КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2007                                                                                           № 42/119

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Отрюха  Б.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача – Москалюк А.П. – юр., Самсонов С.В. директор,

від відповідача 1 – Посисає ва Л.Є. – юрист,

від відповідача 2 – Селіна О.С. – юрист,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державна адміністрація Залізничого транспорту України "Укрзалізниця"

на рішення Господарського суду м.Києва від 19.06.2007

у справі № 42/119

за позовом                               Мале підприємство "Гранд"

до                                                   Державна адміністрація Залізничого транспорту України "Укрзалізниця"

Статутне територіальне-галузеве об"єднання "Південна залізниця"

про                                                  відшкодування моральної і матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.06.2007р. у справі №42/119 позовні вимоги позивача було задоволено частково. З Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) та Статутного територіально-галузевого об’єднання «Південна залізниця» на користь позивача підлягає стягненню 7570500 грн. матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач 1 та відповідач 2 звернулись з апеляційними скаргами та просять його скасувати, оскільки вважають, що його було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та воно не відповідає дійсним обставинам справи.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегією встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору № 07/06/2002/Ал-Гр/Ц від 7 червня 2002 р., укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алумекс Груп ЛТД», мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду м. Києва від 13 червня 2002 р. у справі № 25/260 позивач набув право власності на 21 залізничну цистерну для перевезення світлих нафтопродуктів моделі 15-1443 №№ 51032639, 51047421, 51127868, 51128387, 51128510, 51129203, 51129211, 51129435, 51129450, 51129484, 51133460, 51133536, 51133551, 51133569, 51133577, 51133585, 51133601, 51133627, 51133635, 51133668, 51133676.

На підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи було залучено копії вищезгаданих договору купівлі-продажу залізничних цистерн, ухвали господарського суду, акту приймання-передачі товару від 7 червня 2002 р. між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алумекс Груп ЛТД».

Придбані позивачем залізничні цистерни згідно вжитих господарським судом міста Києва у справі № 25/260 заходів до забезпечення позову станом на час виникнення у позивача права власності знаходилися під арештом та передані на зберігання Статутного територіально-галузевого об'єднання «Південна залізниця» на станції Кременчук, що підтверджується актом опису й арешту майна відділу Державної виконавчої служби Крюківського районного управління юстиції м. Кременчука АА № 080095 від 29 травня 2002 р.

Крім того, під час опису та арешту майна державним виконавцем було обмежено право користування цим майном.

Отже, відповідно до вимог ст. 4 ЦК УРСР, ст.ст. 55, 58 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідача 2 на підставі акту опису й арешту майна від 29 травня 2002 р. виникли обов'язки зберігача переданого йому державним виконавцем майна, визначені гл. 36 ЦК УРСР.

Згідно з довідкою відділу Державної виконавчої служби Крюківського районного управління юстиції м. Кременчука № 10906 від 5 липня 2005 р. станом на час видачі довідки арешт з цистерн в установленому порядку не був знятий.

3 листопада 2002 р. у період дії арешту та заборони на користування майном належні позивачу 21 цистерна за заявкою їх колишнього власника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кремінь-Еко» були відправлені відповідачем 2 на залізничну станцію Придача Південно-Східної залізниці Російської Федерації, у Російській Федерації указані цистерни зареєстровані за новими власниками ТОВ «ПТП «Промтехмаш» і ЗАТ «Євротранснафта».

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, протоколом роботи комісії з розгляду питання щодо перереєстрації спірних цистерн від 13 грудня 2005 р., листом Державного підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр Укрзалізниці» № ПОЦ-10/718 від 23 травня 2007 р.

У своїй апеляційній скарзі СТГО Південна залізниця зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно визнано доведеним факт перебування спірних цистерн на станції Кременчук під арештом станом на 01.11.2002р., оскільки цей факт спростовується актом передачі цих цистерн від СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД» до МП «Гранд», який складено 07.06.2002р. у м. Києві після накладення арешту 29.05.2002р. на станції Кременчуг, що підтверджує знаходження цистерн 07.06.2002р. у м. Києві та виключає можливість перебування цих цистерн 01.11.2002р. під арештом на підставі акту арешту.

Таким чином на думку відповідача 2 акт прийому-передачі від 07.06.2002р. підтверджує, що після 07.06.2002р. цистерни знаходились не на відповідальному зберіганні начальника станції Кременчук, а були передані від СП ТОВ Алумекс Груп ЛТД» до МП «Гранд», після чого знаходились в його розпорядженні.

Твердження відповідача 2 про те, що судовий арешт на момент відправки залізничних цистерн був скасований або не мав місця, не відповідають дійсності та не можуть бути прийняті колегією до уваги.

Так, відповідно до статті 68 ГПК України, питання про скасування забезпечення позову (в тому числі накладеного арешту на майно) вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі. Проте відповідачем 2 суду не надано відповідної ухвали суду, який наклав арешт на майно, про зняття чи скасування такого арешту, а також доказів оскарження ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (цистерни) в апеляційному порядку.

Таким  чином  факт підписання між Позивачем та СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД» акту прийому-передачі 21 цистерни від 07.06.2002р. не може свідчити про відсутність або скасування судового арешту, накладеного на підставі відповідної ухвали суду про забезпечення позову за відсутності відповідної ухвали суду про скасування таких заходів до забезпечення позову, або постанови суду апеляційної інстанції про скасування ухвали про забезпечення позову.

Крім цього, судом першої інстанції було достовірно встановлено, що державною виконавчою службою, якою забезпечувалось виконання ухвали суду про накладення арешту, арештоване майно було передане на зберігання посадовим особам Статутного територіально-галузевого об'єднання «Південна залізниця», що забороняло зберігачеві вчиняти будь-які дії щодо переміщення цистерн без дозволу державної виконавчої служби. Постанови про закриття виконавчого провадження за ухвалою про накладення арешту, виконавча служба також не виносила.

Колегія також відзначає, що даний акт підписувався в межах реалізації Договору від 07.06.2006р. №07/06/2002Ал-Гр/Ц, укладеного між тими ж сторонами, умови якого покладені в основу Ухвали Господарського суду м. Києва про затвердження мирової угоди від 13.06.2002р. у справі №25/260. Відповідно ж до змісту пункту 4.1. цього договору, залізничні цистерни передавались без їх фактичного переміщення з місця, де вони знаходились під арештом - станції Кременчук Південної залізниці, що жодним чином не вплинуло на перебування майна під судовим арештом, та здійснювалось з відома суду, який цей арешт наклав.

Суду також не було надано доказів оскарження в установленому порядку дій органу Державної виконавчої служби, пов'язаних з накладенням арешту на залізничні цистерни та передачі їх на зберігання, тому доводи відповідача 2 щодо невідповідності викладених у акті відомостей, недоведеності факту прийняття указаного майна на зберігання, є безпідставними.

У відповідності до вимог ст.ст. 55, 58 Закону України «Про виконавче провадження» порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, встановлену законом.

Таким чином, належне позивачу майно, яке було передане відповідачу 2 на зберігання, незаконно вибуло з володіння позивача та було втрачене ним.

Внаслідок втрати майна позивачу заподіяно матеріальну шкоду у розмірі вартості цього майна, а також неодержаного доходу від використання цього майна.

Згідно з економіко-правовим висновком Інституту законодавства Верховної Ради України № 22/351-1-1-22 від 26 грудня 2006 р. вартість залізничних цистерн станом на час розгляду справи становить 2310000 грн., розмір неодержаного доходу від використання цистерн становить 5260500 грн.

Враховуючи те, що висновок Інституту законодавства Верховної Ради України  від 26 грудня 2006р. узгоджується з даними звіту щодо вартості залізничних цистерн для перевезення світлих нафтопродуктів та розміру плати за їх оренду від 8 червня 2007 р., складеним ліцензіатом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Д.Ю.Консалтинг»,  зазначений висновок було прийнято судом першої інстанції при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної втратою цистерн та неодержаним доходом.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції стосовно вартості цистерн в сумі 2310000 грн. та про розмір неодержаного позивачем доходу від використання  цистерн в сумі 5260500 грн., відповідач 2 в апеляційній скарзі зазначає, що згідно з наданим ним до матеріалів справи висновком суб’єкта підприємницької діяльності ТОВ «Експерттранском»  вартість втрачених цистерн станом на 13.06.2006р. складає 1063920  грн., що у 2,2 рази менше суми, вказаної Інститутом законодавства Верховної ради України. Відповідач 2 стверджує також, що не відповідає ринковому рівню розмір неодержаного доходу від використання втрачених цистерн, вказаний у названому листі Інституту законодавства порівняно з наданими  Південною залізницею копіями договорів, які підтверджують значно нижчий розмір орендної плати.

Відповідач 2 також наголошує, що суд першої інстанції безпідставно не скористався наданим йому відповідно до ст..41 ГПК України правом на призначення судової експертизи, що призвело до винесення рішення, висновки якого не відповідають обставинам справи.

Що стосується зауважень відповідача 2 стосовно визначених судом розмірів нанесеної шкоди, колегія відзначає, що відповідно до статті 32 ГПК України, господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, на підставі доказів, наявних у справі. Відповідно ж до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

У зв'язку із фактичною втратою позивачем майна та відсутності відомостей про його місцезнаходження, суд першої інстанції був позбавлений можливості призначити судову експертизу, для дослідження його реальної вартості та, відповідно, на підставі такої експертизи визначити розмір нанесених збитків.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до частини 3 статті 225 Господарського кодексу України, при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Частина перша цієї ж статті, до складу збитків відносить, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна та неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

З урахуванням викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру нанесеної шкоди діяв відповідно до вимог закону та обставин справи і на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог Закону України «Про залізничний транспорт», Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 262 від 29 лютого 1996 р. обов'язок з управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях, а також регулювання виробничо-господарської діяльності у сфері організації і забезпечення цього процесу залізницями, підприємствами, установами та організаціями, централізованого управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученні, регулювання виробничо-господарської діяльності залізниць у сфері організації цього процесу покладено на Державну адміністрацію залізничного транспорту України (Укрзалізниця).

Всупереч указаним вимогам чинного законодавства відповідач 1 не забезпечив дотримання відповідачем 2 заборони державного виконавця на користування залізничними цистернами.

З урахуванням викладеного колегія приходить до висновку про те, що матеріальна шкода була заподіяна майну позивача взаємопов'язаними неправомірними діями відповідачів у справі, тому підлягає відшкодуванню ними солідарно.

За таких обставин з відповідачів солідарно на користь позивача відповідно до вимог ст. 440 ЦК УРСР підлягає стягненню 7570500 грн. матеріальної шкоди.

Не можуть прийматися до уваги твердження відповідачів про відсутність в їхніх діях вини щодо спричинення шкоди позивачеві, так як судом достовірно встановлено, що переміщення цистерн на територію Російської Федерації здійснено ними незаконно в період їхнього перебування під судовим арештом. Жодні заявки на переміщення залізничних цистерн від будь-яких осіб, в тому числі колишніх власників, за таких обставин не повинні були братись до уваги, та, відповідно, не можуть звільняти відповідачів від  відповідальності за нанесення шкоди. Вказане спростовує твердження відповідачів, що залізничні цистерни переміщались правомірно на підставі заявки колишнього власника цистерн ТОВ «Кремінь-Еко».

Колегія також відзначає, що стосується факту заподіяння позивачу матеріальної шкоди у вигляді витрат по оплаті ремонтних робіт на вагоноремонтному заводі їм. Тельмана у м. Воронежі Російської Федерації у розмірі 800000 грн., а також заподіяння йому з вини відповідачів моральної шкоди, то  всупереч вимог ст. 33 ГПК України позивачем зазначені обставини доведено не було, а тому позовні вимоги в цій частині відповідно до ст.ст. 440, 440-1 ЦК УРСР задоволенню не підлягають.

Відповідач 1 та відповідач 2 у своїх апеляційних скаргах наголошують на тому, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було безпідставно поновлено позивачу строк позовної давності в порушення вимог ст..261 ЦК України. В обґрунтування своїх заперечень відповідачі зазначають, що позивач не повідомляє час з якого йому стало відомо про порушення його права, але зазначає датою виїзду за кордон спірних вагонів 02.11.2002р.

Як свідчать матеріали справи,  позивач звернувся до господарського суду з позовом 28 лютого 2007 р. Про втрату належного йому майна позивач повинен був дізнатися з часу відправлення залізничних цистерн з місця їх зберігання, тобто з 2 листопада 2002 р. Таким чином, на момент звернення позивача до суду з позовом строк позовної давності ним було дійсно пропущено.

Проте колегія зауважує, що позивач з часу вибуття залізничних цистерн на територію Російської Федерації неодноразово звертався за захистом своїх прав до відповідачів, які визнавали факт втрати майна й пропонували шляхи відновлення права власності, в суд з вимогою про визнання неправомірними дій під час перереєстрації цистерн.

За таких обставин колегія вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було визнано причини пропуску строку позовної давності поважними, а порушене право позивача таким, що підлягає захистові відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Наявність поважних причин пропуску позовної давності, через незнання факту остаточної втрати майна, також підтверджується численними зверненнями до правоохоронних та інших установ, в тому числі до відповідачів з метою розшуку та повернення втраченого майна, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку щодо відсутності законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції; судом першої інстанції повністю з’ясовано усі обставини, що мали значення для справи, дано вірну оцінку усім доказам, що містяться у матеріалах справи, а викладені в рішенні суду першої інстанції висновки відповідають обставинам справи. У зв’язку з цим, апеляційні скарги залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційні скарги Статутного територіально-галузевого об’єднання«Південна залізниця» та Державної адміністрації Залізничного транспорту «Укрзалізниця» залишити без задоволення.

2.          Рішення Господарського суду  м. Києва від 19.06.2007р. у справі № 42/119  залишити без змін.

3.           Матеріали справи № 42/119 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

26.09.07 (відправлено)