Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2007 р.                                                           Справа № 45/191-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., судді Пушай В.І. , Плужник О.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача -  Омельницька Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 3055Х/3-7) на рішення господарського суду Харківської області від 27.08.07 р. по справі № 45/191-07

за позовом ЗАТ "Агрошляхбуд" м. Чернівці

до ВАТ "Шляхове ремонтно - будівельне управління № 33", м. Харків

про стягнення 54342,13 грн. -

встановила:

В квітні 2007 р. позивач –ЗАТ „Агрошляхбуд”, м. Чернівці звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача –ВАТ „Шляхове ремонтно-будівельне управління № 33”, м. Харків 54342,13 грн. заборгованості та судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач належним чином виконав умови договору про надання послуг технікою при реконструкції автомобільної дороги Київ - Одеса км 353+000-км 58+000 від 24.09.2004 р., надав відповідні послуги відповідачеві в період з вересня по жовтень 2004 р. на загальну суму 80139,05 грн. Враховуючи використання ПММ відповідача при виконанні робіт на суму 25796,93 грн., позивач просить суд стягнути 4342,13 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.08.07 р. (суддя –Калініченко Н.В.) по справі № 45/191-07 в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення мотивоване з тих підстав, що за правовою природою укладений між сторонами договір № 229 від 24.09.2004 р. є договором перевезення, в зв'язку з чим, вчинені на його виконання сторонами дії також вчинялися в рамках саме договору перевезення; що з урахуванням вимог ч. 3 ст. 925 ЦК України, п. 168 Статуту автомобільного транспорту УРСР, ст. 267 ЦК України позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності, в межах якого мав право на звернення до суду з відповідним позовом; що сторонами при укладанні спірного договору однозначно не визначено такої істотної умови перевезення - як вартість послуг з перевезення або чіткого порядку формування такої вартості, і при цьому позивач не довів суду, що розрахунок суми позову зроблений та відповідає умовам договору та ін.

Позивач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та задовольнити його позов. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що господарський суд при розгляді справи 19.06.07 р. відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, проте виносячи оскаржуване рішення позовну давність до спірних правовідносин безпідставно застосував; що з урахуванням вимог укладеного між сторонами договору початком відліку строку позовної давності, на думку позивача, є момент завершення розрахунків з відповідачем ДП „Одеський облавтодор”, а не момент направлення рахунку № 56 від 15.10.04 р.; що господарський суд при винесенні рішення безпідставно встановив, що спірний договір за своєю правовою природою, є договором перевезення; що позивач при розрахунку суми позову керувався ДБН Д.1.1-1-2000 та ДБН Д.2.7 та ін.

Відповідач просить суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 24.09.2004 р. між ВАТ позивачем та відповідачем укладено Договір № 229, що визначений сторонами як договір про надання послуг технікою на реконструкції автомобільної дороги Київ –Одеса, відповідно до умов якого замовник (відповідач) доручає, в виконавець (позивач) зобов'язується надати послуги технікою на реконструкції автомобільної дороги Київ –Одеса км 353-000 –км 358+000 в межах договірної ціни, скоригованої по фактичних витратах з урахуванням ринкової вартості ресурсів. Оплата наданих Виконавцем та прийнятих від нього Замовником послуг здійснюється щомісячно на протязі 10 банківських днів після сплати за них ДП „Одеський облавтодор" (п. 5.1 Договору № 229).

Відповідно до п. 2.1 договору сторонами визначено, що ціна 1 машино-години роботи техніки та перевезення 1 тонни вантажів автосамоскидами визначається відповідно до ДБН Д 1.1.-1-2000, ДБН Д 2.7. -2000 та інших чинних документів в рамках вартостей, затверджених Держбудом.

В період з 10.09.2004 р. по 14.10.2004 р. включно позивач здійснював перевезення вантажів відповідача, зокрема будівельних матеріалів (щебеню та шлаку) на території будівництва автомобільної дороги Київ - Одеса, що підтверджується оформленими відповідно до вимог Наказу Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України від 29.12.1995 р. № 488/346 „Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля", товарно-транспортними накладними за типовою формою № 1-ТН. Зазначене не спростовував і відповідач, посилаючись на те, що фактично позивач виконав послуги з перевезення його вантажів та не виконував ніяких інших дій з надання послуг автомобільною технікою, про що йдеться у найменуванні договору.

При перевезенні вантажів позивач використовував паливо відповідача, яке було передано позивачеві за видатковою накладною № 11 від 01.02.2005 р.

15.10.2004 р. позивачем на адресу відповідача надано рахунок № 56 на сплату транспортних послуг за спірним договором на суму 80139,05 грн., в т. ч. 11216,70 грн. за подачу транспорту та 2448,00 грн. на відшкодування відрядних витрат. Листом за вих. № 936 від 23.11.2004 р. відповідач відмовив позивачеві в сплаті його рахунку в повному обсязі, посилаючись при цьому на те, що вартість перевезень ним прийнята із розрахунку 0,4 грн. за 1 т/км, в зв'язку з чим складає 50784,80 грн., а також погодився із розміром відрядник витрат в сумі 1890,00 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що  за правовою природою укладений між сторонами договір № 229 від 24.09.2004 р. є договором перевезення, в зв'язку з чим, вчинені на його виконання сторонами дії також вчинялися в рамках саме договору перевезення; що з урахуванням вимог ч. 3 ст. 925 ЦК України, п. 168 Статуту автомобільного транспорту УРСР, ст. 267 ЦК України позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності, в межах якого мав право на звернення до суду з відповідним позовом; що сторонами при укладанні спірного договору однозначно не визначено такої істотної умови перевезення - як вартість послуг з перевезення або чіткого порядку формування такої вартості, і при цьому позивач не довів суду, що розрахунок суми позову зроблений та відповідає умовам договору.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів,  повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм  надана правильна та належна правова оцінка, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по справі рішення з наступних підстав:

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу  господарський суд  оцінює  докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в  судовому  процесі  всіх обставин справи  в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноважений на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення підтверджується складенням перевізного документа (транспортної окладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи викладене, а також те, що між сторонами фактично склалися правовідносини з надання  послуг шляхом перевезення, що позивач при виконанні умов договору здійснював послуги з перевезення вантажів та не виконував ніяких інших дій з виконання робіт або з надання послуг автомобільною технікою, тобто здійснював саме послуги по переміщенню (транспортуванню) матеріальних цінностей,  судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами Договір № 229 від 24.09.2004 р. за правовою природою фактично є договором перевезення, що крім іншого також відповідає його юридичному змісту.

а найменування сторонами договору як про надання послуг технікою на реконструкції автомобільної дороги не відповідає його юридичному змісту та дійсному волевиявленню сторін.

Разом з тим, не можуть прийматися судом до уваги доводи позивача про те, що даний договір не є договором перевезення, на підставі того, що він не містить жодної з істотних умов, які з урахуванням вимог ст. 909 ЦК України сторони мали обговорити при його укладанні, оскільки в даному випадку сторони саме при виконанні умов договору (в тому числі підписуючи ТТН) дійшли згоди щодо пунктів відправлення та призначення вантажу, його кількості, характеру і інших істотних умов, що в свою чергу дає підстави вважати дані умови договору узгодженими між сторонами.

Крім того, відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені Наказом Мінтрансу № 363 від 14.10.1997р. в редакції від 05.11.2001 р. товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, а транспортна послуга - це перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов'язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом. Пункт 11.1. розділу 11 зазначених Правил також встановлює, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та подорожні листи вантажного автомобіля.

Позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано суду інших документів, окрім тих, що оформленні на виконання транспортних послуг на користь відповідача, які б підтверджували, що за спірним договором надавались інші послуги, зокрема послуги.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень позивача про необхідність розглядати суму боргу за договором, як таку, що випливає не із факту перевезення вантажів відповідача за укладеним договором, а із виконання інших послуг за цим же договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до п. 168 Статуту автомобільного транспорту УРСР позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають із Статуту, можуть бути пред'явлені відповідно до встановленої підвідомчості в арбітраж або в суд протягом 6 місяців, які обчислюються з настання події, що стала підставою для пред'явлення позову.

Згідно зі ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, а також по-перше те, що спірний договір, на якому ґрунтуються позовні вимоги в частині, що виконана сторонами, є саме договором перевезення , а позовна заява позивачем подана до суду лише 19.04.2007 р., тобто більше ніж через 2,5 роки після фактичного перевезення вантажів та надання на адресу відповідача вимоги про їх сплату згідно з рахунком позивача № 56 від 15.10.2004 р. по-друге те, що відповідач під час розгляду справи в господарському суді у відзиві на позовну заяву № 327 від 10.05.2007 р. просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, не можуть прийматися судом до уваги доводи позивача про безпідставність застосування господарським судом  строку позовної давності, оскільки, на думку позивача та з посиланням на положення спірного договору, початком відліку такого строку є момент завершення розрахунків з відповідачем ДП „Одеський облавтодор” і строк остаточного розрахунку останнього з відповідачем суд не встановив.

Відповідно до п. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи те, що позивач дізнався про відмову відповідача сплачувати в повному обсязі виставлений позивачем рахунок № 56 (тобто про обставини, які стали підставою для подальшого звернення до суду) отримавши від відповідача лист № 936 від 23.11.04 р., строк позовної давності з урахуванням вимог п. 1 ст. 261 ЦК України почав свій перебіг саме з моменту одержання відповідачем вказаного листа, незалежно від того, коли ДП „Одеський облавтодор” остаточно розрахувався з відповідачем. До того ж, як свідчать матеріали справи, такий розрахунок фактично відбувався у той самий період.

Крім того, також безпідставними є посилання позивача на те, що господарський суд при розгляді справи 19.06.07 р. відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, про що зазначив у відповідній ухвалі від 19.06.07 р., але виносячи оскаржуване рішення позовну давність до спірних правовідносин безпідставно застосував, оскільки ні протокол судового засідання від 19.06.07 р. ні ухвала суду першої інстанції від 19.06.07 р. не містять конкретних даних про відмову судом в задоволенні заяви відповідача (відповідно до вимог п. 3 ст. 267)  про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Разом з тим, відповідно до ст. 61 Закону України „Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 р. договір на перевезення вантажу автомобільним транспортом загального користування укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотною умовою такого договору є вартість перевезення.

Згідно з п. 2.1 договору сторонами визначено, що вартість послуг за договором визначається  відповідно до ДБН Д  1.1.-1-2000,  ДБН Д 2.7.-2000 та  інших чинних документів в рамках вартостей, затверджених Держбудом, є динамічною та переглядається за наявності певних обставин, в т.ч. при зміні цін на паливо-мастильні матеріали.

Тобто, сторонами однозначно не визначено такої істотної умови перевезення - як вартість послуг з перевезення або чіткого порядку формування такої вартості, і позивач при цьому також не довів суду, що розрахунок суми позову зроблений та відповідає умовам договору.

Доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з цього питання у встановленій законом формі, зокрема щодо однозначного порядку визначення (формування) ціни або розширеної калькуляції різних видів перевезень, тощо позивачем також не надано.

Згідно із Наказом Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України від 29.12.1995 р. № 488/346 „Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля", розділами 37-47 типової форми товарно-транспортної накладної передбачено визначення розрахунку вартості наданих транспортних послуг. При цьому жодна ТТН, на які посилається позивач, не містить в собі даних про узгодження учасниками перевезень, зокрема між автоперевізником та замовником, вартості виконаних автоперевезень.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, вважає розрахунок суми боргу за договором, який просить стягнути позивач на його користь з відповідача, є належним чином не доведений.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, судова колегія -

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 27.08.07 р. по справі № 45/191-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Повний текст постанови підписано 12.11.07 р.

Головуючий суддя                                                                    Могилєвкін Ю.О.

Судді                                                                    Пушай В.І.

Плужник О.В.