СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.07                                                                                 Справа № 15/413н.

Суддя Пономаренко Є.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон - ЕС», м. Стаханов

до Відкритого акціонерного товариства Кіровського ковальського заводу «Центрокуз», м. Кіровськ

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтермет», м. Стаханов

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Кіровська міська рада, м. Кіровськ

про визнання відмови недійсною та спонукання вчинення дій

За участю представників:

від позивача –Овчиннікова О.Г., представник, довіреність №4-юр від 01.06.07р.;

від  відповідача –Шумакова І.В., нач юр бюро, довіреність від 25.01.07р. №111

від третьої особи ТОВ «Інтермет»- не прибув;

від третьої особи  Кіровської міської ради –Михайлов В.В., заст.голови, довіреність  № 2254 від 07.08.07.; Лаврухін М.І., зав юр відділом по довіреності від 18.07.2007р. №2052.

До початку слухання справи по суті жоден з учасників судового процесу не заявив вимогу про фіксування  судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв’язку з чим відповідно до ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України таке фіксування судом не здійснювалося.

Суть спору:  позивачем заявлено вимоги:

- визнати відмову відповідача узгодити питання з вилучення земельної ділянки, розташованої під будівлею цеху порошкової металургії (м. Кіровськ Луганської області, по вул. Недєліна, 4) недійсною;

- зобов’язати відповідача надати згоду на вилучення земельної ділянки на якій розташована будівля цеху порошкової металургії (м. Кіровськ Луганської області, по вул. Недєліна, 4) та частину будівлі, необхідну для її обслуговування.

Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві, посилаючись на необхідність одержання в оренду земельної ділянки, що перебуває в користуванні відповідача, під розміщення придбаної будівлі цеху.

Представник відповідача проти позову заперечує з підстав наведених у відзиві, посилаючись зокрема на наступне. Відповідач є належним землекористувачем спірної земельної ділянки. Постановою Господарського суду Луганської області від 06.04.2007р. визнано протиправним та скасовано рішення Кіровської міської ради щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на умовах оренди.

Представники третьої особи - Кіровської міської ради, надали суду пояснення про те, що на даний час спірна земельна ділянка перебуває у законному користуванні відповідача ВАТ «ККЗ «Центрокуз»на підставі договору оренди.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтермет»участь свого представника в судовому засіданні не забезпечила. Разом з тим, надано письмовий відзив, згідно якого повідомляється, що ТОВ «Інтермет»відчужено на користь позивача лише будівлю, земельна ділянка під будівлею ТОВ «Інтермет»ніколи не належала.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані документи, вислухавши представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Позивач вказує, що він придбав у власність будівлю цеху порошкової металургії, розташованого у м. Кіровську Луганської області, по вул. Недєліна, 4, на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2006р., укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Інтермет».

Відповідач у справі є належним (законним) землекористувачем спірної земельної ділянки  на підставі договору оренди від 28.03.2007р., укладеного з Кіровською міською радою. До укладення зазначеного договору оренди від 28.03.2007р. відповідач також користувався даною земельною ділянкою на підставі договору оренди з Кіровською міською радою від 28.03.2006р.

При цьому, спірна земельна ділянка у відповідача не вилучалася, право користування позивача на цю земельну ділянку не припинялося.

Зазначені факти відносно того, що відповідач є законним користувачем спірної земельної ділянки на підставі належних правовстановлюючих документів встановлено Господарським судом Луганської області при вирішенні спору у справі № 18/65н-ад.

Кіровською міською радою 30.11.2006р. було прийнято рішення №155, пунктом 6 якого підприємству позивача було надано дозвіл на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки, що підтверджується наданою копією  рішення №155, поясненнями представників  сторін та третьої особи та постановою Господарського суду Луганської області від 06.04.2007р. у справі № 18/65н-ад.

Проте, зазначене рішення Кіровської міської ради від 30.11.2006р. №155  було визнано протиправним та скасовано постановою Господарського суду Луганської області від 06.04.2007р. у справі № 18/65н-ад, з огляду на те, що спірна земельна ділянка перебуває у законному користуванні Відкритого акціонерного товариства Кіровського ковальського заводу «Центрокуз», а рішення щодо надання її у користування іншій особі порушує права законного землекористувача та відповідно є незаконним.

Факти встановлені постановою Господарського суду Луганської області від 06.04.2007р. у справі № 18/65н-ад також враховуються судом при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського  суду  під час розгляду однієї справи,  не  доводяться  знову  при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Також, згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.

Відповідно до параграфа 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 (рішення чинне з 06.11.2002) в справі «Совтрансавто-Холдінг»проти України»у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну  силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», параграф 61).

Набуття права користування на землю регламентовано зокрема положеннями глави 19 розділу 4 Земельного кодексу України.

Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки,  що перебуває  у власності  або  у  користуванні,  провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України при відчуженні  будівель  та  споруд,  які розташовані на орендованій  земельній  ділянці,   право   на   земельну   ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення  права  користування земельною ділянкою є:

а) добровільна  відмова  від  права  користування   земельною ділянкою;

б) вилучення  земельної ділянки у випадках,  передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання  земельної ділянки способами,  які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не  за цільовим призначенням;

д) систематична  несплата земельного  податку  або  орендної плати.

Відповідач не відмовився від права користування спірною земельною ділянкою. Відмова від права користування землею є виключно правом землекористувача до реалізації якого він не може бути примушений.

Виключний перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку передбачений ст. 143 Земельного кодексу України. Так, згідно зазначеної статті примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об’єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров’ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов’язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України вилучення  земельних  ділянок   провадиться за згодою землекористувачів  на  підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів  Автономної  Республіки  Крим,  місцевих  державних адміністрацій,  сільських,  селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Зазначені норми не передбачають можливості примушення законного землекористувача відмовитися від свого права користування у наведеній ситуації.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач (відповідач) може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов’язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Положення ст. 377 Цивільного кодексу України на яку посилається позивач не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки позивач придбав будівлю не у відповідача, який є законним землекористувачем, а у іншої особи –ТОВ «Інтермет», яка ніколи не було власником або законним землекористувачем спірної земельної ділянки. Крім того, положення Земельного кодексу України з питань набуття прав на земельну ділянку та припинення прав на землю мають пріоритет у застосуванні у порівнянні з Цивільним кодексом України, оскільки Земельний кодекс України є спеціальним законодавчим актом що регламентує спірні питання.

Чинне законодавство не передбачає положень, за яких можливо примусити належного землекористувача відмовитися від частини земельної ділянки у даній ситуації.

При прийнятті даного рішення договір оренди земельної ділянки з відповідачем  не розірвано, до нього не внесено змін в частині зменшення розміру земельної ділянки, шляхом виключення спірної площі, на яку претендує позивач. Зазначене питання не вирішено ні за згодою сторін, шляхом складення та підписання угоди про розірвання договору, або про внесення змін до договору, а ні в судовому порядку.

Крім вищенаведених підстав відмови у позові, додатково слід зазначити, що позовна вимога про визнання недійсною відмови відповідача узгодити питання з вилучення земельної ділянки, розташованої під будівлею цеху порошкової металургії не є належним способом захисту порушеного права.

Відповідно до ч 3  ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Такого способу захисту порушеного права, як викладена перша вимога позивача, законом не  передбачено.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати у складі витрат зі сплати державного мита у сумі 85 грн. 00 коп., а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. 00 коп. покладаються на позивача.

Згідно ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні за згодою представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85  Господарського процесуального кодексу України,   суд

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати у складі: витрат зі сплати державного мита у сумі 85 грн. 00 коп., а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. 00 коп. покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення підписано 10.08.2007р.

Суддя

Є.Ю. Пономаренко