ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22" червня 2007 р.                                                                            Справа  № 14/178

За позовом           Відкрите акціонерне товариство  “Рівненський завод надміцних  залізобетонних конструкцій”

До відповідача    Товариства з обмеженою відповідальністю фірми “Імперія-К”

Про стягнення в сумі  22957 грн. 28 коп.

СУДДЯ          МАРАЧ В.В.

Представники сторін:

від позивача: Тарновецький Я.М. (дов. у справі)

від відповідача: Саюк Ю.В.

В засіданні оголошувалася перерва з 8.06.07 р. по 22.06.2007 року.

СУТЬ СПОРУ: Позивач звернувся в господарський суд з позовом до ТзОВ фірми “Імперія-К” в якому просить визнати недійсним договір оренди виробничого приміщення від 22.05.2003 року, укладений між ним та відповідачем і припинити його дію на майбутнє та зобов`язати відповідача повернути об`єкт оренди –виробниче приміщення з мостовим краном –формовочного  цеху (лінія № 5) загальною площею 1200 кв.м. розташованого в с.Городок  вул.Промислова, 1 Рівненського району.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що оспорюваний договір не відповідає вимогам законодавства України, зокрема статтям 203, 215, 760 Цивільного Кодексу України.

Під час розгляду справи представник позивача подав клопотання в якому просить припинити провадження у справі посилаючись при цьому на те, що оспорюваний договір є неукладеним так як  сторонами його не досягнуто згоди з усіх істотних умов, які є необхідними для даного виду договорів та встановлені ч.1 ст.10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.

Відтак позивач стверджує, що неукладений договір не може бути визнаний недійсним і вважає, що між сторонами відсутній предмет спору.

Відповідач подав суду відзив на позов в якому вимог позивача не визнає, стверджує, що договір оренди виробничого приміщення від 22.05.2003 року укладений відповідно до діючого на момент його укладення Цивільного Кодексу УРСР, і що сторони його досягли всіх істотних умов, які необхідні для даного виду договорів. Крім того представник відповідача стверджує, що на дані правовідносини не поширюється Закон України “Про оренду державного та комунального майна”.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками процесу та зібрані судом, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини на яких грунтуються їх вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не  підлягають задоволенню.

При цьому суд керувався наступним.

22 травня 2003 року між ВАТ  “РЗНЗБК” та ТзОВ фірмою “Імперія-К” був укладений договір оренди виробничого приміщення відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в тимчасове володіння і користування частину виробничого приміщення з мостовим краном  формовочного цеху (лінія № 5), 1200 кв.м. розташованого за адресою Рівненський район, с.Городок, вул.Промислова, 1.

Позивач стверджує,  що вказаний договір не відповідає вимогам Цивільного Кодексу України в редакції від 16.01.2003 року, який набрав чинності  з 01.01.2004  року.

Однак такі твердження є необгрунтованими.

Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (2003р.) встановлено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відносини між сторонами по укладенню договору оренди виникли в момент його укладення, а саме 22.05.2003р., тобто до набрання чинності ЦК України в редакції від 16..01.2003 року. Таким чином до правовідносин по укладенню оспорюваного договору оренди мають застосовуватися норми Цивільного Кодексу, який діяв саме на момент його укладення.

Правовідносини між сторонами по укладенню договору оренди не продовжили свою дію після 22.05.2003 року, як стверджує позивач. Після вказаного терміну між сторонами стали існувати відносини по виконанню договору оренди і тільки до цих відносин з 01.01.2004 року   можна застосовувати норми ЦКУ в редакції 16.01.2003 року.

Також відповідно до п.10 роз’яснень Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі, коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють  договірні відносини ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотньої сили.

Договір оренди виробничого приміщення  від 22 травня 2003 року відповідає вимогам законодавства України, яке діяло на момент його укладення.

Не можна погодитись з твердженням позивача про те, що на правовідносини сторін поширюється дія Закону України "Про оренду державного і комунального майна".

Безпідставним є посилання позивача, що договір оренди не оформлений належним чином, а саме - в договорі не передбачені істотні умови угоди, такі як використання амортизаційних відрахувань, не вказана вартість об'єкта оренди, страхування взятого в оренду майна, орендна плата з урахуванням її індексації. На спірні правовідносини (стосовно укладення договору оренди) поширюється дія Глави 25 ЦК України (майновий найм) 1963 року. З огляду на це недоречними вважається довільне розширення тлумачення положень Глави 25 ЦК УРСР з одночасним фактичним посилання на ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", тобто фактичне ототожнення відмінних норм вказаних законодавчих актів, так як це суперечить цивільному законодавству та ст. 1 даного Закону. На відміну від ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка закріплює вичерпний перелік істотних умов, за наявності яких договір оренди за участю суб'єктів права державної та комунальної власності слід вважати укладеним, цивільне законодавство не містить чіткого врегулювання таких умов. Виходячи із змісту ст. ст. 256 - 265 ЦК УРСР серед істотних умов договорів оренди, укладених між недержавними господарюючими суб'єктами виділяються форма договору, орендна плата, строк та розподіл обов'язків сторін по утриманню орендованого майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди. У даному випадку при укладенні договору оренди сторони обґрунтовано керувались Цивільним кодексом УРСР, який діяв на момент укладання договору оренди, а слово "може" передбачає можливість, а не обов'язковість дотримання норм цього Закону при оренді майна іншої форми власності, ніж державна та комунальна. Домовленості між сторонами договору оренди про дотримання вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір не містить.

Отже, клопотання позивача про припинення провадження у справі є необгрунтованим.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Суддя                                                                Марач В.В.

Рішення     підписано "27" червня 2007 р.