ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
УХВАЛА

23 лютого 2007 р.
№ 9/123

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Кравчука Г.А. –головуючого,

Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

перевіривши касаційну скаргу

Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Росія”, м. Новоукраїнка

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду
від 07.11.2005р.

у справі
№ 9/123

господарського суду
Кіровоградської області

за позовом
Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Росія”, м. Новоукраїнка

до
1). Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Росія”, м. Новоукраїнка
2). Новоукраїнської міжрайонної державної податкової інспекції, м. Новоукраїнка

про
визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та повернення всього отриманого за договорами, -

В С Т А Н О В И В:

Касаційна скарга Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Росія”, м. Новоукраїнка не може бути прийнята до розгляду, оскільки вона не відповідає вимогам розділу ХІІ1 Господарського процесуального кодексу України з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1113 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до скарги не додано доказів надіслання її копії іншій стороні (сторонам) у справі.

Як вбачається з матеріалів справи №9/123, позов в ній пред’явлений Сільськогосподарським виробничим кооперативом “Росія”, м. Новоукраїнка, до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Росія”, м. Новоукраїнка та Новоукраїнської міжрайонної Державної податкової інспекції, м. Новоукраїнка.

Згідно ч. 1 ст. 1111 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, надсилає іншій стороні у справі копії касаційної скарги і доданих до неї документів, які у цієї сторони відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 111 цього Кодексу до скарги додаються докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі.

Як вбачається із змісту, зокрема першого і останнього аркушів касаційної скарги Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Росія”, м. Новоукраїнка, копію касаційної скарги було надіслано лише одному з відповідачів –Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю “Росія”, м. Новоукраїнка, що підтверджується відповідною поштовою квитанцією, доданою до касаційної скарги. Разом з тим, як також вбачається з касаційної скарги, копію цієї касаційної скарги відповідачеві-2 – Новоукраїнській міжрайонній державній податковій інспекції, м. Новоукраїнка –надіслано не було, а докази надіслання зазначеної копії касаційної скарги відповідачеві-2 по справі в матеріалах вказаної касаційної скарги відсутні.

Ненаправлення копії касаційної скарги відповідачеві-2, що підтверджується відсутністю відповідних доказів та відомостями, зазначеними в касаційній скарзі, є порушенням вимог, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, та є перешкодою для порушення та здійснення касаційного провадження.

Зважаючи на викладене колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що вказана обставина є підставою для повернення касаційної скарги відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1113 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, касаційна скарга Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Росія”, м. Новоукраїнка не може бути прийнята до розгляду, оскільки держмито з неї сплачено не у встановленому розмірі, виходячи з наступного.

Так, до касаційної скарги доданий примірник квитанції №96 від 05.02.2007р. про сплату 850 грн. державного мита з касаційної скарги на рахунок УДК в м. Києві.

Як вбачається з матеріалів справи №9/123, позов заявлений про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладених між позивачем і відповідачем-1, та повернення всього отриманого за договорами. Предметом спірних договорів є нерухоме майно на суму         3 128 163, 60 грн. та 1 336 531, 02 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 18 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” позови про визнання недійсними угод оплачуються державним митом залежно від вартості відшукуваного майна або розміру грошових сум, обумовлених угодою.

Згідно ст. 46 Господарського процесуального кодексу України державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Відповідно до п. 36 Інструкції “Про порядок обчислення та справляння державного мита”, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22 квітня 1993 р. N 15, позовні заяви по спорах, які виникають при укладенні, зміні або розірванні господарських договорів, що носять одночасно майновий характер, до яких включено вимоги про стягнення штрафу тощо, оплачуються державним митом як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв по спорах, що виникають при укладенні, зміні або розірванні господарських договорів. У такому ж порядку оплачуються державним митом позовні заяви, що носять одночасно майновий і немайновий характер.

Відповідно до ст.3 п.2 пп. пп. “б”, “в” Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93 із позовних заяв немайнового характеру державне мито сплачується у розмірі 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.3 п.2 пп. “а” Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93 із заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів державне мито сплачується у розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 6 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України у позовах про витребування майна ціна позову визначається вартістю майна, що витребується.

Згідно ст.3 п.2 пп. “г” Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93 із касаційних скарг на рішення та постанови державне мито сплачується у розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті у разі подання заяви, для розгляду спору в першій інстанції, а із спорів майнового характеру –у розмірі 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Враховуючи, що позов містить вимоги як майнового, так і немайнового характеру,  державне мито з касаційної скарги належить обчислювати та сплачувати до державного бюджету з врахуванням вимог вказаних норм Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” від 21.01.1993 року №7-93.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1113 ГПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату державного мита у встановлених порядку і розмірі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що вказана касаційна скарга підлягає поверненню згідно пунктів 3, 4 частини 1 статті 1113 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 86, пунктами  3, 4 частини 1 статті 1113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

У Х В А Л И В  :

Касаційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу “Росія”, м. Новоукраїнка на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 07.11.2005р. у справі №9/123 Господарського суду Кіровоградської області повернути особі, що її подала, а справу №19/123 –до місцевого господарського суду.

Головуючий суддя                                                          Г.А. Кравчук

Суддя                                                                             Г.М. Мачульський

Суддя                                                                             В.І. Шаргало