ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.06.07 р.                                                                               Справа № 40/56

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

Розглянувши матеріали справи

За участю секретаря судового засідання Пальчак О.М.

за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Інвест" м. Донецьк

до  відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "СРЗ" м. Марпіуполь

про  стягнення  41038 грн.25 коп.

за участю:

представників сторін:

від позивача Стеблянський С.В - юрисконсульт

від відповідача Шевчунас М.А. - юрисконсульт

З урахуванням складності справи та витребування важливих доказів, про існування яких  суд дізнався вже під час процесу, строк вирішення спору було продовжено на один місяць за приписами ст. 69 ГПК України.

Суть спору:

Заявлені вимоги про стягнення заборгованості в сумі 34206 грн. 35 коп., 3 процентів річних в сумі 1495 грн. 71 коп., інфляційних в сумі 5336 грн. 19 коп. згідно договору №14/2 0046 000 від 05.05.02р. на користування електричною енергією.

Відповідач позов не визнав, мотивуючи свої заперечення наступними обставинами:

-          відповідно п.п.3.1.1.п.3.1 статті 3 Закону України "Про податок на додану вартість”, далі по тексту Закон, об’єктом оподаткування є операції з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України;

-          згідно п.6.2 статті 6 Закону при експорті товарів та супутніх такому експорту послуг ставка податку становить "0" відсотків до бази оподаткування;

-          на підставі п.6.1 Закону об’єкти оподаткування, визначені статтею 3 цього Закону, за винятком операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно з Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків;

-          пункт 6.2.1. Закону товари вважаються експортованими платником податку в разі, якщо їх експорт засвідчений належно оформленою митною вантажною декларацією;

-          при розрахунку митної вартості товару транспортні витрати, що є предметом спору, увійшли до митної вартості товару і тому повинні обкладатися податком на додану вартість по ставці "0";

-          таким чином законодавець чітко визначає, що об’єкти оподаткування до яких застосовується нульова ставка не може застосовуватися ставка податку в розмірі 20 відсотків;

-          позивач підмінює поняття податку на додану вартість на заборгованість;

-          слід припинити провадження у справи за ознаками п.2 ст.80 ГПК України, оскільки є рішення господарського суду Донецької області у справі 16/280 від 07.11.06р., який  в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет спору і з тих же підстав.

З’ясувавши  фактичні  обставини  справи,  докази на їх підтвердження, виходячи з  фактів встановлених у процесі розгляду справи, приймаючи до уваги доводи представників сторін, суд встановив:

Позов обґрунтовано наявністю у правовідносинах сторін: договору № 14/2 0046 000, Закону України № 2505-ІV, акту приймання-передачі, податкової накладної № 7102/1, вантажної митної декларації № 703000000/5/600698, податкової накладної № 1279.

Як свідчать докази у справі між сторонами укладено договір № 14/2 0046 000 від   05.05.2002р.  на  користування електричною енергією.

На підставі вимог договору ( п.1. ) енергопостачальна організація (позивач) зобов’язується поставляти електричну енергію у відповідності до умов договору, а споживач (відповідач) своєчасно оплачувати спожиту електричну енергію та виконати інші умови договору.

Відповідно до п. 5.1. Протоколу узгодження розбіжностей до Договору, Державне підприємство “Азовський судоремонтний завод” зобов’язався оплачувати спожиту електричну енергію, а також вносити усі інші платежі за розрахунковий період відповідно до діючих тарифів, затверджених Енергопостачальною організацією відповідною Постановою НКРЕ України, Правил користування електричною енергією та умовами договору.

17 червня 2003 р. Товариством з обмеженою відповідальністю “СРЗ” був укладений з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області Договір оренди цілісного майнового комплексу Державного підприємства “Азовський судоремонтний завод” № 1055/03.

Відповідно до ст. 145 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 10 квітня 1992 року № 2269-ХІІ, орендар стає правонаступником прав та обов’язків підприємства відповідно до договору оренди.

Товариство з обмеженою відповідальністю “СРЗ” згідно Дозволу № 3 від 22.12.2000 року на провадження підприємницької діяльності на території СЕЗ “Азов” та Протокольному рішенні № 33 засідання Ради з питань спеціальних економічних зон та спеціального режиму інвестиційної діяльності в Донецькій області від 24.07.2003р. має повноваження органу господарського розвитку південної території СЕЗ “Азов” та мало право на пільги відповідно до ст. 12, 13 Закону України “Про спеціальні економічні зони та спеціальний режим інвестиційної діяльності в Донецькій області”. Таким чином Товариство з обмеженою відповідальністю “СРЗ” є правонаступником усіх прав та обов’язків Державного підприємства “Азовський судоремонтний завод”.

12 квітня 2005р. між ТОВ “Сервіс-Інвест” та ТОВ “СРЗ” був підписаний Акт приймання-передачі електроенергії, спожитої ТОВ “СРЗ” з 01 березня 2005р. по 31 березня 2005р. включно. Відповідно до зазначеного акту : ТОВ “Сервіс-Інвест” поставило, а ТОВ “СРЗ” прийняло та спожило за період з 01.03.2005р. по 30.03.2005р. електроенергію в кількості 1 044 691 кВтг на суму 171 031 грн. 77 коп., в т.ч. ПДВ за ставкою 0%; ТОВ „Сервіс-Інвест” поставило, а ТОВ „СРЗ” прийняло та спожило 31.03.2005р. електроенергію в кількості 37 156 кВтг на суму 7 309 грн. 61 коп., в т.ч. ПДВ за ставкою 20% - 1 218 грн. 27 коп.

31.03.2005р. в законну силу вступив Закон України “Про внесення змін в Закон України “Про державний бюджет України на 2005р.” та деяких інших законодавчих актів України” від 25.03.2005р. № 2505-ІV, відповідно до цього закону був виключений шостий абзац пункту 11.12, який встановлював для підприємств , що функціонують в СЕЗ “Азов” пільги зі сплати ПДВ, які передбачені Законом України “Про СЕЗ в Донецькій області”.

Таким чином, з дати набрання чинності Закону України № 2505-IV, а саме , з 31 березня 2005р., експорт електроенергії на територію СЕЗ “Азов” оподатковується ПДВ згідно  п. 6.1. Закону України “Про ПДВ” за ставкою 20 %.

Сторонами  загальний обсяг електроенергії, спожитої ТОВ „СРЗ” з 01.03.2005р. по 31.03.2005р., був поділений на дві частки, при цьому сторони дійшли згоди обкладати ПДВ тільки той обсяг електроенергії, який був спожитий 31.03.2005р., а саме в день набрання чинності Закону України № 2505-ІV та скасування пільг зі сплати ПДВ при експорті товарів підприємствам, що функціонують в СЕЗ „Азов”.

Позивачем 31.03.2005р. було виписано відповідачу податкову накладну № 7102/1 на загальну суму 18 989 грн. 48 коп. ,  в тому числі ПДВ 3 164 грн. 91 коп., з яких 7 309 грн. 61 коп., в т.ч. ПДВ 1 218 грн. 27 коп. –вартість поставленої відповідачу електроенергії 31.03.2005р. та 11 679 грн. 87 коп. , в т.ч. ПДВ 1946 грн. 65 коп. –попередньої оплати за електроенергію, що поставляється ТОВ „СРЗ” в квітні 2005р.

Відповідач  в період з 04.03.2005р. по 31.03.2005р. сплатив 171 031 грн. 77 коп., в т.ч. ПДВ за ставкою 0%, вартість спожитої в період з 01.03.2005р. по 30.03.2005р. включно електроенергію в кількості 1 044 691 кВтг та 7 309 грн. 61 коп. , в т.ч. ПДВ за ставкою 20%:  1 218 грн. 27 коп., вартість електроенергії, спожитої 31.03.2005р. у кількості 37 156 кВтг.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги статтями 5,6 Митного кодексу України та статтею 194 ТК України та стверджує те, що вантажна митна декларація 703000000/5/600698, що підтверджує поставку електроенергії на територію СЕЗ „Азов” в період з 01.03.2005р. по 31.03.2005р. включно, була оформлена 05.04.2005р., тобто в період, коли пільги для ТОВ „СРЗ” (відповідача) були відмінені та поставка електроенергії на територію СЕЗ „Азов” оподатковувалася ПДВ за ставкою 20%, тому спожита ТОВ „СРЗ” (відповідачем) електроенергія в період з 01.03.2005р. по 31.03.2005р. включно вважається експортованою на територію СЕЗ „Азов”, а саме поставленою ТОВ „СРЗ”  - 05.04.2005р. та її вартість обкладається ПДВ за ставкою 20%.

На підставі зазначеного позивач 18 серпня 2005р. подав до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька Уточнюючий розрахунок зобов’язань з податку на додану вартість у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок за березень 2005р., де збільшив суму податкових зобов’язань зі сплати ПДВ до бюджету за березень 2005р. на 34 206 грн.

18 серпня 2005р. ТОВ „Сервіс-Інвест” (позивач) платіжним дорученням № 4204 перерахував до Державного бюджету 35 916 грн.

16 вересня 2005 р. позивач , знову подав до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьк Уточнюючий розрахунок зобов’язань з податку на додану вартість у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок за березень 2005р., де зменшив суму податкових зобов’язань зі сплати ПДВ до бюджету за березень 2005р. на суму 1946 грн.

31.08.2005р.  ТОВ „Сервіс-Інвест” виписало ТОВ „СРЗ” податкову накладну № 1279 на загальну суму 193 558 грн. 25 коп., з яких 32 259 грн. 71 коп. ПДВ на вартість електроенергії, що була експортована на територію СЕЗ „Азов”, та вважається поставленою 05.04.2005р.

Позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого до державного бюджету ПДВ в розмірі 32 259 грн. 71 коп.

Оскільки мало місце прострочення виконання грошових зобов’язань, позивач з посиланням на статті 625 УК України намагається стягнути з відповідача 3 процента річних за користування коштами в сумі 1495 грн. 71 коп., та інфляційні в сумі 5336 грн. 19 коп.

Так, відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У розумінні ч. 2 ст. 1 ЦК України Цивільний кодекс не застосовується до податкових правовідносин. При цьому податкові правовідносини треба розуміти не тільки як буквально податкові, а ширше, тобто як правовідносини з приводу податків і зборів (обов’язкових платежів) як вони характеризуються в Законі України “Про систему оподаткування”.

Неправильно стягнуті або нараховані суми податків та зборів стягуються у рамках цивільних правовідносин (на підставі ст. 1166 ЦК України) у межах строків позовної давності. У випадку неправильного стягнення сум податків та зборів платник податку (збору) одержує також право на стягнення збитків, заподіяних неправильним стягненням, заподіяних неправильним стягненням у т. ч. бухгалтерської помилки на час проведення між сторонами господарських операцій.

Податкові відносини повністю охоплюються поняттям бюджетних відносин, які податковими не вичерпуються. Бюджетні відносини розуміються як відносини з приводу формування та використання державного та місцевих бюджетів в Україні. Доходи бюджетів формуються не тільки за рахунок податків та зборів (обов’язкових платежів”), встановлених Законом “Про систему оподаткування”, але й за рахунок інших джерел, передбачених Законом України “Про бюджетну систему України”. Серед таких джерел є й такі, які у своїй основі є цивільно-правовими.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції органи державної (в тому числі судової) влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як свідчать докази у справі, позивачем фактично заявлено до стягнення податок у розумінні ст. 14 Закону України “Про систему оподаткування”  від 25.06.91р. № 1251-ХІІ, хоча з  змісту позову мова йде про цивільно-правові правовідносини у вигляді стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 20 вказаного Закону “Про систему оподаткування” контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів) здійснюється державними податковими органами та іншими державними органами в межах повноважень, визначених законами.

Підпунктами. 2.1.4. п. 2.1. ст. 2 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” контролюючими органами, які згідно з п.п. 2.2.1., 2.2. цієї статті мають право здійснювати перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати  стосовно податків і зборів  (обов’язкових платежів), які віднесені до їх компетенції, стосовно податків та зборів , які справляються до бюджетів та державних цільових фондів  названо податкові органи.

Крім того, слід звернути увагу сторін на те, що система оподаткування товарів на суму вартості, добавленої на кожному етапі їх виробництва, обміну або перепродажу визначає таке поняття як податок на додану вартість, далі ПДВ.

Такий податок стягується в країні на час реалізації усіх товарів, послуг та виконання робіт за винятком, зазначених у спеціальних постановах.

ПДВ включається виробником або продавцем до ціни товару, сплачується покупцем і розраховується як різниця між ПДВ, сплаченого покупцем, ПДВ, сплаченого у зв’язку зі витратами, які включено до собівартості продукції. У платіжних дорученнях ПДВ виділяється окремою графою.

З метою своєчасного та правильного вирішення спору, для дачі пояснень щодо проведення між сторонами господарських операцій, були викликані представники бухгалтерських служб підприємств.

Вимоги щодо фіксування та оформлення документів, що фіксують виконання зобов’язань, містяться у висновках бухгалтерів наданих безпосередньо у судове засідання, що відповідає вимогам Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність” та приймаються судом до уваги поряд з іншими доказами у справі в розумінні статті 43 ГПК України.

Так за даними бухгалтерського обліку на підприємстві відображені наступні проводки і що відповідає вимогам закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", у тому числі Інструкції про застосування плану рахункового обліку активів, капіталу, зобов’язань і господарських операцій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 291 від 30.11.99р.зі змінами та доповненнями :

ДТ 311  КТ 68 (11)

ДТ 643  КТ 64 (15)

ДТ 361  КТ 703

ДТ 703  КТ 643

Таким чином позивач необґрунтовано намагається віднести на свого контрагента витрати по ПДВ, у той час коли підстави  їх донарахування вирішувались на час здійснення податковими органами камеральної перевірки.

Слід звернути увагу сторін на те, що тлумачити норму права може тільки Конституційний Суд України. Судам такого права не надано.

Вантажна митна декларація була оформлена позивачем 05.04.05р., тобто поставка електричної енергії підлягає оподаткуванню за ставкою 20 % у спірний період.

Таким чином, самостійно дорахувати та сплатити ПДВ в розмірі 20% за поставлену у період з 01.03.05р. по 31.03.05р. продукцію позивач позбавлений можливості за вимогами спеціального законодавства. А вимагати їх стягнення від свого  контрагента за договором  не має права.

За таких обставин у задоволенні позову про стягнення 34206 грн. 35 коп. заборгованості слід відмовити, як необґрунтовано заявленого .

Додаткове зобов’язання існує доти поки існує головне. Так як, позивачем безпідставно заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача основної заборгованості у вигляді ПДВ, позов  щодо стягнення з останнього 3 процентів річних за користування коштами в сумі 1495 грн. 71 коп. та інфляційних в сумі 5336 грн. 19 коп. також необґрунтовані і не підлягають задоволенню.

Витрати по державному миту та забезпеченню судового процесу покладаються на позивача згідно вимог ст.ст. 44,49 ГПК України.

Заперечення відповідача щодо припинення провадження у справі не знайшло свого підтвердження за законодавством не приймається судом за наступними обставинами, зокрема:

-          предмет позову – матеріально-правова вимога до відповідача, щодо якої суд повинен винести рішення, Ця вимога повинна нести правовий характер, тобто бути  урегульованою нормами матеріального права, а також бути підвідомчою суду. В процесі розгляду справи по суті позивач має право змінити предмет позову. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на підставу позову;

-  підстава позову – обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правових відносин, ЦЕ не є доказами по справі. Підставу позову  теж можна змінити.

- змінити одночасно підставу позову та його предмет неможливо, оскільки це суперечить вимогам статті 22 ГПК України.

Предметом позову та його підставами у справі №16/280 було стягнення заборгованості. На час порушення судом провадження у справі №40/56 існують інші додаткові крім основної заборгованості вимоги, а саме позивач намагається стягнути з відповідача додатково інфляційні та 3 процента річних за весь час прострочення та користування грошовими коштами, які не були предметом розгляду у попередній справі.

У зв’язку з тим, що у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення згідно частини третьої ст. 85 ГПК України, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 43, 36, 43, 69, 82, 84,частиною третьою ст.85  ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по державному миту та забезпеченню судового процесу покладаються на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

Дата підписання рішення оформленого відповідно до статті 84 ГПК України: 19.06.07р.