ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  48/262

11.10.07

За позовом
Департаменту Державної служби охорони при МВС України

До
Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп»

Про
визнання договору недійсним та зобов’язання вчинити певні дії

Суддя Сулім В.В.

Секретар судового засідання Т.М. Мисник

Представники сторін:

Від позивача:
Гаврилюк С.І. –пред. за довір., Просянок В.В. –пред. за довір.

Від відповідача:
Бєлицька І.В. –пред. за довір., Пєшковський В.К. –дир.

17.07.07р. розгляд справи було відкладено відповідно  до ст. ст. 77, 86 Господарського процесуального кодексу України до  14.08.07р., а 14.08.07р. у судовому засіданні оголошено перерву для виготовлення повного тексту рішення.

Обставини справи:

Департамент Державної служби охорони при МВС України звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва, в якому просить визнати недійсним договір від 14.09.06р.

№ 10-мед/2006, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп»і Департаментом Державної служби охорони при МВС України, та зобов’язати Відповідача повернути кошти в сумі 760500,00 грн., що були перераховані в якості передоплати на виконання умов договору.

11.06.07р. ухвалою Господарського суду міста Києва порушено провадження у справі №48/262  та призначено її до розгляду.

Перед початком розгляду справи по суті представників сторін ознайомлено з їх правами та обов’язками у відповідності із ст.22 ГПК України.

Крім цього, представникам сторін у судовому засіданні роз’яснено вимоги ст.81-1 ГПК України.

Судом, у відповідності з вимогами ст.81-1 ГПК України складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що при укладенні спірного договору була порушена процедура закупівлі товарів, тобто без застосування вимог Закону України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державну кошти”, а тому відповідно до п. 3 ст. 34 цього Закону означений договір є недійсним (нікчемним).

Представники Відповідача у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог Позивача, оскільки вважає, що зазначений договір було укладено відповідно до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент його укладання, а тому є законним.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі наявні у матеріалах справи докази, дослідивши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

14.09.06р. Департамент Державної служби охорони при МВС України та Товариство з обмеженою відповідальністю «Експерт Консалт Групп»уклали договір

№ 10-МЕД/2006/73-Д/2006.

Відповідно до п.1.1 Договору Відповідач зобов’язався поставити медичне обладнання, а саме ударно-хвильовий літотриптер t Sigma»виробництва фірми  Dornier, Німеччина, згідно специфікації (додаток 1), що є невід’ємною частиною Договору та на умовах визначених Договором, а Позивач зобов’язався прийняти та оплатити обладнання. Код обладнання за класифікатором: 33.20.5.

Пунктом 2.1 Договору на Відповідача покладено обов’язок поставити обладнання за адресою Позивача протягом 60 календарних днів з дати отримання оплати від Покупця згідно пункту 6 Договору.

Відповідно до п. 6.1 вартість Договору складає 1 521 000,00 грн. без ПДВ, згідно ст. 5.1.7 Закону України «Про податок на додану вартість»(реєстраційне посвідчення МОЗ України № 3126/2004 від 27.08.04р.). Порядок оплати визначений п. 6.2 Договору, а саме: шляхом перерахування на поточний рахунок Відповідача в національній валюті (гривні) наступним чином: - 50% вартості даного договору –часткова передоплата протягом 5 календарних днів з дня підписання даного договору; 50% вартості даного договору, - остаточний розрахунок, протягом 3 календарних днів з моменту постачання обладнання.

Сторонами був складаний та підписаний додаток 1 до Договору № 10-МЕД/2006 –специфікацію 1, відповідно до якої товаром, що постачається за Договором, є ударно-хвильовий літотриптер  Sigma»виробництва фірми  Dornier, Німеччина, у кількості 1 шт., вартість якого становить 1 521 000,00 грн.

На виконання п. 6.1 Договору Позивач того ж дня здійснив часткову передоплату за обладнання, що підтверджується платіжним дорученням № 35 від 14.09.06р. на суму 760 500,00 грн., призначення платежу: аванс за ударно-хвильовий літотриптер Sigma» виробництва фірми  Dornier, Німеччина зг. р/ф 00142/06 від 06.09.06р., без ПДВ.

02.01.07р. Відповідач поставив Позивачу обладнання, що підтверджується видатковою накладною № 1 від 02.01.06р.; факт отримання Позивачем обладнання підтверджується довіреністю серія ААН № 828033 від 02.01.07р.

Таким чином, Відповідач свої зобов’язання за Договором виконав в повному обсязі.

Остаточний розрахунок Позивачем відповідно до п.6.2 договору не було здійснено, а отже на сьогоднішній день Позивач виконав зобов’язання за Договором частково у сумі 760 500,00 грн.

Судом встановлено, що при укладенні спірного договору Сторони не дотримувалися процедури закупівлі, встановленої Законом України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти».

Державна служба охорони при МВС України здійснює свою діяльність відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.93р. № 615 «Про заходи щодо вдосконалення охорони об’єктів державної та інших форм власності», якою затверджено Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ (надалі –«Положення»).

Згідно із п. 1 Положення Державна служба охорони при Міністерстві внутрішніх справ створена для здійснення заходів щодо охорони нерухомих об'єктів та іншого майна, в тому числі вантажів, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації на договірних засадах в порядку, встановленому законодавством. Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі  та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів, стройових підрозділів міліції охорони, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони.

Пунктом 2 Положення встановлено, що Державна служба охорони у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами МВС, а також цим Положенням.

Засади майнової діяльності Державної служби охорони визначені п. 9 Положення, а саме: Державна служба охорони провадить свою діяльність на засадах госпрозрахунку за рахунок коштів, одержаних її підрозділами охорони, підприємствами та установами за організацію і надання послуг з охорони та безпеки за договорами, та інших надходжень, передбачених законодавством; фінансово-господарська діяльність підрозділів охорони провадиться згідно із Законом України «Про підприємства в Україні»; чистий прибуток підрозділів охорони спрямовується на вдосконалення службової діяльності, матеріально-технічне та фінансово-господарське забезпечення, здійснення заходів соціального захисту їх працівників; департамент визначає порядок володіння, користування і розпорядження майном та коштами Державної служби охорони згідно із законодавством; департамент і управління, відділи є органами управління, діяльність яких не має за мету одержання прибутку; майно Державної служби охорони закріплюється за Департаментом на праві оперативного управління, управліннями, відділами, підрозділами охорони - на праві господарського відання або оперативного використання.

Позивач діє на підставі Положення, яке затверджується Міністерством внутрішніх справ за поданням керівника департаменту. Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, штампи і бланки (п. 7 Положення).

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.10.05р. № 878 затверджено Положення про Департамент державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (надалі –«Положення про Позивача»).

Згідно із п. 1 Положення про Позивача Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України є головним органом у системі Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, який координує здійснювані нею заходи з охорони об'єктів усіх форм власності та забезпечення особистої безпеки громадян і є підпорядкованим Міністру внутрішніх справ України. Пунктом 4 Положення встановлено, що Позивач є органом управління, діяльність якого не передбачає отримання прибутку, фінансування видатків якого здійснюється за рахунок централізованих відрахувань підпорядкованих підрозділів ДСО.

Позивач визначає порядок володіння, користування і розпорядження майном та коштами ДСО згідно із законодавством (п. 5 Положення про Позивача).

Майнова основа діяльності Позивача визначена у п.п. 8, 9 та 10 Положенні про Позивача: майно Департаменту є державною власністю, що закріплюється за ним на правах оперативного управління; майно Департаменту використовується відповідно до чинного законодавства, цього Положення та відповідних актів Департаменту, що визначають порядок володіння, користування та розпорядження майном ДСО; Департамент має необхідні оборотні кошти для придбання товарно-матеріальних цінностей, видачі грошового утримання та заробітної плати, створення резервного фонду від суми централізованих відрахувань з прибутку УДСО (ВДСО), підпорядкованих підрозділів ДСО. Департамент у встановленому законодавством порядку має право вирішувати питання щодо придбання основних фондів для УДСО (ВДСО), підпорядкованих підрозділів ДСО та їх реалізації, передання та списання, у тому числі автотранспорту, устаткування, засобів обчислювальної техніки зв'язку, технічних засобів охоронного призначення та іншого майна.

Згідно із преамбулою Закону України «Про підприємства в Україні», який діяв на момент прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 10.08.93р. № 615, Закон визначає види і організаційні форми підприємств, правила їх створення, реєстрації, реорганізації і ліквідації, організаційний механізм здійснення ними підприємницької діяльності в умовах переходу до ринкової економіки. Статтею 2 Закону встановлювалося, що в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, засноване на власності фізичної особи; колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства; господарське товариство; підприємство, яке засноване на власності об'єднання громадян; комунальне підприємство, засноване на власності відповідної територіальної громади; державне підприємство, засноване на державній власності, в тому числі казенне підприємство.

Статтею 80 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ст. 81 ЦК України). Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом (ст. 83 ЦК України).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

Згідно із ст. 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Суб'єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах. Суб'єкти господарювання - господарські організації, які діють на основі права власності, права господарського відання чи оперативного управління, мають статус юридичної особи, що визначається цивільним законодавством та цим Кодексом.

Статтею 62 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Відповідно до ст. 63 Господарського кодексу України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об'єднання майна різних форм власності).

Статтею 133 ГК України встановлено, що основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом) (ст. 137 ГК України).

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що Позивач є державним підприємством у розумінні чинного господарського законодавства України, метою діяльності якого не є отримання прибутку та майно якого, в тому числі й грошові кошти, є державною власністю.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»у редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору:

- державними коштами є кошти Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, державні кредитні ресурси, а також кошти Національного банку України, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування, кошти страхування на випадок безробіття, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, кошти, передбачені Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", гуманітарна допомога в грошовій формі, кошти державних, казенних, комунальних підприємств та господарських товариств, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків, які спрямовуються на придбання товарів, робіт і послуг;

- розпорядниками державних коштів є органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, інші органи, установи, організації, визначені Конституцією України та законодавством України, а також підприємства, установи чи організації, створені в установленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов'язань та здійснення платежів, державні, казенні, комунальні підприємства та господарські товариства, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків;

- замовником є розпорядник державних коштів, який здійснює закупівлю в порядку, визначеному цим Законом, при цьому замовником вважається суб'єкт, тендерний комітет якого проводить процедуру закупівлі та який одночасно укладає з переможцем договір про закупівлю, крім випадків здійснення закупівлі товарів на засадах міжвідомчої координації.

Згідно із ст. 2 цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 30 тисяч гривень, а робіт - 300 тисяч гривень.

Таким чином, Позивач є розпорядником грошових коштів, який у разі здійснення закупівлі товарів на суму, що дорівнює або перевищує 30 000,00 грн., зобов’язаний проводити відповідні закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти».

Суд вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, твердження Відповідача про те, що Позивач не є розпорядником державних коштів, оскільки він не є бюджетною установою, а її діяльність не спрямована на надання виключно державних послуг.

Судом встановлено, що спірним договором було закуплено товар вартістю 1 521 000,00 грн. З огляду на зазначене, спірний договір за своєю правовою природою є договором закупівлі товарів за державні кошти, а тому повинен був бути укладений з в порядку, встановленому Законом України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти». А отже укладення Сторонами спірного договору без дотримання процедур, встановлених Законом, є його порушенням.

Наслідки недотримання вимог Закону визначені у ст. 34 Закону, а саме: договір закупівель є недійсним (нікчемним).

Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження Позивача, що начальник Департаменту не мав права укладати договір поставки медичного обладнання, тобто не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки предметом спірного договору є поставка медичного обладнання, а правовстановлюючими документами, на підставі яких проводить свою діяльність Державна служба охорони в цілому та Позивач не передбачено можливість укладання договорів на поставку медичного обладнання, з огляду на наступне. Абзацом 3 п. 9 Положення чистий прибуток підрозділів охорони спрямовується на вдосконалення службової діяльності, матеріально-технічне та фінансово-господарське забезпечення, здійснення заходів соціального захисту їх працівників. Соціальний захист працівників включає охорону здоров’я працівників Державної служби охорони при МВС України. Департамент очолює начальник, який призначається на посаду Міністром внутрішніх справ України, який є розпорядником коштів Державної служби охорони (п.п. 14 та 15 Положення про Позивача). Крім того, п. 16 Положення про Позивача встановлено, що Начальник Департаменту має право розпоряджатися грошовими коштами Департаменту; приймати рішення стосовно раціонального використання коштів управлінь, відділів Державної служби охорони, підпорядкованих підрозділів Державної служби охорони; відкривати рахунки Департаменту в установах банків; підписувати в установленому законодавством порядку договори стосовно використання майна Державної служби Охорони; спрямовувати тимчасово вільні кошти Державної служби Охорони на розвиток власної виробничої бази охорони та фінансування соціальних програм тощо. Таким чином, на момент укладення спірного договору начальник Департаменту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення договору.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що спірний договір укладено Сторонами всупереч вимогам Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти». За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги Позивача в частині визнання договору від 14.09.06р. № 10-мед/2006, укладеного між Департаментом Державної служби охорони при МВС України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп», недійсним.

Згідно із ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені у ст. 216 Цивільного кодексу України. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов’язання Відповідача повернути кошти у сумі 760 500,00 грн., що були перераховані в якості передоплати на виконання умов договору, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати, пов’язані з розглядом справи, зокрема витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення судового процесу, сплати державного мита підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

В зв’язку з тим, що позивачем не було сплачено держане мито відповідно до Деркету Кабінету Міністрів «Про державне мито»суд вважає за необхідне стягнути суми недоплаченого державного мита у розмірі 1 відсотка від розміру майнових вимог в дохід державного бюджету  стягнути з  відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір від 14.09.06р. № 10-мед/2006, укладений між Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп», з моменту укладення.

3. Зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп»(04053, м. Київ вул. Кудрявська, 10, оф.2, , р/р 92.980 в ЗАТ «Прокредит Банк»МФО 320984) повернути Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 5, ) грошові кошти, отримані в якості передоплати за договором від 14.09.06р. № 10-мед/2006, у розмірі 760 500,00 грн. (сімсот шістдесят тисяч п’ятсот гривень 00 копійок).

4. Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп»(04053, м. Київ вул. Кудрявська, 10, оф.2, , р/р 92.980 в ЗАТ «Прокредит Банк»МФО 320984) з будь-якого виявленого рахунку на користь Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, 5, )  85 (вісімдесят п‘ять) грн. державного мита, 118 (сто вісімнадцять) витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

5. Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт Констал Груп»(04053, м. Київ вул. Кудрявська, 10, оф.2, , р/р 92.980 в ЗАТ «Прокредит Банк»МФО 320984) з будь-якого виявленого рахунку 7 605 (сім тисяч  шістсот п’ять) гривень 00 коп. несплаченого державного мита в дохід державного бюджету.

6. Видати накази.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформлення відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                          В.В. Сулім