ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Луганської
м.Луганськ пл.Героїв ВВВ 3а тел.55-17-32
ХОЗЯЙСТВЕННЫЙ СУД Луганской
г.Луганск пл.Героев ВОВ 3а тел.55-17-32
Справа № 8/475ад.
Суддя  господарського суду Луганської області Середа
А.П., розглянувши матеріали справи за позовом
Державної податкової інспекції у
Станично-Луганському районі, смт Станично-Луганське Луганської області,
до Суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи ОСОБА_1, село Петрівка Станично-Луганського району Луганської
про звернення стягнення на
активи  у сумі 144 грн. 02 коп., -
при секретарі судових засідань
в присутності представників сторін:
Астахова В.А., - старший державний податковий інспектор, - довіреність №118 від
від відповідача -ОСОБА_2,
- довіреність №б/н від  21.08.07 року, -
суть спору: позивачем заявлено
вимогу про звернення стягнення на активи відповідача у зв'язку з
наявністю у нього станом на 18.07.07 року податкового боргу з єдиного податку у
ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАСУ) попереднє
судове засідання призначене та фактично відбулося 04.09.07 року, за участю
представників сторін.
На підставі ст. 150 КАСУ у судовому
засіданні оголошено перерву з 25 вересня до 04 жовтня 2007 року, - у зв'язку з
необхідністю надання сторонам можливості подати до суду додаткові докази.
У судовому засіданні, яке відбулося
04.10.07 року, представниками сторін заявлено клопотання про відмову від
здійснення фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить
вимогам ст.41 та п. 2-1 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення»КАСУ, а
тому його задоволено судом.
В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.
Відповідач позов не визнав,
про що також зазначив у запереченні на нього (вих. №б/н від 25.09.07 року),
посилаючись на те, що він своєчасно
сплатив податок  ще у 2001 році,
що підтверджується квитанцією №б/н від 19.06.01 року.
І.Заслухавши  представників сторін, розглянувши матеріали
справи та додатково надані докази, суд дійшов наступного.
16.03.2000 року Станично-Луганською
районною державною адміністрацією Луганської області ОСОБА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, зареєстрований в якості суб'єкта підприємницької діяльності
-фізичної особи (далі -ОСОБА_1, - відповідач), про що до ЄДРПОУ внесено
реєстраційний запис  №НОМЕР_2.
З того ж дня він зареєстрований в
якості платника податків у Державній податковій інспекції
Станично-Луганського району Луганської області (далі -ДПІ, - позивач).
17.03.2000 року СПД ОСОБА_1 звернуся
до ДПІ з заявою про надання йому права застосовувати спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності з виду діяльності «пасажирські перевезення».
21.03.01 року в ДПІ він отримав свідоцтво
№НОМЕР_3 про надання йому права  у
ІІ-ІУ кварталах 2001 року застосовувати спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності, як то передбачено Указом Президента України від 03.07.1998
року №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва” (з наступними змінами та доповненнями)( далі
-Указ №727/98), - тобто у  такий спосіб він погодився на сплату єдиного
податку за відповідний вид діяльності -«пасажирські перевезення»- у розмірі
90,00 грн. на місяць, встановленого рішенням Станично-Луганської  районної ради №б/н від 29.12.02 року.
За станом на  18.07.07 року
відповідач має узгоджену суму податкового зобов'язання по сплаті єдиного
податку у сумі 144,35 грн., у тому числі: 135,00 грн. -  основний платіж та 9,02 грн. - пеня.
Факт наявності несплаченого
податкового боргу з єдиного податку позивач підтверджує довідкою  та розрахунком суми податкового боргу  відповідача; обліковою карткою платника
єдиного податку; першою (за №1/124 від 27.05.05 року на суму 144,02 грн.) та
другою (за №2/224 від 14.10.05 року на суму 144,02 грн.) податковими вимогами.
ІІ. Заслухавши представника
позивача, а також відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи та
додатково надані докази, суд вважає, що позовні вимоги НЕ підлягають
задоволенню з таких підстав.
1.Як вбачається з матеріалів
справи, СПД ОСОБА_1 вважає, що він вжив належних заходів до його погашення.
На доказ такої думки він надав до справи:
вищезгадану квитанцію
№б/н від 19.06.01 року на суму 135,00 грн.;
подані впродовж 1-ІУ кварталів
2001року до ДПІ звіти суб'єкта малого підприємництва -фізичної особи -платника
єдиного податку, з службовими відмітками ДПІ про дату отримання кожного такого
звіту, а також з посиланням на сплату податкового зобов'язання за кожний місяць
З огляду на викладене суд вважає, що
відповідач виконав вимоги підпункту 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від
21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі -ЗУ №2181-ІІІ), своєчасно
сплативши самостійно узгоджені податкові зобов'язання з єдиного податку.
Позивач заперечує це твердження,
посилаючись на те, що хоча відповідач дійсно сплатив 19.06.01 року єдиний
податок у сумі 135,00 грн. до каси Акціонерного банку «Україна»та має  квитанцію на суму платежу, однак 16.07.01
року розпочато ліквідаційну процедуру банку «Україна», у зв'язку з чим він
(банк) не перерахував на користь Державного бюджету суму сплаченого
відповідачем єдиного податку у розмірі 135,00 грн.
На запит суду представник позивача
повідомив, що ані ДПІ, ані Державна податкова адміністрація у Луганській області
не заявили кредиторські вимоги до Акціонерного банку «Україна» у розмірі
отриманих банком, але не  перерахованих
до бюджету податкових платежів, у т.ч. і суми податку, сплаченого відповідачем
по цій справі.
Доказів, які б спростовували це твердження,
позивачем до справи не додано.
Такі свої дії позивач пояснює тим,
що, незважаючи на те, що відповідач надав докази сплати єдиного податку, ДПІ не
може його зарахувати в рахунок погашення податкового боргу відповідача,
оскільки ця сума не надійшла на рахунок ДПІ, а тому відповідач повинен
сплатити  повторно суму основного боргу,
а також пеню у сумі 9,02 грн.
При цьому  позивач посилається на норму, викладену у
пункті  7.5 ст. 7 Закону України
від 21.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»(далі -ЗУ №2181-ІІІ),
згідно якому забороняється будь-яка
уступка  податкового зобов'язання
або податкового боргу платника податків третім особам, а також уступка
контролюючим  органом  права
вимоги  податкового  боргу
платника податків іншим особам.
Положення цього пункту не
поширюються  на випадки,   коли
гарантами   повного   та
своєчасного  погашення податкових
зобов'язань платника податків  виступають  інші
особи, якщо  таке  право
передбачено  цим  Законом
або  іншими законами України з
питань оподаткування.
Суд вважає посилання позивача на
вищевикладену норму ЗУ №2181-ІІІ безпідставною, оскільки:
відповідач НЕ перекладав виконання
свого податкового зобов'язання на іншу особу, - а виконав свій обов'язок
ОСОБИСТО, - шляхом сплати суми єдиного податку до каси чинної на момент сплати
установи банку, що підтвердив суду документально;
позивач не виконав свого обов'язку
-вжити належних заходів до стягнення суми сплаченого податку (у даному випадку)
з банківської установи, яка отримала платіж, підтвердила факт сплати шляхом
видачі платнику податку документу встановленого зразка (квитанції), - але не
перерахувала отримані грошові кошти за призначенням (до Державного бюджету).
З огляду на викладене суд керується ст. 19 Конституції України, згідно частині
1  якої правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити
те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України  (ч. 2 ст. 19).
Суд також вважає, що вимоги позивача
суперечать принципам адміністративного судочинства,  перш за все -принципам законності та
верховенства права ( пункти 1 та 2 ст.7 КАСУ).
Згідно частині 1 ст. 8 КАСУ, суд при
вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого,
зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Отже, відповідач СПРОСТУВАВ
З урахуванням викладеного,
приймаючи до уваги те, що матеріалами справи не підтверджено наявність у
відповідача боргу з єдиного податку, а також факт його ухилення від сплати
цього боргу, - позовні вимоги НЕ підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 2  ст. 94 КАС України суд не стягує з
відповідача витрати по сплаті державного мита.
Судом прийнято до уваги те, що
позивач згідно ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.101.93 року №7/93
“Про державне мито”  при зверненні до
суду з позовом звільнений від сплати державного мита.
На підставі викладеного,  п.п. 5.3.1. п. 5.3 ст. 5 Закону України  від 20.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами»; керуючись ст.ст. 7,8, 94,128, 150, 158-163 та 167 КАС
України,  суд
у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС
України  за згодою представника
позивача  у судовому засіданні 04.10.2007
року оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.
Постанова набирає законної сили
після  закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження,  встановленого
Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде
подано.

Про апеляційне оскарження
рішення  суду  першої
інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і
вимоги до суду апеляційної інстанції
викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної
інстанції  через суд  першої
інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається  особою,  яка  її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення
постанови у повному  обсязі  відповідно
до статті 160 цього Кодексу - з
дня  складення  в  повному
обсязі. Апеляційна  скарга  на
постанову  суду першої інстанції
подається протягом  двадцяти  днів
після  подання  заяви
про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга
може  бути  подана
без  попереднього подання заяви
про апеляційне оскарження,  якщо скарга
подається  у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі
складено та підписано 08.10.2007 року.

Суддя
А.П.Середа