ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.07.2007                                                                                      Справа  № 12/115

за позовом Ужгородського міжрайонного управління водного господарства,             м. Ужгород

до товариства „Едельвейс”, с. Соломоново Ужгородського району

про стягнення суми 4 807,95 грн. –основного боргу; 92,02 грн. –3% річних та 211,54 грн. –інфляційних збитків.

Суддя    Тисянчин  В. М.

Представники:

Від позивача –не викликався (явка на розсуд сторін)

Від відповідача –  не викликався (явка на розсуд сторін)

СУТЬ СПОРУ: заявлено позов Ужгородським міжрайонним управлінням водного господарства, м. Ужгород до товариства „Едельвейс”, с. Соломоново Ужгородського району про стягнення суми 4 807,95 грн. –основного боргу; 92,02 грн. –3% річних та 211,54 грн. –інфляційних збитків.

Клопотанням № 320 від 04.07.2007 року позивач повідомив суд про погашення відповідачем основного боргу в сумі  4 807,95 грн. про що ствердив відомостями банківської установи та просить припинити провадження у справі.

Водночас позивач у наведеному клопотанні просить повернути судові витрати (сплачене держмито та суму за інформаційно –технічне забезпечення судового процесу), однак обґрунтування правомірності таких вимог суду не надав.

Відповідач не надав суду письмовий відзив на позов, та надіслав копію платіжного доручення № 134 від 27.06.2007 року в підтвердження сплати основного боргу 4 807,95 грн.

Вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, дослідивши їх,  суд

ВСТАНОВИВ:

Заборгованість відповідача в сумі 4 807,95 грн.   –основного боргу щодо оплати за поставку, згідно договору № 26 від 02.10.2006 року  лісу, підтверджується матеріалами справи, зокрема:

- накладною № 55 від 03.10.2006 року;

-  актом звірки розрахунків від 14.03.2007 року;

- розрахунком позову, а за таких обставин стягнення суми основного боргу

заслуговує на увагу суду.

Однак, подані сторонами докази (заява позивача № 320 від 04.07.2007 року з відомостями банківської установи та платіжне доручення № 134 від 27.06.2007 року) свідчить про погашення основного боргу відповідачем, тому провадження в цій частині позову належить припинити відповідно до ст. 80 (п. 1-1) ГПК України, оскільки відсутній предмет спору.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочки, а також 3% - річних від простроченої суми (п.2 ст. 625 ЦК України). Тому, вимоги позивача в частині стягнення 92,02 грн. –3 % річних та 211,54 грн. –інфляційних збитків правомірні і підлягають задоволенню.

При постановленні судового рішення враховується характер зобов’язання, наслідки його невиконання, особа відповідача, ступінь його вини, суспільно – державну значимість господарської діяльності сторін, обставини, що впливають на неможливість виконання відповідачем зобов’язання належним чином та межі здійснення цивільних прав (п.3 ст. 13 ЦК України), де не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, безпідставного збагачення за рахунок погіршення фінансово –майнового стану сторони у спорі.

Отже, із встановлених судом обставин вбачається, що склад цивільно –правової відповідальності є наявним на момент судового розгляду справи.

Встановлюючи дійсні обставини справи, суд посилається на фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, в даному випадку –письмовими доказами. При цьому, заяви та пояснення не приймаються судом за преюдицію, а перевіряються на достовірність.

Таким чином, позивачем переважно доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тому позов підлягає задоволенню частково, поклавши відшкодування судових витрат за змістом ст. 49 ГПК України на відповідача з огляду його вини у виникненні спору і через те, що врегулювання спору відбулося після порушення провадження у справі (Роз’яснення Президії ВАСУ від 26.06.95. № 01-8/453 «Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства при вирішені спорів»)

Судом відхиляється у задоволенні клопотання позивача щодо повернення судових витрат, як неправомірні, такими що суперечать Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито” № 7-93 від 21.01.1993 року.

Виходячи з викладеного, оцінивши повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України; ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”;  ст.ст. 4, 33, 34; 36; 43; 44; 49; 75; 82 –84; 115; 116; Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задоволити  частково.

2. Стягнути з товариства „Едельвейс”  (с. Соломоново Ужгородського району, вул. Миру, 6; код 19103582) на користь Ужгородського міжрайонного управління водного господарства (м. Ужгород, вул. Загорська, 61 а; код 22112707) суму  92,02 (дев’яносто дві грн. 02 коп.) –3% річних;  211,54 (двісті одинадцять грн. 54 коп.) –інфляційних збитків  та 102 (сто дві грн.) -  у відшкодування витрат по оплаті держмита; 118 (сто вісімнадцять грн.) –у відшкодування витрат на інформаційно –технічне забезпечення судового процесу. Видати наказ.

3.   В частині стягнення 4 807,95 грн. –основного боргу провадження у справі припинити.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                     Тисянчин В. М.