ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2007 р.

№ 26/185пд

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Савенко Г.В.,

Ходаківської І.П.,

Розглянувши

касаційну скаргу
сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Добре поле” (далі Товариство)

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду

від
13.12.05

у справі
№ 26/185пд

господарського суду
Донецької області

за позовом
Добропільської об’єднаної державної податкової інспекції м.Добропілля Донецької області (далі Добропільська ОДПІ)

до
Товариства,
приватного підприємства “Укрпродукт –2002” (далі Підприємство)

про
визнання недійсною усної угоди відповідно до ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР 1963р.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Шумара А.М. ( за дов. б/н від 10.07.07)

- відповідачів:
Товариства : ( не з’явилися );

Підприємства: ( не з’явилися ),

Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.07.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що у травні 2005 року Добропільська ОДПІ звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства та Підприємства про визнання угоди недійсною, як такої, що укладена з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, а також стягнення на користь держави коштів за угодою.

Позовні вимоги Добропільської ОДПІ мотивовані положеннями ст. 124 Конституції України, ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, п. 4 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України, п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”.

Рішенням від 22.08.05 господарського суду Донецької області (суддя Наумова К.Г.) позовні вимоги Добропільської ОДПІ задоволено.

Визнано недійсною угоду купівлі-продажу пшениці та ржи за податковою накладною № 1225 від 30.08.02 на загальну суму 79 200,08 грн., укладену між Товариством та Підприємством.

З Товариства в дохід держави стягнуто 158 400,16 грн., а на користь державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, та в дохід державного бюджету –державне мито у сумі 834,50 грн.

З Підприємства в дохід державного бюджету стягнуто державне мито у сумі 834,50 грн., а на користь державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 59,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

При винесенні вказаного рішення суд першої інстанції керувався ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 42, 43, 32-38, 43, 44, 49, 82, 84 - 85 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою від 13.12.05 Донецького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Старовойтової Г.Я., суддів –Калантай М.В., Кондратьєвої С.І.) рішенням від 22.08.05 господарського суду Донецької області залишено без змін, а апеляційна скарга Товариства –без задоволення.

Постанова апеляційного суду винесена на підставі ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 49, 93, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій Товариство звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення від 22.08.05 господарського суду Донецької області та постанову 13.12.05 Донецького апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права,

а саме: ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 7, 9 Закону України “Про податок на додану вартість”, ст.ст. 42, 43, 32, 43, 56, 87 Господарського процесуального кодексу України.

На день розгляду справи по суті письмові відзиви на касаційну скаргу від Добропільської ОДПІ та Підприємства не надійшло.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) –переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.п. 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України; адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з визначенням термінів, що дається у ст. 3 цього Кодексу:

справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Предметом позову в даній справі є визнання угоди недійсною, як такої, що укладена з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Розглядаючи спір суди керувались приписами ст. 49 Цивільного кодексу УРСР. Позов у даній справі розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Однак спір в даній справі виник у зв’язку з адміністративними, а не господарськими відносинами.

Із змісту ст. 4 ч. 1, ст.ст. 42, 43, 52, ст. 19 ч. 5 Господарського кодексу України вбачається, що господарські правовідносини виникають на підставі вільного волевиявлення господарюючих суб’єктів.

Підвідомчість справ господарським судам визначено ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

В частині 1 п. 1 вказаної статті цього кодексу, зокрема, зазначено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають, зокрема, із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.90 № 509-XII (далі Закон), державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об`єднані державні податкові інспекції здійснюють у межах своїх повноважень контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) а також контролюють своєчасність подання платниками податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших платежів, а також перевіряють достовірність цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів.

Перелік випадків, в яких органи державної податкової служби мають право подавати позови до суду перелічені в п. 11 ст. 10 та п. 17 ст. 11 вказаного Закону. Так, відповідно до приписів зазначених норм податкові органи мають право звертатися до суду із позовами до підприємств, установ, організацій та громадян, зокрема, про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках –коштів, одержаних без установлених законом підстав.

Отже, спір у даній справі стосується реалізації податковим органом своїх повноважень в організаційно-господарських відносинах, що встановлюються між цим органом та суб’єктами підприємницької діяльності, і пов’язані з його компетенцією щодо контролю за дотриманням останніми податкового законодавства. Зазначені контролюючі повноваження органів державної податкової служби України визначають їх статус у відносинах з підприємцями як владного суб’єкта, а останніх –як підпорядкованих суб’єктів. Відтак, вказані відносини є відносинами влади та підпорядкування (субординації) і за способом виникнення та регулятивним характером є адміністративними.

Таким чином, дана справа є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою), оскільки податковий орган в даному випадку в розумінні п. 7 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень.

Отже, аналіз суб'єктного складу та характеру правовідносин свідчить, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції.

У відповідності з п. 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційній скарги (подання) розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

В порушення цих вимог, переглядаючи справу в апеляційному порядку на підставі вимог Господарського процесуального кодексу України після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції не врахував, що дана справа належить до адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що апеляційний суд при винесенні постанови наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Визначивши, що спір у даній справі носить адміністративний характер, Вищий господарський суд України звертає увагу, що спір у порушення вимог ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України переглянуто судом апеляційної інстанції в порядку господарського судочинства після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, що унеможливлює здійснення касаційної перевірки оскарженої постанови в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що Державною судовою адміністрацією України відповідно до п. 4 р. VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в газеті "Урядовий кур'єр" № 53 від 24.03.07 було повідомлено про початок діяльності з 02.04.07 Донецького апеляційного адміністративного суду, розташованого за адресою: 83017, м. Донецьк, бул. Шевченка, 26.

З урахуванням наведеного оскаржені судові рішення підлягають безумовному скасуванню згідно ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України господарським судом касаційної інстанції, а справа –передачі до Донецького апеляційного адміністративного суду для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Добре поле” № Н3-02/699 від 06.03.07 задовольнити частково.

Постанову 13.12.05 Донецького апеляційного господарського суду у справі № 26/185пд господарського суду Донецької області скасувати, а справу направити на розгляд до Донецького апеляційного адміністративного суду  зі стадії порушення апеляційного провадження.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Савенко

І.Ходаківська