ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2007 р.
№ 8/232/05

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Кравчука Г.А.,

Муравйова О.В.

розглянувши

касаційну скаргу
товариства з обмеженою відповідальністю "Салон молодожонів" (далі Товариство)

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду

від
22.12.05

у справі
№ 8/232/05

господарського суду
Миколаївської області

за позовом
державної податкової інспекції у місті Миколаєві /правонаступником якої є спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м.Миколаєві/ (далі СДПІ у м.Миколаєві)

до
приватного підприємства "Агро-К" (далі Підприємство),

Товариства

про
визнання угод недійсними

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
Зайцева А.М. (за дов. № 25193/8/10/-016 від 11.09.07);

- відповідачів:
Підприємства:
не з'явились;

Товариства:
Зотіков С.Є. (за дов. б/н від 20.01.06).

Ухвалою від 23.07.07 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі: головуючого –Першикова Є.В., суддів –Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. касаційна скарга Товариства б/н від 20.01.06 була прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 13.09.07, без початку перегляду справи по суті.

У зв’язку з перебуванням суддів Данилової Т.Б., Ходаківської І.П. у черговій відпустці розпорядженням від 12.09.07 заступника Голови Вищого господарського суду України для розгляду справи № 8/232/05 господарського суду Миколаївської області створено колегію суддів у наступному складі: головуючий –Першиков Є.В., судді –Кравчук Г.А., Муравйов О.В., яка розглядає справу по суті.

Про вказані обставини представників сторін повідомлено на початку судового засідання 13.09.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.09.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Правовий аналіз матеріалів справи свідчить, що у серпні 2005 року

СДПІ у м.Миколаєві звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом до Підприємства та Товариства про визнання недійсними всіх угод купівлі-продажу товарів, що укладались між вказаними господарюючими суб'єктами.

Позовні вимоги мотивовані, зокрема, положеннями ст. 49 Цивільного кодексу УРСР та п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні".

Рішенням від 24.10.05 господарського суду Миколаївської області (суддя Гриньова Т.В.) в задоволенні позовних вимог СДПІ у м.Миколаєві відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано недоведеністю податковим органом наявності прямого умислу та мети на ухилення від сплати податків з боку посадових осіб відповідачів.

При винесенні вказаного рішення суд першої інстанції керувався

ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст. 203 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 33, 34, 35, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою 22.12.05 Одеського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Поліщук Л.В., суддів –Бандури Л.І., Туренко В.Б.) апеляційну скаргу СДПІ у м.Миколаєві задоволено.

Рішення від 24.10.05 господарського суду Миколаївської області скасовано, позовні вимоги СДПІ у м.Миколаєві задоволено.

Визнано недійсним договір № 18 від 26.11.02 на загальну суму

18 200,14 грн. та усні угоди, оформлені податковими накладними № 16/03 від 28.01.03 та № 26/5 від 26.05.03 на загальну суму 22 550,00 грн., укладені між Підприємством та Товариством.

З Підприємства на користь Товариства стягнуто 40 750,00 грн., а в доход Державного бюджету України стягнуто державне мито в сумі 738,75 грн., в т.ч. за розгляд апеляційної скарги, та на користь державного підприємства "Судовий інформаційний центр" 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

З Товариства в доход Державного бюджету України стягнуто 40 750,00 грн.

При винесенні постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що заснування Підприємства і здійснення його реєстрації на підставну особу, укладання в подальшому таким підприємством угод та несплата податків з них є підставою для визнання Підприємства таким, що при укладання спірних угод діяло з конкретною метою, спрямованою на приховування отриманих за угодами грошових коштів від оподаткування.

Постанова апеляційного суду винесена на підставі ст. 67 Конституції України, ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 35, 53, 93, 99, 103-105 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з рішеннями попередніх судових інстанцій Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення від 24.10.05 господарського суду Миколаївської області та постанову від 22.12.05 Одеського апеляційного господарського суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 38, 43 Господарського процесуального кодексу України.

10.09.07 до Вищого господарського суду України надійшло уточнення до касаційної скарги Товариства, в якому, зокрема, наголошується на тому, що

СДПІ у м.Миколаєві звернулась з позовом у даній справі, реалізуючі свою владну компетенцію по відношенню до відповідачів у справі, а отже дана справа є такою, що відноситься до адміністративної юрисдикції та помилково розглядалась судами першої та апеляційної інстанцій за правилами господарського судочинства.

У своєму відзиві на касаційну скаргу СДПІ у м.Миколаєві щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просить касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а постанову 22.12.05 Одеського апеляційного господарського суду –без змін.

У судовому засіданні 13.09.07 до початку розгляду справи по суті представником податкового органу було надано колегії суддів Вищого господарського суду України письмово оформлене клопотання б/н від 13.09.07 про заміну позивача у справі –державної податкової інспекції у місті Миколаєві, на її правонаступника –спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м.Миколаєві. На підтвердження обставин, викладених у вказаному клопотанні до нього додано наказ державної податкової адміністрації в Миколаївській області від 29.06.06 № 307 "Про реорганізацію ДПІ у м.Миколаєві".

Відповідно до ст. 25 Господарського процесуального кодексу України в разі вибуття однієї з сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником, вказуючи про це в рішенні або ухвалі. Усі дії, вчинені в процесі до вступу правонаступника, є обов'язковими для нього в такій же мірі, в якій вони були б обов'язковими для особи, яку він замінив. Правонаступництво можливе на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України У касаційній інстанції скарга (подання) розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що клопотання про заміну державної податкової інспекції у місті Миколаєві, яка є позивачем у справі, на її правонаступника –спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м.Миколаєві, підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно п. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) –переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п.п. 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України; адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з визначенням термінів, що дається у ст. 3 цього Кодексу:

справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Предметом позову в даній справі є визнання недійсними угод, укладених між суб'єктами господарювання, як таких, що суперечать інтересам держави та суспільства.

Розглядаючи спір суди керувались, зокрема, приписами ст. 49 Цивільного кодексу УРСР.

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій позов у даній справі розглянуто в порядку господарського судочинства після вступу в дію Кодексу адміністративного судочинства України, однак спір в даній справі виник у зв’язку з адміністративними, а не господарськими відносинами.

Так, із змісту ст. 4 ч. 1, ст.ст. 42, 43, 52, ст. 19 ч. 5 Господарського кодексу України вбачається, що господарські правовідносини виникають на підставі вільного волевиявлення господарюючих суб’єктів.

Підвідомчість справ господарським судам визначено ст. 12 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, в ч. 1 п. 1 вказаної статті цього кодексу зазначено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають, зокрема, із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Згідно п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 04.12.90 № 509-XII, до функцій державних податкових інспекцій в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонних та об'єднаних державних податкових інспекцій, зокрема, віднесено подання до судів позовів до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Отже, спір у даній справі стосується реалізації податковим органом своїх повноважень в організаційно-господарських відносинах, що встановлюються між цим органом та суб’єктами підприємницької діяльності, і пов’язані з його компетенцією щодо контролю за дотриманням останніми податкового законодавства. Зазначені контролюючі повноваження органів державної податкової служби України визначають їх статус у відносинах з підприємцями як владного суб’єкта, а останніх –як підпорядкованих суб’єктів. Відтак, вказані відносини є відносинами влади та підпорядкування (субординації) і за способом виникнення та регулятивним характером є адміністративними.

Таким чином, аналіз суб'єктного складу та характеру правовідносин свідчить, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою), оскільки податковий орган в даному випадку в розумінні п. 7 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктом владних повноважень.

У відповідності з п. 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційній скарги (подання) розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

В порушення цих вимог, розглядаючи справу на підставі вимог Господарського процесуального кодексу України після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, попередні судові інстанції не врахували, що дана справа належить до адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні судових рішень наведеним правовим положенням юридичного аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Визначивши, що спір у даній справі носить адміністративний характер, Вищий господарський суд України звертає увагу, що спір у порушення вимог ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України розглянуто попередніми судовими інстанціями в порядку господарського судочинства після набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, що унеможливлює здійснення касаційної перевірки судових рішень в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення підлягають безумовному скасуванню згідно ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України господарським судом касаційної інстанції, а справа –передачі до суду першої інстанції для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Під час розгляду справи місцевому суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Салон молодожонів" б/н від 20.01.06 задовольнити.

Рішення від 24.10.05 господарського суду Миколаївської області та постанову від 22.12.05 Одеського апеляційного господарського суду у справі

№ 8/232/05 господарського суду Миколаївської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії порушення провадження у справі.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Г.Кравчук

О.Муравйов