ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

30.08.2007
Справа №2-29/9620-2007

За позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Шельф» (м.Сімферополь, вул.Севастопольська,45).

До відповідача – Колективного підприємства «ВЭЛКОМ» (м.Феодосія, вул..Кірова,6).

Про стягнення 27 099,12 грн.

Суддя О.І. Башилашвілі

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача –  Борецька Л.Р. – представник, довіреність від 28.02.07р. №01-05/424.

Від відповідача  – не з’явився.

Суть спору: Позивач – ТОВ «Інститут «Шельф» звернувся до господарського суду АР Крим з позовом до відповідача – КП «Велком» про стягнення кредиторської заборгованості за договором оренди б/н від 27.12.1993п. у розмірі 20 346,40 грн., пені у сумі 1711,36 грн., 3 відсотків річних у розмірі 1 360,10 грн. та індексу інфляції за весь час прострочки платежу у сумі 3 296,12 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за час користування приміщеннями на підставі договору оренди, відповідач неналежним чином виконував свої зобов’язання в частині своєчасної сплати орендних платежів та комунальних послуг, у зв’язку з чим за ним виникла заборгованість по вказаним платежам, яку він самостійно не погашає.

Відповідач у відзиві на позов проти викладених у ньому вимог заперечує посилається на те, що позивач самостійно підняв суму орендної плати, чим порушив вимоги договору оренди. Відносно вимог про стягнення штрафних санкцій позивач також заперечує посилається на те, що позивачем порушені строки позовної давності. Крім того, відповідач посилається на те, що він є власником об’єкту оренди на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2004р., у зв’язку з чим відсутні підстави для нарахування орендної плати.

Розгляд справи відкладався в порядку ст. 69 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухав пояснення позивача, суд -

встановив:

27.12.1993 року між ТОВ «Інститут «ШЕЛЬФ» (Орендодавець), що є правонаступником Державного науково-дослідницького та проектно-дослідницького інституту «НІПІшельф» та Колективним підприємством «ВЭЛКОМ» (Орендар), укладений договір оренди нежилого приміщення б/н (а.с. 29-31, далі - договір).

Відповідно до цього договору орендодавець передав, а орендар прийняв в термінове платне користування окреме індивідуально певне майно – приміщення площею 100 к.в.м., виробничої будівлі розташованої за адресою: м. Феодосія, вул. Кирова, 6, згідно акту-прийому передачі від 27.12.1993 року (а.с. 32).

У пункті 6.1. договору передбачено, що термін дії договору встановлений з 01 січня 1994 року по 01 січня 1997 року з правом річної пролонгації, якщо жодна із сторін не повідомить один одного про наміри припинити його дію.

КП «ВЭЛКОМ» звернулося вих. №73 від 10.12.1997р. з проханням встановити закінчення дії договору 2001 рік.

Зважаючи на прохання КП «ВЭЛКОМ», інститут погоджував продовження терміну оренди до 31 грудня 1998 року.

До договору неодноразово вносилися зміни і доповнення, оформлені додатковими угодами:

-          Додаткова угода № 1 від 01 березня 1999 року (у якому термін оренди

продовжений до 31.12.1999 року);

-          Додаткова угода № б/н від 01 січня 2001 року (у якому термін оренди

продовжений до 01 січня 2002 року і орендна плата встановлена у розмірі 1421, 33 грн);

-          Додаткова угода № б/н від 20 липня 2001 року (у якому  орендна плата встановлена у розмірі 1471, 44 грн);

-          Додаткова угода № 1 від 01  жовтня 2001 року (у якому орендна плата встановлена у розмірі 1334,98 грн);

- Додаткова угода № 2 від 29 грудня 2001 року (у якому термін оренди продовжений до 01 липня 2002 року);

-          Додаткова угода № 3 від 01 липня 2002 року (у якому термін оренди продовжений

до 01.10.2003 року);

-          Додаткова угода № 4 від 10 вересня 2003 року (у якому термін оренди

продовжений до 10 жовтня 2004 року).

Договір оренди і додаткова угода до договору від 20 липня 2001 року містять умови про автоматичну пролонгацію дії договору, якщо сторони не заявлять про припинення даного договору в перебігу одного місяця після закінчення терміну його дії. Таким чином, термін оренди автоматично був продовжений до 01 жовтня 2005 року.

15.11.2004          року вих. № 04-01/2623 позивач спрямував відповідачу рахунок №391 від 11.11.2004р. на суму 5115, 55 грн. та податкову накладну № 467 від 12.11.2004р. (оренда за листопад) з проханням терміново погасити заборгованість по орендній платі.

15.11.2005          року вих. № 04-01/173 позивач спрямував на адресу КП «ВЭЛКОМ» рахунки №453 від 24.12.2004р. на суму 5238,32 грн. (оренда за грудень) №23 від 24.12.2005р оренда за січень 2005 року і податкові накладні № 464 від 25.12.2004 року №6 від 24.12.2004 року, з нагадуванням про необхідність підписання додаткової угоди до договору оренди, направлене КП «ВЭЛКОМ» вих.№04-01/2452 від 27.10.2004 року.

25.03.2005 року вих. №04-01/674 направив КП «ВЭЛКОМ» попередження про необхідність підписання додаткової угоди до договору оренди та сплати заборгованості в строк не пізніше за 28.03.2005 рік і направило податкову накладну № 90 від 10.02.2005р. і рахунок №82 від 14.03.2005р. на оплату оренди приміщення за березень 2005.

19.04.2005р. №04-01/893 позивач направив КП «ВЭЛКОМ» податкову накладну № 132 від 08.04.2005 року і рахунок №123 від 08.04.2005 року на суму 5597, 94 грн. на оплату оренди приміщення за квітень 2005 року.

29.09.2005 року позивач направив лист вих. № 04-01/2554 про розірвання договору оренди з 01.10.2005 року, з проханням звільнити приміщення, що орендується, і передати їх товариству в порядку, передбаченому договором (а.с. 33-51).

З розрахунку заборгованості зробленого позивачем вбачається, що станом на 25.06.2007 року, за відповідачем склалась заборгованість по орендній платні в сумі 20 346, 40 грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття ст.526 ЦК України передбачає, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд не приймає доводи відповідача викладені у відзиві на позов щодо самостійного підвищення позивачем орендної плати, з огляду на те, що відповідач не представив суду контррозрахунок орендної плати з урахуванням індексу інфляції.

Крім того, позивачем нарахована пеня в сумі 1711,36 грн., 1360,10 грн. – 3% річних, та індекс інфляції в сумі 3296,12 грн. (а.с. 53).

Пунктом 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 6 ст. 232 ГК України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором,

припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем пеня розрахована в сумі 1711,36 грн. у наступному порядку: за період з 27.12.06-31.05.2007р. в сумі 1488,36 грн. та за період з 01.06.- 25.06.2007р. в сумі 223,00 грн., тобто позивачем розрахована пеня понад строків встановлених законом, у зв’язку з чим суд вважає, що розрахунок в цій частині не обґрунтований.

Враховуючи положення ст. ч.6 ст. 232 ГК України, суд вважає, що шестимісячній строк нарахування пені на суму заборгованості в сумі 20 346,40 грн. закінчується 27.05.2007р., та відповідно пеня повинна розраховуватися у період з 27.12.2006р. по 27.05.2007р. (6 місяців, 151 день).

За період нарахування пені Національним банком України розмір облікової ставки було встановлено на рівні з 10.06.2006р. – 8,5%.

Розрахунок пені наступний: (20 346,40 грн. х 2 х 8,5% х 151 : 365) = 1430,94 грн.

Позивачем заявлена вимога про стягнення пені у більшому розмірі в сумі 1711,36 грн., тому позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню в сумі 1430,94 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем розрахований 3-% річні в сумі 1360,10 грн. та індекс інфляції в сумі 3296,12 грн., які підлягають стягненню на користь позивача.

При цьому, суд не приймає посилання відповідача на те, що річний строк позовної давності, передбачений п. 2 ст. 258 ЦК України повинен застосовуватися до вимог про стягнення 3% річних та витрат від знецінення коштів в наслідок інфляції.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд вважає, що відповідач помилково вважає, що індекс інфляції та 3% річні в розумінні ст. 625 ЦК України, є видами неустойки.

Ці види відповідальності є виключно платою за користування чужими грошовими коштами, у зв’язку з чим законодавець визначив обов’язок боржника сплачувати такі відсотки незалежно від наявності вини.

Таким чином, суд вважає, що для вимог про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних повинен застосовуватися загальний строк позовної давності – три роки.

Суд не приймає доводи відповідача, що він є власником майна, що є предметом договору оренди, на який посилається позивач, у зв’язку з наступним.

Рішенням господарського суду АР Крим від 11-22.12.2003 року у справі № 2-115762-2003, суд позов Колективного підприємства „Вэлком” задовольнив частково, Фонд майна АР Крим був зобов’язаний виконати наказ по Фонду майна АР Крим від 31.10.2001 року № 817 „Про прийняття рішення по приватизації державного майна, яке знаходиться на балансі інституту "НДПІшельф", розташованого у м. Феодосія вул. Кірова, 6” посредством здійснення приватизації шляхом продажу КП „Велком” приміщень 1-го і 2-го поверхів будівлі, яка розташована у м. Феодосія вул. Кірова, 6.

Однак рішенням господарського суду АР Крим від 25.12.2006р. у справі 2-13/12828.1-2006, господарський суд скасував рішення від 11-22.12.2003 року 2-115762-2003.

Рішення господарського суду АР Крим від 25.12.2006р. набрало законної сили, та є належним доказом в розумінні ст. 35 ГПК України.

Викладене спростовує доводи відповідача, що майно, яким він користується належить йому.

Крім того, відповідач не представив, суду відповідні докази того, що їм ініціювалося питання розірвання, неодноразово продовженого строку оренди від 27.12.1993 року.

Відповідач не використав свого права, наданого йому ст. 33 ГПК України та не представив суду доказів відсутності заборгованості.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по сплаті держмита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу судом покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог в порядку ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Колективного підприємства «ВЭЛКОМ» (м.Феодосія, вул.Кірова,6, код в ЄДРПО України 20695613) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Шельф» (м.Сімферополь, вул.Севастопольська,45, код в ЄДРПО України 04825950) заборгованість в сумі 20346,40 грн., пеню в сумі 1430,94 грн., 3% річних в сумі 3160,10 грн., індекс інфляції в сумі 3296,12 грн.

3.          В частині вимог про стягнення пені в сумі 280,42 грн., в задоволенні позову – відмовити.

4.          Стягнути з Колективного підприємства «ВЭЛКОМ» (м.Феодосія, вул.Кірова,6, код в ЄДРПО України 20695613) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут «Шельф» (м.Сімферополь, вул.Севастопольська,45, код в ЄДРПО України 04825950) 264,33 грн. державного мита та 116,76 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

5.          Накази видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Башилашвілі О.І.