ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"13" вересня 2007 р.
Справа № 3/138/02-нр

Одеський апеляційний господарський суду у складі колегії суддів:

головуючого судді   В.Б.Туренко

суддів  Л.В. Поліщук,  Г.П. Разюк

при секретарі судового засідання –І.Г.Храмшиній

за участю представників сторін:

від позивача –Н.В.Перкова

від відповідача –не з’явився, про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ВАТ  „Банк народний капітал”

на  рішення господарського суду Миколаївської області від 21.06.2007р.

у справі № 3/138/02-НР

за позовом   ВАТ  „Банк народний капітал”  м. Київ

до Фермерського господарства „Любава”, с. Ковалівка

про стягнення 88737.04грн.

встановив:

16 червня 1998 року між ВАТ „Фермерський земельний акціонерний банк”, правонаступником якого є ВАТ „Банк народний капітал” та Фермерським господарством „Любава” укладено кредитний договір № 3-к-98 про надання короткострокового кредиту на придбання сільськогосподарської техніки на суму 22000грн. строком на 3 місяці з 18.06.1998р. до 18.09.1998р. зі сплатою 55% річних. Згідно п.7.7. договору, строк його дії встанволений сторонами до повного погашення кредиту.  В подальшому додатковими угодами № 1 від 19.09.1998р., № 2 від 19.11.1998р., № 3 від 19.12.1998р.,  які є  невід’ємними частинами кредитного договору № 3-к-98, строк погашення кредиту продовжено до 28.02.1999р., а з 19.11.1998р. до 28.02.1999р. збільшена процентна ставка за користування кредитом, яка в зазначений період була встановлена сторонами в розмірі 100% річних.

В забезпечення кредиту підписаний договір поручительства № 1 від 17.06.1998р. Фермерського господарства „Швець” та 18.06.1998р. укладений договір застави.

Сума кредиту у розмірі 22000.00грн. 23.06.1998р. перерахована банком на рахунок Фермерського господарства „Горицвіт” згідно рахунку-фактури за проданий Фермерському господарству „Любава” трактор ЮМЗ-6. Останнє частково виконало взяті на себе зобов’язання, перерахувавши 26.07.1999р. суму 1900.00грн. в рахунок погашення процентів по кредитному договору. В зв’язку з невиконанням відповідачем своїх зобов’язань, 23.04.1999р. вчинено виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого 21 та 26 травня 1999р. судовим виконавцем Миколаївського районного управління здійснено опис заставленого майна, але воно не було реалізовано  і борг не  був погашеним, а 12.07.2002р. Відділом державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції винесено постанову  про закінчення провадження у зв’язку з відсутністю заставленого майна у відповідача. Зазначена постанова отримана позивачем 12.08.2002р.

ВАТ „Фермерський земельний акціонерний банк” 9.09.2002р. звернулось з позовом до Фермерського господарства „Любава” про стягнення 88737.04грн.(а.с.4-6 т.1). Згідно розрахунку, доданого до позовної заяви, до суми боргу включено:

86338.00грн. –відсотки за користування кредитом, нараховані за період з червня 1998р. по серпень 2002р. (а.с.7-8 т.1);

2149.86грн. –пеня за неповернення кредиту, нарахована за період з 1.03.2002р. по 31.08.2002р. (а.с.8 т.1);

249.18грн. –пеня по несплаченим відсоткам, нарахована за період з 1.03.2002р. по 31.08.2002р. (а.с.9 т.1).

З причини  довготривалого виконавчого провадження позивач просив поновити строк позовної давності та стягнути з відповідача заборгованість в сумі 88737.04грн.

Письмові заперечення на позов у матеріалах справи відсутні.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 15.10.2002р. (суддя Таранущенко О.Г.) позовні вимоги задоволені в частині стягнення кредиту в сумі 22000.00грн. (основний борг), 63678.00грн. відсотки за користування кредитом з 9.09.1999р. по 31.08.2002р., 1999.18грн. пені за непогашення кредиту та 243.44грн. пені за несвоєчасне погашення відсотків, нарахованих  за період з 10.03.2002р. до 31.08.2002р. Рішення мотивовано поважністю причин пропуску позивачем строку позовної давності, які пов’язані з „довготривалим виконавчим провадженням, що не дозволило позивачу вчасно звернутись з позовом в суд”, а також обставинами неналежного виконання відповідачем своїх зобов’язань за кредитним договором     № 3-к-98 від 16.06.1998р. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом за період з 1.06.1998р. до 8.09.1999р., пені за непогашення кредиту та пені за несвоєчасне непогашення відсотків з  1.03.2002р. до 9.03.2002р. з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (а.с.45-46 т.1).

Не погодившись із рішенням суду,  Фермерське господарство  „Любава” 27.11.2002р. звернулось із апеляційною скаргою (а.с.49-50 т.1).

9 грудня 2002 року апеляційне провадження було зупинено, а матеріали справи направлені до Генеральної прокуратури України, про що свідчить відповідна ухвала суду апеляційної інстанції (а.с.169-170 т.1).

Після усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, апеляційне провадження було поновлено ухвалою від 21.09.2006р.(а.с.202-203 т.2).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.11.2006р. рішення суду першої інстанції скасовано, а в задоволенні позову відмовлено з тих мотивів, що позивач не надавав відповідачу кредит, а тому у нього відсутні підстави для стягнення спірних коштів. Такі висновки суду апеляційної інстанції обґрунтовуються тим, що 18.06.1998р. позивач без згоди відповідача самостійно у день відкриття передбаченого договором № 3-к-98 позичкового рахунку перерахував  з цього рахунку 22000.00грн. на рахунок Фермерського господарства „Горицвіт”, і жодних доказів щодо розпорядження відповідача на таке  перерахування позивачем не надані. Ці обставини встановлені також постановою начальника СВ Миколаївського РВ УМВС, в якій, зокрема, зазначено, що              ФГ „Любава” отримало в кредит не грошові кошти в сумі 22000.00грн., а трактор ЮМЗ-6, однак через відсутність документів на вказаний трактор ФГ „Любава” його не використовувало, тобто фактично отриманим кредитом не користувалось. При здійсненні апеляційного провадження Одеський апеляційний господарський суд в порядку ст.25 ГПК України  здійснив процесуальне  правонаступництво позивача, замінивши його на ВАТ „Банк народний капітал” (а.с.319-321 т.2).

Постановою Вищого господарського суду України від  28.02.2007р. рішення та постанова судів попередніх інстанцій скасовані, а справа направлена на новий розгляд до господарського суду для встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору  (а.с.14-16 т.3).

При повторному розгляді справи господарський суд Миколаївської   області рішенням від 21.06.2007р. (суддя Дубова Т.М.) у позові відмовив, зазначивши, що позивач не вимагає виконання умов кредитного договору щодо повернення основного боргу 22000.00грн., але просить стягнути 86338.00грн. борг по нарахованим відсоткам за термін з червня 1998 року до серпня 2002 року, 2149.86грн. пені за неповернення кредиту, 249.18грн. пені по несплачених відсотках за термін з 1.03.2002р. по 31.08.2002р. В рішенні суду зазначено, що правовідносини між сторонами виникли в період дії ЦК УРСР в редакції 1964р. Строк позовної давності для повернення кредиту сплинув 28.02.2002р., а статтею 72 ЦК УРСР встановлені скорочені строки давності  тривалістю в шість місяців про стягнення неустойки, штрафу, пені, при цьому згідно ст.84 ЦК УРСР  із закінченням строку позовної давності по головній вимозі вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі. За таких обставин, суд дійшов висновку про заявлення даного позову (4.09.2002р.) із пропуском строку позовної давності для додаткових вимог, включених у розрахунок заявленої до стягнення суми і не знайшов поважних причин для відновлення цього строку, виходячи з того, що стягнення заставленого майна не перешкоджало позивачу звернутись до суду про виконання умов кредитного договору;  порядок і строки виконання виконавчих документів, передбачені ст.ст.25, 63-64 Закону України „Про виконавче провадження” в редакції, що діяла з 1998 року (час виникнення між сторонами правовідносин) до 2002 року (закінчення строку позовної давності для повернення кредиту); діяльність чи бездіяльність виконавчої служби позивачем не оскаржувалась, останній не використав інші права щодо стягнення боргу; перша позовна заява про стягнення боргу в сумі 31187.93грн., яка була подана до суду в березні 2002 року, повернута ухвалою від 15.03.2002р. на підставі п.3 ст.63           ГПК України і ця ухвала не оскаржена, а тому позов вважається не поданим     (а.с.74-75 т.3).

Не погодившись із рішенням суду, позивач 7.08.2007р. звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, позов на суму 88737.04грн. задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне з’ясування обставин, які мають значення для справи, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Одночасно скаржником заявлено клопотання про відновлення пропущеного процесуального строку подання апеляційної скарги з причини отримання рішення 24.07.2007р., тобто по закінченню строку на його оскарження.  Клопотання задоволено судовою колегією, згідно ст.ст.53, 93 ГПК України, про що зазначено у відповідній ухвалі від 17.08.2007р.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу від відповідача не надійшли.

Заслухавши представника позивача, дослідивши наявні у справі документи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Як свідчать матеріали справи, факт укладення кредитного договору              № 3-к-98 від 16.06.1998р., договору застави від 18.06.1998р. не оспорюється сторонами. Перерахування кредитних коштів в сумі 22000.00грн. на рахунок           ФГ „Горицвіт” з позичкового рахунку ФГ „Любава” за придбаний останнім трактор ЮМЗ-6 здійснено на підставі наданої ФГ „Любава” заяви від 17.07.1998р.,      рахунка-фактури від 19.06.1998р., податкової накладної від 19.06.1998р. В подальшому відповідач неодноразово звертався до позивача із заявами про продовження строку повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у зв’язку з чим укладались додаткові угоди № 1 від 19.09.1998р., № 2 від 19.11.1998р., № 3 від 19.12.1998р. Однак відповідач кредитні кошти не повернув. Зазначені обставини останнім не спростовані.

Між тим, звертаючись з даним позовом, позивач визначив загальну суму до стягнення у розмірі 88737.04грн. і ця сума не змінювалась протягом усього часу розгляду справи. Будь-які заяви про уточнення позовних вимог в матеріалах справи відсутні. Оскаржуючи рішення в апеляційному порядку скаржник також просив стягнути саме цю суму –88737.04грн. Згідно розрахунку, доданому  до позову, складовими частинами зазначеної суми є:

- 86338.00грн. –відсотки за користування кредитом, нараховані за період з червня 1998р. по серпень 2002р.;

-  2149.86грн. –пеня за неповернення кредиту, нарахована за період з 1.03.2002р. по 31.08.2002р.;

- 249.18грн. –пеня по несплаченим відсоткам, нарахована за період з 1.03.2002р. по 31.08.2002р.

Будь-які інші уточнені розрахунки позовних вимог позивачем не надавались.

Таким чином, суд обґрунтовано зазначив у рішенні, що позивач не вимагає виконання умов кредитного договору щодо повернення основного боргу 22000.00грн., а заперечення скаржника, викладені в апеляційній скарзі в цій частині, не заслуговують на увагу.

Враховуючи, що правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільного кодексу України (1.01.2004р.), суд першої інстанції правомірно застосував положення Цивільного кодексу УРСР в редакції 1964р.

Так, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлений в три роки, згідно ст.71 ЦК УРСР. Поряд з цим статтею 72 означеного Кодексу передбачені скорочені строки давності тривалістю в шість місяців, зокрема, за позовами про стягнення неустойки   (штрафу, пені). Відповідно до ст.84 ЦК УРСР з закінченням строку позовної давності по головній вимозі вважається, що строк позовної давності минув і по додатковій вимозі.

Згідно ст.80 означеного Кодексу, закінчення строку позовної давності до пред’явлення  позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Враховуючи, що остаточним строком повернення кредиту є 28.02.1999р., строк позовної давності по головній вимозі сплинув 28.02.2002р. Даний позов подано 4.09.2002р., тобто із пропуском строку позовної давності як по головній вимозі, так і для додаткових вимог про стягнення 88737.04грн. і суд першої інстанції не знайшов поважних причин для його поновлення з підстав, зазначених в описовій частині даної постанови.

Судова колегія погоджується з доводами, викладеними в рішенні місцевого господарського суду, оскільки вони відповідають матеріалам та обставинам справи,  а  тому заперечення скаржника, наведені в апеляційній скарзі в цій частині не заслуговують на увагу.

З урахуванням викладеного, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів –

постановила:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 21.06.2007р. у справі

№ 3/138/02-НР залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом одного місяця з дня набрання постанови законної сили.

Головуючий суддя                                                     В.Б. Туренко

Суддя                                                                         Л.В.Поліщук

Суддя                                                                                   Г.П. Разюк