ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Луганської
м.Луганськ пл.Героїв ВВВ 3а тел.55-17-32
ХОЗЯЙСТВЕННЫЙ СУД Луганской
г.Луганск пл.Героев ВОВ 3а тел.55-17-32
Справа № 15/310н-ад.
Колегія у складі суддів:
Пономаренко Є.Ю. (головуючий), Калашник Т.Л., Яресько Б.В.,
при секретарі судового засідання
розглянувши матеріали справи за
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,АДРЕСА_1
Головної державної інспекції на автомобільному транспорті,
про скасування постанови
за участю представників сторін:
від позивача -ОСОБА_1.;
від відповідача -не прибув.
До початку слухання справи по суті
не заявлено вимогу про фіксування
судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у
зв'язку з чим відповідно до п. 21 Прикінцевих та перехідних положень
Кодексу адміністративного судочинства України
таке фіксування судом не здійснювалося.
позивачем заявлена вимога скасувати постанову начальника територіального
управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в
Донецькій області від 14.11.2006р. №
НОМЕР_1 про застосування фінансових санкцій та направити матеріал на
Позивач у судовому засіданні
підтримав позовні вимоги в частині скасування постанови з підстав наведених у
позовній заяві та поясненнях по справі. В частині вимоги про направлення
матеріалу на новий розгляд позивач відмовився від позову подавши відповідну
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Кодексу
адміністративного судочинства України позивач має право відмовитися від
адміністративного позову в будь-який час до закінчення судового розгляду.
Відмова позивача від позову
приймається судом оскільки такі дії позивача не суперечать законодавству та не
порушують чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 157
Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі
якщо  позивач  відмовився
від  адміністративного позову і
відмову прийнято судом.
За наведених обставин провадження у
справі в частині другої позовної вимоги підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1
ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідач відзив на позовну заяву
та інші витребувані судом документи не представив, участь свого представника у
судовому засіданні не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового
засідання був повідомлений належним чином.
В ході судового розгляду справи
судом досліджено всі надані до матеріалів справи пояснення та документи як
Розглянувши матеріали справи,
додатково надані документи, вислухавши представників сторін, встановивши
фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.
Оскаржуваною постановою від
14.11.2006р. №НОМЕР_1 до позивача застосовано фінансові санкції у розмірі 1700
грн. за допущення порушень законодавства про автомобільний транспорт,
відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України «Про автомобільний
В обґрунтування застосування
санкцій відповідач посилається на ст. 60 Закону України «Про автомобільний
транспорт», згідно абз. 3 якої за порушення законодавства про автомобільний
транспорт до автомобільних перевізників застосовуються санкції за:
надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у
розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Притягнення до відповідальності
позивача за оскаржуваною постановою мотивовано наступними обставинами,
наведеними в листах Територіального управління Головної державної інспекції на
автомобільному транспорті в Донецькій області від 08.12.2006р. та Головної
державної інспекції на автомобільному транспорті від 27.01.2007р. №НОМЕР_2.
Так, вказується, що 09.10.2006 року
в місті Дебальцеве, Донецької обл., державними інспекторами територіального
управління Головавтотрансінспекції у Донецькій області, під час перевірки
транспортного засобу «Форд-Транзит -100L», державний номер НОМЕР_3, що належить
ОСОБА_1, виявлено факт порушення вимог ст.39 Закону України «Про автомобільний
транспорт», а саме відсутність ліцензійної картки.
Позивач зазначає, що в автомобілі
разом з ним знаходилися його дружина та син, два його працівника, а також дві
знайомі особи. При цьому, позивач стверджує, що за проїзд не брав з наведених
осіб коштів, оскільки вони їхали з позивачем за його проханням. Також, при
цьому, до справи надано пояснення вказаних осіб, з яких слідує що плата за
проїзд не сплачувалася.
При встановленні обставин, за яких
відповідач дійшов висновку про необхідність застосування санкцій до позивача,
зроблено висновок про те, що позивачем здійснювалися послуги з перевезення
пасажирів на замовлення, що підлягає ліцензуванню, а тому водій мав надати
Проте, з матеріалів справи
вбачається, що застосування санкцій є неправильним, оскільки не було
встановлено інспекторами та не доведено відповідачем при проваджені судової
справи факту здійснення позивачем перевезення на комерційній основі
тобто як виду підприємницької діяльності (систематичної, на власний ризик та з
метою отримання прибутку), що підлягав би ліцензуванню.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60
Закону України «Про автомобільний транспорт»за порушення законодавства про
автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються санкції за
надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення
документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у
розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 39 Закону України «Про
автомобільний транспорт»визначено документи, на підставі яких автомобільними
перевізниками виконуються пасажирські перевезення.
Частиною 8 зазначеної статті, на
яку посилається відповідач мотивуючи застосування санкцій до позивача,
визначені документи для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів
легковими автомобілями на замовлення. При цьому, відповідач вказує на
відсутність у позивача такого документа як ліцензія.
Відповідно до п. 33 ст. 9 Закону
України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»ліцензуванню
підлягає такий вид господарської діяльності як надання послуг
з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до
видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт».
Відповідно до ст. 9 Закону України
«Про автомобільний транспорт»ліцензія видається на господарську діяльність
по наданню послуг з перевезення пасажирів і вантажів на
відповідні види робіт.
Згідно ст. 1 зазначеного Закону під
терміном перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення
розуміється - перевезення пасажирів легковим автомобілем загального
призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням
письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін
обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги,
термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін.
Також, відповідно до ст. 1 даного
Закону послуга з перевезення пасажирів чи вантажів -
перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних
умовах із замовником послуги за плату.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено належними
засобами доказування факту здійснення позивачем у справі господарської
діяльності з надання послуг по перевезенню пасажирів, а саме не надано доказів
укладення позивачем письмового договору та отримання плати за перевезення.
За таких обставин, суд дійшов висновку,
що позивач у справі не здійснював господарську діяльність по наданню послуг з
перевезення пасажирів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт»,
не повинен був мати при собі ліцензію та ліцензійну картку, та, як наслідок, до
нього не повинні були застосовуватися санкції передбачені абз. 3 ч. 1 ст. 60
Закону України «Про автомобільний транспорт».
За результатами дослідження під час
провадження у даній справі судом, зокрема встановлено, що оскаржуване рішення
прийнято: не на підставі, та по за межами
повноважень,  що передбачені
Конституцією та законами України; необґрунтовано,  тобто не враховано усі обставини, що мають
значення для прийняття рішення; нерозсудливо; без повного дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;
непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на
досягнення яких має бути спрямоване рішення згідно законодавства.
На підставі вищевикладеного,
оскаржувана постанова визнається судом протиправною та такою що підлягає
Таким чином, позовна вимога про
скасування постанови підлягає задоволенню.
В решті позовних вимог про
направлення матеріалу на новий розгляд провадження у справі підлягає закриттю
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України у
зв'язку з відмовою позивача від даної позовної вимоги та прийняття такої
відмови судом.
Згідно ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено
вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено осіб, які брали участь
у справі про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного
Відповідно до ст. 87, ст. 94
Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати (державне мито),
здійснені позивачем, присуджуються йому з державного бюджету в сумі 3 грн. 40
коп. Питання повернення позивачу зайво сплаченого судового збору може бути
вирішено судом за окремою заявою позивача відповідно до ч. 2 ст. 89 Кодексу
адміністративного судочинства України.
На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, п. 2 ч. 1 ст. 157, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства України,
суд
1. Позов задовольнити частково.
2. Скасувати постанову
територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному
транспорті в Донецькій області від 14.11.2006р. №НОМЕР_1 про застосування до
суб'єкта підприємницької діяльності фінансових санкцій.
3. У задоволенні решти вимог
провадження у справі закрити.
4. Стягнути з державного бюджету на
користь  фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1,АДРЕСА_1, судові витрати у сумі 03 грн. 40 коп.
Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження,  встановленого
Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі
та підписано 27.09.2007р.

Про апеляційне оскарження
рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається
заява.  Обґрунтування  мотивів
оскарження  і вимоги до суду
апеляційної інстанції  викладаються  в
апеляційній скарзі.

Заява  про
апеляційне  оскарження  та
апеляційна  скарга подаються до
адміністративного суду  апеляційної  інстанції
через суд  першої  інстанції,
який  ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається  особою,  яка  її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про
апеляційне  оскарження  постанови
суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення,  а в разі   складення
постанови  у  повному
обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з
дня  складення  в
повному  обсязі. Апеляційна  скарга
на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти
днів  після  подання
заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга
може  бути  подана
без  попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження,  якщо скарга
подається  у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
головуючий   Суддя  Суддя

Є.Ю. Пономаренко  Т.Л. Калашник   Б.В. Яресько