СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04.10.07                                                                                 Справа № 11/541ад(6/135).

Суддя господарського суду Луганської області Москаленко М.О., при секретарі Мелеховій О.С., розглянувши матеріали справи № 11/541ад (6/135) за позовом

Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів,             м. Луганськ

до Приватного підприємства "Рєал", м. Луганськ

про стягнення  5026 грн. 66 коп.

за участю представників сторін:

від позивача –Шатських Т.І., довіреність № 03-01/2254 від 19.07.07

від відповідача –не прибув,

в с т а н о в и в:

Суть спору:  позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача         5026 грн. 66 коп. штрафних санкцій за нестворення у 2003 році робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до пункту 1 Положення про фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 26.09.2002 № 1434 (далі за текстом –Положення), Фонд соціального захисту інвалідів є урядовим органом державного управління, який діє у складі Міністерства праці та соціальної політики України та підпорядковується йому.

Згідно з пунктом 9 Положення для реалізації покладених на Фонд соціального захисту інвалідів завдань за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України утворюються територіальні відділення Фонду  в межах граничної чисельності  його працівників.

Відповідно до покладених на нього завдань Фонд соціального захисту інвалідів здійснює контроль за своєчасним перерахуванням сум штрафних санкцій, що надходять від підприємств, установ і організацій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів (підпункт 3 пункту 4 Положення).

У разі несплати підприємствами, установами, організаціями, які не забезпечують нормативу робочих місць, штрафних санкцій в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення в судовому порядку.

Таким чином, Фонд соціального захисту інвалідів та його відділення є органами державної влади, які у правовідносинах з підприємствами (об»єднаннями), установами та організаціями, зокрема, у зв»язку із застосуванням штрафних санкцій реалізує владні управлінські функції, а право відділень Фонду на звернення до суду у відповідних відносинах визначено в законодавчому порядку.

Отже, даний спорі є публічно –правовим і на нього згідно зі статтями 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється юрисдикція адміністративних судів.  Відповідну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 17.01.2006 у справі № 13/189, від 24.01.2006 у справі № 11/268.

Дана адміністративна справа вирішена судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України у відповідності до положень п. 5 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України /у редакції Закону від 06.10.2005/, яким передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують  у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішенням господарського суду Луганської області від 07.10.2005  у даній справі у задоволенні позовних вимог було відмовлено з підстав їх необґрунтованості.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду  від 03.01.2006 у даній справі вказане вище рішення місцевого господарського суду було скасоване, позов задоволений, з відповідача на користь позивача стягнуто штрафні  санкції у розмірі 5026 грн. 66 коп. та судові витрати.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.08.2007 у даній справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у даній справі були скасовані та справу передано на новий розгляд до господарського суду Луганської області. Постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що розгляд господарськими судами першої та апеляційної інстанцій справи з публічно –правового спору в порядку господарського судочинства унеможливив здійснення касаційної перевірки прийнятих ними рішень зі справи в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням вказівок суду касаційної  інстанції справа  № 11/541ад (6/135) підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що  в порушення вимог чинного законодавства, яке регулює питання працевлаштування інвалідів в Україні, у  2003 році відповідачем не був виконаний 4% норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджено, зокрема, звітом відповідача форми № 10-ПІ за 2003 рік.

Відзивом від 01.10.2007 б/н на адміністративний позов відповідач проти викладених у ньому вимог заперечив, посилаючись на  пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з  даним позовом до суду.

Сторони не досягли примирення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 19, 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.91 № 875-ХІІ (в редакції від 05.07.01, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі за текстом –Закон                                    № 875), п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.95 № 314 "Про організацію робочих місць для працевлаштування інвалідів" (далі за текстом –Постанова № 314) для підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з  п.3.3.3 Інструкції зі статистики чисельності працівників, зайнятих у народному господарстві України, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 171 від 07.07.95 за погодженням з Міністерством економіки України, Міністерством праці України, Міністерством фінансів України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.08.95 за № 287/823 (далі за текстом - Інструкція) середньооблікова чисельність працівників з початку року обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців за період з початку року, тобто відповідно на 12.

Згідно з п. 14 "Положення про робоче місце інвалідів і про порядок працевлаштування інвалідів", затвердженого Постановою № 314 (далі за текстом –Положення), підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч.6 ст.20 Закону № 875 Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.01 № 1767 затвердив     "Порядок     сплати     підприємства-ми     (об'єднаннями),     установами і організаціями   штрафних   санкцій   до   відділень   Фонду   соціального   захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів" (далі за текстом –Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку підприємства щороку не пізніше 1 лютого подають до відділень Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою, що затверджується наказом Мінпраці України за поданням Фонду та погоджується з Держкомстатом.

У відповідності з приписами ч.1  ст. 18 Закону № 875 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, забезпечення  прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу,  в тому числі з умовою про виконання  роботи вдома,   здійснюється   шляхом  їх  безпосереднього  звернення  до підприємств,  установ,  організацій   чи   до   державної   служби зайнятості.

Ч.3 ст. 18 Закону № 875 у вказаній редакції встановлює, що       підприємства, установи,  організації,  фізичні   особи,   які використовують  найману працю,  зобов'язані виділяти та створювати робочі  місця  для  працевлаштування  інвалідів,  у   тому   числі спеціальні   робочі  місця,  створювати  для  них  умови  праці  з урахуванням індивідуальних програм  реабілітації  і  забезпечувати інші    соціально-економічні    гарантії,    передбачені    чинним законодавством,  надавати державній службі зайнятості  інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів,  і звітувати Фонду   соціального   захисту   інвалідів   про   зайнятість    та працевлаштування  інвалідів  у  порядку,  встановленому  Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.20 Закону № 875 підприємства, установи  й організації (незалежно від форм власності і господарювання), на яких працює інвалідів менш, ніж встановлено нормативом, зобов’язані щорічно відраховувати до відділення Фонду України соціального захисту інвалідів цільові кошти на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів та на здійснення заходів по їх соціально-трудовій та професійній реабілітації. Розмір відрахування визначається середньою річною заробітною платою на відповідному підприємстві, в установі і організації за кожне незайняте інвалідом робоче місце. При цьому підприємства (об'єднання), установи організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено вищенаведеним нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (об'єднанні), установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно з п.п. 5, 10-14 Положення підприємства розробляють заходи по створенню робочих місць для інвалідів, вносять їх в колективний договір, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів, а працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Відповідно до поданого відповідачем звіту за формою державної статистичної звітності  № 10-ПІ за 2003 рік (том 1, а.с. 12) середньооблікова чисельність  штатних працівників у цьому періоді становила 75 осіб, фонд оплати їх праці становив 188,5 тис. грн.

За даними звіту відповідача форми № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, у 2003 році становила 1 особу.

П. 3.2 Інструкції визначений механізм обчислення середньооблікової чисельності  працівників за звітний період, згідно з яким  середньооблікова чисельність працівників за звітний місяць обчислюється шляхом підсумовування чисельності працівників облікового складу за кожний календарний день звітного місяця, включаючи святкові (неробочі) і вихідні дні, і ділення одержаної суми на число календарних днів звітного місяця.

З урахуванням вимог зазначеної вище норми Закону № 875 та середньооблікової чисельності штатних працівників відповідач у 2003 році  повинен був працевлаштувати 3 інвалідів. Та обставина, що на підприємстві відповідача у 2003 році працював лише 1 інвалід, дає підстави стверджувати про фактичну відсутність необхідного нормативу.

Вказані обставини підтверджені зазначеним вище звітом відповідача за формою державної статистичної звітності  № 10-ПІ, наказами відповідача про прийняття на роботу інвалідів та їх звільнення з займаних посад, а також іншими матеріалами справи.

Матеріали справи свідчать також про  відсутність зазначення відповідачем у колективному договорі відповідних заходів з працевлаштування інвалідів, а також про відсутність факту атестації робочих місць.

У відповідності з інформацією, що міститься у листі Луганського обласного центру  медико –соціальної експертизи від 29.12.2005 № 398 протягом 2002 –2005 років відповідач з метою проведення атестації робочих місць для інвалідів не звертався.

Вказані обставини, а  саме відсутність факту атестації на підприємстві відповідача робочих місць для працевлаштування інвалідів, підтверджені також довідкою позивача від 05.05.2005 № 03-01/5642.

Крім того, у відповідності з листами Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у м. Луганську ради  від 07.04.2005 № 09/652, Луганського міського центру зайнятості від 20.04.2005 № 1/07-1336  протягом 2003 року  відомостей про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів або заявок про необхідність працевлаштування інвалідів до вказаних державних установ та організацій не надавало.

Також у матеріалах справи відсутні та не надані відповідачем під час розгляду справи  докази надсилання (вручення)  відповідачем відповідним державним установам листів з відомостями про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, на що посилався відповідач в обґрунтування заперечень на позов.

Таким чином, внаслідок відсутності у 2003 році на підприємстві відповідача встановленої законом кількості вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів у органу державної служби зайнятості була відсутня можливість для направлення на підприємство відповідача з метою працевлаштування встановленої законом кількості інвалідів.

Зазначені обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору, адже у відповідності з вимогами Закону № 875 на органи Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцеві ради, громадські організації інвалідів покладений обов'язок безпосереднього працевлаштування інвалідів, проте здійсненню такого обов'язку передують дії підприємства (об'єднання), установи та організації з інформування зазначених державних органів про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Матеріали справи свідчать про невиконання відповідачем обов’язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, з забезпечення встановленої кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2003 році є обґрунтованою, оскільки позивачем  доведено суду, що порушення норм Закону № 875 відбулося саме з вини відповідача у справі.

Згідно з пунктом 1 розділу IX "Прикінцеві положення"  Господарського Кодексу України Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. У відповідності  з пунктом 4 розділу IX "Прикінцеві положення"  Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин,  які виникли  після  набрання  чинності його положеннями відповідно до вказаного розділу. Оскільки за своєю правовою природою заявлені до стягнення штрафні санкції є адміністративно –господарськими, до правовідносин сторін слід застосувати норми Господарського кодексу України, що регулюють порядок застосування саме адміністративно - господарських санкцій.

Відповідно до припису пункту 4 Порядку сплати підприємствами (об'єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1767, суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку за балансовим рахунком № 3510 або в установах комерційних банків за балансовим рахунком № 2510. Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним.

У відповідності зі ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські     санкції    можуть    бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом  шести  місяців  з дня  виявлення  порушення,  але  не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими  актами  правил здійснення господарської діяльності,  крім випадків,  передбачених законом.

З позовом про стягнення з відповідача сум адміністративно –господарських санкцій позивач звернувся до господарського суду Луганської області 27.11.2005 (про що свідчить штамп канцелярії господарського суду Луганської області на позовній заяві та підпис повноважного представника позивача), тобто після спливу річного терміну з моменту здачі відповідачем звітності за 2003 рік.

Оскільки обов'язок сплатити штрафні санкції за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2003 році виник у відповідача з  15 квітня           2004 року, тобто вже після моменту набрання чинності  Господарським кодексом України, до правовідносин сторін у вказаному часовому проміжку слід застосувати приписи ст. 250 Господарського кодексу України та у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій за 2003 рік відмовити.

З урахуванням викладеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Питання по судових витратах не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому законом порядку, а ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено їх стягнення у даних випадках.

Згідно ст. 160, 167 Кодексу адміністративного судочинства оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представника позивача про те, що повний текст постанови буде виготовлений та підписаний у п’ятиденний строк з моменту закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 250 Господарського кодексу України, ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158-163, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржене судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 09.10.2007.

Суддя                                                                               М.О. Москаленко