ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у  відкритті провадження в  адміністративній  справі

13 листопада 2007 р.                                                             №

Суддя господарського суду  В.Кривка

розглянувши матеріали за адміністративним позовом

Ужгородського комунального підприємства теплових мереж „Ужгородтеплокомуненерго”, м. Ужгород

до Контрольно-ревізійного управління в Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання протиправними дій щодо включення до акту за №29 від 16.10.2006 року неправдивих та таких що не відповідають дійсності відомостей та  зобов’язання виключити їх з висновків про порушення комунальним підприємством діючого законодавства,

встановив:

Заявлений Адміністративний позов № 1 від 08.11.2007 року не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Як вбачається з позову та заявлених позивачем вимог його суть зводиться до оскарження висновків акту перевірки, проведених КРУ.

Відповідно до п. 6 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що до початку діяльності окружних та апеляційних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанції відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правосуддя здійснюється виключно судами.

Компетенція судів визначається колом питань, які вони вправі чи зобов’язані вирішувати. Для того, щоб розмежувати компетенцію суду по розгляду та вирішенню спорів, існує поняття судової підвідомчості.

За загальним правилом, поняття підвідомчості визначається законодавчими актами України. У адміністративному процесі підвідомчість –це визначена законом сукупність повноважень адміністративних судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так стаття 17 КАС України визначає категорії справ, які підвідомчі адміністративним судам.

Згідно з п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги, зокрема, про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень (орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень) повністю чи окремих його положень.

Відповідно до Указу Президента „Про Положення про Головне контрольно-ревізійне управління України” від 28.11.2000 року, Постанови Кабінету Міністрів № 884 від 27.06.2007 року „Про затвердження Положення про Головне контрольно-ревізійне управління України”, які кореспондуються з Законом України “Про державну контрольно-ревізійну службу в України” від 26.01.1993 р. № 2939-ХІІ,  чітко визначені права та повноваження КРУ.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Не можуть оспорюватися в порядку адміністративного судочинства також акти ревізій, документальних перевірок, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, оскільки ці акти не мають обов'язкового характеру.

Проаналізувавши вищенаведене, слід зазначити наступне.

Нормативний акт індивідуальної дії - це офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Акт перевірки - це службовий двосторонній документ, який підтверджує факт проведення обстеження і вивчення окремих ділянок фінансово-господарської діяльності підприємства, що відображає її результати стосовно наслідків і є носієм доказової інформації про виявлені та систематизовані за економічною однорідністю недоліки в господарюванні та порушення законів і інших нормативно-правових актів. Тому Акт ревізії КРУ встановлює певний факт, проте його складення не тягне за собою виникнення, зміну або припинення прав або обов’язків позивача.

Таким чином акт перевірки як носій доказової інформації передує винесенню вимоги (нормативного акту індивідуальної дії), який породжує певні правові наслідки та має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону № 2939-ХП законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що ревізуються. Зазначене є об’єктивним взаємозв’язком виконання зобов’язання службовими особами об’єктів, що ревізуються, і адекватно вимог службових осіб Державної контрольно-ревізійної служби, що становить базу правовідносин, встановлених законодавством. Тому тільки надіслання законної вимоги службових осіб Державної контрольно-ревізійної служби згідно з ст.15 Закону № 2939-ХП вимоги щодо  усунення виявлених   порушень   законодавства встановлених перевіркою (відсутня) дає право об’єкту, що ревізується (в даному випадку - Ужгородському комунальному підприємству теплових мереж „Ужгородтеплокомуненерго”), на звернення до суду за захистом порушеного його права й охоронюваного законом інтересу як суб’єкту правовідносин.

Вказане також відповідає і положенням ч.  1 ст. 19 Конституції України, якими встановлено, що правовий порядок ґрунтується на засадах,  відповідно до яких ніхто не може   бути примушений   робити   те,   що  не  передбачено законодавством  України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сам акт ревізії КРУ не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, що підлягають захисту в порядку адміністративного судочинства. У випадку виникнення негативних наслідків для позивача в результаті існування спірного акту, останній не позбавлений права на звернення до суду про  спростування викладених в ньому фактів, проте в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.

З огляду на викладене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Позовні матеріали повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                             В.Кривка