІ-0000001 від 03.10.2005р. та № ДІ-0000002 від 17.10.2005р. шкірсировина ВРХ в кількості 140556 кг поступила на виробництво ТзОВ «Геос-Львів»для переробки.

Згідно з накладною на внутрішнє переміщення № ГЛ-0000001 від 31.10.2005р. задокументовано переміщення товару «шкіряний напівфабрикат вет-блу із сировини замовника»в кількості 69440,720 кг зі складу відправника (виробництво ТзОВ «Геос-Львів») на склад одержувача (ТзОВ «Дельта-Інвест»). Підставою для проведення вказаної господарської операції та оформлення вказаної накладної на внутрішнє переміщення зазначено договір на переробку сировини №10/03/1 від 03.10.2005р. Оригінал вказаної накладної на внутрішнє переміщення оглянутий в судовому засіданні, а належним чином засвідчена копія долучена до матеріалів справи.

Актом  №1031-8 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 31.10.2005р. задокументовано, що позивачем проведено роботи по договору переробки сировини №10/03/1 від 03.10.2005р. Після переробки 140556 кг шкірсировини ВРХ вихід шкіряного напівфабрикату вет-блу становить 69440,72кг. Загальна вартість робіт (послуг) (без ПДВ) становить 256761,03 грн.

Відповідно до пп.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»датою збільшення  валового доходу вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, у разі продажу товарів за готівку –дата її оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої –дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) –дата фактичного надання результатів робіт (послуг) платником податку.

Крім того, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»передбачено, що датою виникнення податкових зобов’язань з продажу товарів (робіт, послуг) вважається дата, що припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу…; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) –дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Згідно з ч.2 пп.3.1.1 Акту перевірки (стор. 25 Акту) наведена вище операція відображена позивачем у складі валових доходів за 2005 рік. Інших взаємовідносин, окрім переробки сировини, між ТзОВ «Геос-Львів»та ТзОВ «Дельта-Інвест»не відбувалось.

Після дослідження та оцінки доказів, які підтверджують проведення вищенаведених господарських операцій, які мали місце між позивачем та ТзОВ «Дельта-Інвест», суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані господарські операції здійснені сторонами на виконання зобов’язань за договором на переробку №10/03/1 від 03.10.2005р. і не передбачають продажу товару.

Тому, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача щодо заниження позивачем валових доходів 2005 року в сумі 3243576,03 грн. та заниження позивачем  податкових зобов’язань з податку на додану вартість  на 648715,20 грн.

3. Перевіркою встановлено, що згідно з оборотно-сальдовою відомістю по рах.632 «Розрахунки з іноземними постачальниками»станом на 01.04.2005р. та 31.03.2006р. у ТзОВ «Геос-Львів»рахується кредиторська заборгованість у розмірі 34 645,00 грн., яку позивач в порушення пп. 4.1.6 абз.4 п.4.1 ст.4, пп.12.4.2 п.12.4 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не включило до складу валового доходу у І кварталі 2006р. внаслідок відсутності первинних документів, які підтверджують інформацію про постачальника (платіжне доручення, ВМД).

Судом встановлено, що згідно укладеного між  Компанією Systems Limited»(Великобританія) та ТзОВ «Геос-Львів»контракту №11/02-04 від 11.02.2004р. Компанія a Systems Limited»продала позивачу товар –вимірювальну машину для шкіряного напівфабрикату «вет-блю»марки WEGA NOVA3, 3200mm, бувшу у вжитку в зібраному стані, вартістю 6500 доларів США.

Факт ввезення вказаного обладнання на митну територію України підтверджується вантажною митною  декларацією  № 20003/4/103518 від 24.02.2004р.

Відповідно до абз.4 пп. 4.1.6 п.4.1. ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»валовий дохід включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум заборгованості, що підлягає включенню до валових доходів згідно з пунктами 12.3 та 12.4 цього Закону.

Відповідно до пп. 12.4.2 п.12.4 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»у разі коли за висновком відповідного уповноваженого органу, визначеного підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 цієї статті, обставини непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажору) носять тимчасовий характер і не впливають на дієспроможність дебітора сплатити заборгованість після їх закінчення, кредитор може надати претензію дебітору стосовно сплати зазначеної заборгованості. У випадку, якщо дебітор не погасив зазначену заборгованість або кредитор не звернувся з позовом до суду стосовно стягнення такої заборгованості протягом строків, визначених законодавством, валові доходи кредитора і дебітора збільшуються на суму зазначеної заборгованості.

Відповідач не вказав та не підтвердив наявність форс-мажору згідно висновку уповноваженого на те органу, не підтвердив спливу строків, визначених законодавством для стягнення такої заборгованості. Тому апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності та необґрунтованості застосування відповідачем норм  абз.4 пп.4.1.6 п.4.1 ст.4,  пп.12.4.2 п.12.4 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»при збільшенні позивачу валових доходів у І кварталі 2006 року на суму кредиторської заборгованості ТзОВ «Геос-Львів»перед компанією Systems Limited» у розмірі 34 645,00 грн. за придбаний  у лютому 2004 року товар.

4. Перевіркою встановлено, що позивач в порушення пп. 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» витрати на поліпшення основних фондів в сумі 81889,91 грн. неправомірно відніс до складу  валових витрат за 2005 рік.

Відповідно до пп. 5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Судом встановлено, що валові витрати позивача на поліпшення основних фондів у сумі 81889,91 грн. підтверджені в повному обсязі наступними первинними документами:

-  акт № ОУ-0000044 від 13.01.2005р. здачі-прийняття робіт (надання послуг), відповідно до якого ТОВ «Енергозберігаючі технології»здійснено монтаж тепломеханічного обладнання, а загальна вартість вказаних робіт становить 21456,00грн. (без ПДВ);

- акт № ОУ-0000045 від 13.01.2005р.  здачі-прийняття робіт (надання послуг), відповідно до якого ТОВ «Енергозберігаючі технології»проведено пусконалагоджувальні  роботи загальною вартістю 25039,17грн. (без ПДВ);

- видаткова накладна № ВнК12/0526-007 від 26.05.2005р., складена ЗАТ «Кабельелектро», відповідно до якої покупцю - ТзОВ «Геос-Львів»відвантажено електротовари на суму 11289,74грн. (без ПДВ);

- акт приймання виконаних робіт за березень 2004 року, отриманий ТзОВ «Геос-Львів»01.07.2005р. від підрядника ПП «Еріда», в якому відображено виконання підрядником робіт по тепловій ізоляції паропроводів і гарячої води загальною вартістю 24105,00 грн. (без ПДВ).

Належним чином завірені копії цих документів долучено до матеріалів справи.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності віднесення Позивачем до складу валових витрат у 2005 році вартості поліпшень основних фондів у сумі 81 889,91 грн.

5. Як вбачається з матеріалів справи, перевіркою було встановлено, що ТзОВ «Геос-Львів»в порушення пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” віднесло до валових витрат у І кварталі 2006 року 16 666,67 грн.

Згідно з пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Судом встановлено, що 04.01.2006р. між ТзОВ «Геос-Львів»та ТзОВ «Тур-Транс»був укладений договір найму обладнання, згідно з яким Наймодавець (ТзОВ «Тур-Транс») зобов’язується передати Наймачеві (ТзОВ «Геос-Львів») у користування за плату строком на один рік обладнання для шкіряної промисловості, а саме: дерев’яний барабан для відмоки і дублення (6 шт.), мездрильну машину Rizzi SC2 (1 шт.), мездрильну машину Poletto (1 шт.). Плата за користування обладнанням становить 10000,00 грн. в місяць, у тому числі ПДВ 1666,67 грн.

Згідно з актом прийому-передачі обладнання від 04.01.2006р. на виконання вищезазначеного договору ТзОВ «Тур-Транс»передало, а  ТзОВ «Геос-Львів»прийняло в найм вказане обладнання.

Підтвердженням того, що монтаж вказаного обладнання був проведений протягом січня 2006 року, є картки обліку встановлення устаткування №1, №2, №3.

Факт отримання позивачем у І кварталі 2006 року послуг з користування обладнанням загальною вартістю 16666,67 грн. (без ПДВ) підтверджують акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.01.2006р. № 3101/1, від 28.02.2006р. №2802/1.

Судом встановлено, що в ході перевірки ДПІ у Шевченківському районі м. Львова був складений акт обстеження від 20.06.2006р., згідно з яким обладнання, отримане позивачем в оренду від ТзОВ «Тур-Транс», знаходилось в розібраному вигляді.

Однак, акт обстеження від 20.06.2006 року не може бути належним доказом в частині тверджень відповідача про те, що орендоване обладнання не монтувалось, у зв’язку з чим у позивача були відсутні підстави для віднесення у І кварталі 2006 року до складу валових витрат сум орендної плати. Адже вказаний акт складений станом на 20.06.2006р. і тому може засвідчувати тільки стан обладнання на 20.06.2006р. і  не може підтверджувати чи спростовувати факт використання обладнання у січні та лютому 2006 року. Тим більше, з огляду на те, що факт проведення монтажу обладнання в січні 2006 року підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо правомірності включення позивачем до валових витрат у І кварталі 2006 року 16 666,67 грн. у відповідності до пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

6. Також, Актом перевірки встановлено, що ТзОВ «Геос-Львів»в порушення ст.15 Закону України «Про систему оподаткування», ст.12 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори»від 20.05.1993р. № 56-93 занизило нарахування збору за право використання місцевої символіки на 14321,70 грн.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про систему оподаткування»до місцевих зборів (обов’язкових платежів) відноситься збір за право використання місцевої символіки.

Згідно з ст.12 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори»від 20.05.1993р. № 56-93 збір за право використання місцевої символіки справляється з юридичних осіб і громадян, які використовують цю символіку з комерційною метою. Дозвіл на використання місцевої символіки (герба міста або іншого населеного пункту, назви чи зображення архітектурних, історичних пам'яток) видається відповідними органами місцевого самоврядування.

Стаття 18 вказаного Декрету передбачає, що органи місцевого самоврядування самостійно встановлюють і визначають порядок сплати місцевих податків і зборів відповідно до переліку і в межах установлених граничних розмірів ставок.

Відповідно до п.3.1 ст.3 Положення про збір за право використання місцевої  символіки, затвердженого  Ухвалою  Львівської міської ради № 1492 від 24.06.2004 року, платниками збору є юридичні особи, включаючи підприємства з іноземними інвестиціями, а також окремі громадяни, які у встановленому порядку займаються підприємницькою діяльністю і використовують місцеву символіку з комерційною метою.

Пунктом 4.2 ст.4 вказаної ухвали передбачено, що об’єктом обкладання збором для суб’єктів підприємницької діяльності-юридичних осіб, які використовують місцеву  символіку з комерційною метою у виробництві окремих видів продукції (товарів, робіт, послуг), є чистий дохід (виручка) від реалізації цієї продукції (товарів, робіт, послуг).

Судом встановлено, що позивачу був виданий дозвіл Управління економіки Львівської міської ради № 51 від 08.12.2003р. на право використання місцевої символіки, а саме слова „Львів”.

Однак, суд не погоджується із доводами відповідача про те, що зазначена обставина підтверджує факт використання позивачем місцевої символіки в комерційних цілях, оскільки наявність лише самого дозволу на право використання місцевої символіки  не означає, що таке її  використання з комерційною метою мало місце.

Відповідач не довів у судовому засіданні належними та допустимими доказами  факту використання місцевої символіки позивачем з  комерційною метою, зокрема при виробництві продукції (товарів, робіт, послуг), її маркуванні, розповсюдженні або у інший спосіб.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості висновку відповідача про заниження нарахування позивачем збору за право використання місцевої символіки в сумі 14321,70 грн.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність  рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Відповідач не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували правомірність прийняття оспорених податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський УХВАЛИВ:

Залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду –без змін.

Дана ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст.ст.212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дана ухвала складена в повному обсязі 03.07.2006р.

Головуючий суддя                                                                         Процик Т.С.

Судді                                                                                          Галушко Н.А.

Юрченко Я.О.