ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

"02" серпня 2007 р.                                        Справа № 17/261а

м. Чернігів                                                                                           «02 »серпня 2007 року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Представника позивача: Лещенко Я.О. –юрисконсульт, довіреність №183 від 01.08.07р.;

Представника відповідача: не з`явився.

матеріали справи №17/261а

За ПОЗОВОМ: Підприємства споживчої кооперації „Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств

14038, м. Чернігів, проспект Перемоги, 139

До ВІДПОВІДАЧА: Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі  м.Чернігова

14038, м. Чернігів, проспект Перемоги, 141

Про визнання недійсною вимоги

СУТЬ СПОРУ:

ПСК „Центр інформаційних технологій” Чернігівської обласної спілки споживчих товариств пред’явлено позов до УПФУ в Деснянському районі м. Чернігова про скасування вимоги Відповідача №Ю-48.02/268 від 06.04.07р. про сплату Позивачем боргу в розмірі 180960,34грн., оскільки сплату цих внесків для позивача було замінено сплатою єдиного податку, згідно Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва”.

Відповідач надав відзив по справі, в якому позовні вимоги заперечує в повному обсязі, зазначаючи, що з 01.01.04р. набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058, який не містить виключень його застосування для платників єдиного податку.

Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ :

Відповідачем було направлено Позивачу вимогу №Ю-48.02/268 від 06.04.07р. про сплату Позивачем боргу в розмірі 180960,34 грн.

Позивачем була надіслана скарга №96 від 17.04.07р. на дану вимогу до УПФУ в Деснянському районі м. Чернігова.

Рішенням Відповідача №837/02 від 19.04.07р. скаргу було залишено без задоволення.

Позивачем була надіслана скарга №110 від 21.04.07р. на дану вимогу до ГУПФУ в Чернігівській області.

Рішенням ГУПФУ в Чернігівській області №2163/06 від 22.05.07р. скаргу було залишено без задоволення.

Позивачем була надіслана скарга №133 від 29.05.07р. на дану вимогу до Пенсійного фонду України.

Рішенням Пенсійного фонду України від №9877/09-10 від 16.06.07р. скаргу було залишено без задоволення.

Вважаючи вищевказану вимогу незаконною та необґрунтованою Позивач звернувся з позовом про визнання недійсною даної вимоги.

Згідно ч.ч.1,3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України

“Завданням адміністративного  судочинства  є  захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,  прав  та  інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових  відносин від порушень  з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з  використанням  повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано,  тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з  урахуванням  права  особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.”

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.11 вищевказаного Кодексу:

“Суд  вживає  передбачені  законом  заходи,  необхідні  для з'ясування всіх обставин у справі,  у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати  особам,  які  беруть  участь  у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.”

Відповідно до ч.2 ст.69 зазначеного Кодексу:

«Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може   запропонувати   надати  додаткові  докази  або  витребувати додаткові докази за клопотанням осіб,  які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.4,5 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у  нього  документи  та матеріали,  які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.1,2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України:

«1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,  крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

2. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.»

Згідно п.3 Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суб'єкти підприємницької   діяльності - юридичні особи сплачують  єдиний  податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного

місяця  на  окремий  рахунок  відділень  Державного   казначейства України.

Відділення Державного  казначейства  України  наступного  дня після надходження коштів  перераховують  суми  єдиного  податку  у таких розмірах:

·          до Державного  бюджету  України - 20 відсотків;

·          до місцевого бюджету - 23 відсотки;

·          до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

·          на обов'язкове  соціальне  страхування - 15 відсотків (у тому числі до   Державного   фонду   сприяння  зайнятості  населення  - 4 відсотки) для відшкодування витрат,  які здійснюються відповідно до законодавства у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності,  а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно п.6 Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” суб'єкт малого   підприємництва,   який  сплачує  єдиний податок,  не  є  платником  збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

З 01.01.04р. набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р, №1058 (далі Закон №1058), цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Зокрема, виключно цим Законом визначаються платники страхових внесків, їх права та обов'язки, порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Частиною 3 ст.18 Закону №1058 встановлено, що страхові внески є цільовими загальнообов'язковими платежами, які справляються на всій території України в порядку встановленому Законом.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону №1058, страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, а також на ці внески не поширюється податкове законодавство.

Згідно ч.6 ст.18 Закону №1058 законодавством не можуть встановлюватись пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Відповідно до п.1 ст.11 Закону №1058:

«Загальнообов'язковому державному    пенсійному    страхуванню підлягають громадяни України,  іноземці  (якщо  інше  не  встановлено міжнародними  договорами,  згода  на  обов'язковість  яких  надана Верховною Радою України) та особи без громадянства,  які  працюють на підприємствах,  в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України,  незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств  та організацій,  в  об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи  юридичних  та фізичних  осіб - суб'єктів підприємницької діяльності,  які обрали особливий  спосіб  оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в  установах,  організаціях  чи  у  фізичних  осіб  за  договорами цивільно-правового характеру.»

Відповідно до ст.ст.14,15 Закону №1058, страхувальниками та відповідно платниками страхових внесків до Пенсійного фонду є: 1) роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону;

Права та обов'язки страхувальників встановлені ст.17 Закону №1058, а саме п.6 ч.2 ст. 17 Закону передбачено обов'язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Нарахування, обчислення та сплата страхових внесків передбачені ст.ст.19,20 Закону №1058.

Відповідно до ч.15 Прикінцевих положень Закону №1058 до приведення законодавства України у відповідності із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині , що не суперечить цьому Закону.

За викладених обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р, №1058, а не Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва”

Даний висновок відповідає висновкам викладеним в Постановах Верховного Суду України від 21.11.06р. та від 06.03.07р.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати мають бути покладені на Позивача.

Керуючись ст.ст.94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1. У позові відмовити повністю.

2. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження. Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

3. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

4. Дана Постанова після набрання законної сили,  є обов'язковою для осіб,  які беруть  участь  у  справі,  для  їхніх правонаступників,  а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини,  які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили,  в  одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя                                                                                                   І.В. Кушнір