ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

09.10.07                                                                                           Справа№ 28/254А

12 год 20 хв

За позовом: Державної податкової інспекції у  Галицькому районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвесткабель”, м.  Львів

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Ламс”, м. Львів

про визнання недійсним господарського зобов”язання

Суддя   Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін

Від позивача: Демідюк В.В. - старший державний податковий інспектор

Від відповідача 1: не з’явився

Від відповідача 2: не з’явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у  Галицькому районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю „Укрінвесткабель” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ламс” про визнання недійсним господарського зобов”язання між ТзОВ „Укрінвесткабель” та ТзОВ „Ламс” на суму 1 493 713,51 грн, та про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків у вигляді стягнення всього одержаного за зобов’язанням в дохід державного бюджету.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, позивач просить позов задоволити, визнати недійсним господарське зобов”язання між ТзОВ „Укрінвесткабель” та ТзОВ „Ламс” на суму 1 493 713,51 грн, застосувати юридичні наслідки передбачені ст. 208 Господарського кодексу України, а саме, все одержане за зобов’язанням стягнути в дохід державного бюджету.

Відповідач 1 в направленому суду письмовому запереченні на позовну заяву проти позову заперечив, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що податковим органом не встановлено умислу ні у відповідача 1, ні у відповідача 2 на порушення інтересів держави та суспільства.  Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов’язання укладене відповідача з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Відповідач 2 вимог ухвал суду не виконав, письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Суд розглядає справу в порядку ст. 71 КАС України на основі наявних доказів.

В судовому засіданні було досліджено письмові докази, які наявні в матеріалах справи (податкові накладні, вирок Франківського районного суду м. Львова та інші наявні в матеріалах справи письмові докази).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

ТзОВ „Укрінвесткабель”(відповідач 1) здійснював придбання товарно-матеріальних цінностей у ТзОВ „Ламс” (відповідач 2), що підтверджується виписаними ТзОВ „Ламс” податковими накладними, наявними в матеріалах справи в кількості 57 штук на загальну суму 1493713,51 грн.

Податкові накладні виписані за період починаючи із 17.01.2003 року по 07.05.2004 року, тобто стосуються як періоду до набрання чинності Господарським кодексом України (ГК України набрав чинності 01.01.2004 року), так і періоду після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 49 ЦК УРСР(що був чинним в період до 01.01.2004 року, тобто на час виписування ТзОВ „Ламс” тієї частини податкових накладних, котрі датовані до 01.01.2004 року), якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома  сторонами  -  в  доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход  держави все  одержане  нею  і  все  належне  з  неї  першій  стороні    на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у  однієї  з сторін все одержане нею за угодою повинно  бути  повернуто  другій стороні, а одержане останньою  або  належне  їй  на  відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Згідно із статтею 207 Господарського кодексу України(який є чинним з 01.01.2004 року і стосується тієї частини податкових накладних, які виписані ТзОВ „Ламс” після 01.01.2004 року), господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб”єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України (який є чинним станом на час розгляду судом позовної вимоги позивача про застосування юридичних наслідків передбачених ст. 208 Господарського кодексу України у вигляді стягнення всього одержаного за зобов’язанням в дохід державного бюджету), якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено  з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного  стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що при  розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу України (норма відповідного змісту на даний час закріплена в ст.207,208 Господарського кодексу України) судам слід мати на увазі,  що  дія  цієї  норми  поширюється  на  угоди,  які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди,  спрямовані на використання  всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на  шкоду  правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства,  на  незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження  чи придбання всупереч встановленим правилам  предметів,  вилучених  з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі,  суд  повинен  у  рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел  на  досягнення  цієї  мети.

Санкції, передбачені  ч.1 ст. 208 ГК України,  застосовуються за вчинення  правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Необхідною умовою  застосування цих санкцій є наявність наміру(умислу) на укладення угоди, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Згідно  ст.71  Кодексу  адміністративного   судочинства  України   кожна   сторона  повинна  довести  ті обставини  на  яких ґрунтуються  її  вимоги  та  заперечення.

Податковим органом(позивачем) не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач 1 чи відповідач 2 при здійсненні операцій по придбанню відповідачем 1 товарно-матеріальних цінностей у відповідача 2 мали намір(умисел) на порушення інтересів держави та суспільства, не обґрунтовано, в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета кожної із сторін і хто із учасників мав умисел на досягнення цієї мети (хоча суд в ухвалах від 16.08.2007 року та 13.09.2007 року вимагав у позивача обґрунтування наявності наміру на порушення інтересів держави та суспільства в діях одного чи обох відповідачів(ухилення від оподаткування тощо), з доданням відповідних доказів).

Посилання позивача на Вирок Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2006 року по справі № 1-123 не обгрунтовує наявності наміру(умислу) на порушення інтересів держави та суспільства з боку ТзОВ “Ламс”, оскільки у вироку Кріль О.Я.(директор ТзОВ “Ламс”) зазначений як свідок, а не як обвинувачений, цим вироком засуджено зовсім іншу особу –Супереку О.І., який не являється посадовою особою ТзОВ “Ламс”. Вирок у кримінальній справі не може підтверджувати умисел(намір) на порушення інтересів держави та суспільства у особи, яка проходила у справі свідком, і яку не було засуджено цим вироком.

Щодо посилання позивача на лист від 11.07.2007 року № 4032/26-31 за підписом в.о.начальника ГВПМ ДПІ у м.Львові, то суд відзначає, що зазначений лист не відноситься до документів, визначених у ч.1 ст.72 КАС України, які є підставою для звільнення від доказування тих чи інших обставин. Також у відповідності до ч.4 ст.70 КАС України, лист не може підтверджувати обставин щодо наявності наміру(умислу) на порушення інтересів держави та суспільства.

Окрім цього, слід зазначити, що в листі йдеться про те, що в провадженні СВПМ ДПА знаходилася (вжито минулий час) кримінальна справа по обвинуваченню Теплінського С.О., Супереки О.І., Козловського В.М. та Кріля О.Я. у вчиненні злочинів передбачених ст.ст.205 ч.2, 191 ч.5, 366 ч.2 КК України. Водночас, із змісту Вироку Франківського районного суду м. Львова від 01.08.2006 року по справі № 1-123 вбачається, що підсудним по справі був лише Суперека О.І., а  Теплінський С.О., Козловський В.М. та Кріль О.Я. проходили по справі на момент судового розгляду як свідки. Окрім того, навіть стосовно підсудного Супереки О.І. судом при винесенні вироку було виключено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), ч.2 ст.366 КК України (службове підроблення), ч.3 ст.212 КК України(ухилення від сплати податків,зборів,інших обов’язкових платежів), ч.5 ст.191  КК України(привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем). Суд у вироку зазначив, що протиправні дії  Супереки О.І. повністю охоплюються диспозицією ч.2 ст.367 КК України (службова недбалість).

Таким чином, податковим органом не доведено, що угоду (господарське зобовязання) укладено відповідачами з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Окрім вищенаведеного, слід відзначити, що частиною 1 ст.208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України.

Статею 250 ГК України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб’єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб’єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виписування податкових накладних мало місце за період з 17.01.2003 року по 07.05.2004 року, а отже вказане свідчить про прострочення самих строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до відповідачів по даному спору.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст.17, 48, 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 розділу  УІІ  Прикінцевих та  перехідних  положень  Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                       Морозюк А.Я.