ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"12" листопада 2007 р.                                                           Справа № 6/258-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Пригузи П.Д. при секретарі Дворянській О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, пров. 40 років Жовтня, 5-А, м. Херсон,

до Скадовського морського торгівельного порту, вул. Пролетарська, 2, м. Скадовськ Херсонської області,

про  стягнення 46942грн. 48коп.

за участю представників сторін:

від позивача:  Осіпова Л.І. - довіреність в справі; Лагута В.А. - довіреність в справі;

від відповідача:  Михайлова Л.Д. - довіреність в справі;

Суть справи: Заявлено вимоги про стягнення 46942.48грн. адміністративно-господарських санкцій за робочі місця не зайняті інвалідами.

За позовом заявник стверджує, що відповідно до ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон (875-12) від 21.03.1991р. (зі змінами та доповненнями) відповідач зобов’язаний створити робочі місця для працевлаштування  інвалідів у 2006 році –4% від загальної чисельності працюючих, а саме 9 (дев'ять) робочих місць. Фактично відповідачем  працевлаштовано 5 (п'ять) інвалідів.

Позивач вважає, що відповідач не забезпечив установленого нормативу  робочих місць, самостійно не працевлаштував інвалідів, а тому, на підставі ст.20 Закону  зобов'язаний перерахувати  адміністративно-господарські санкції до Фонду України соціального захисту інвалідів. Позивач вказує, що відповідач самостійно в строк до 15.04.2007р. не перерахував суми адміністративно-господарських санкцій, а тому просить стягнути їх у примусовому порядку: адміністративно-господарські санкції в розмірі 44587.60грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 120 відсотків річної облікової ставки Національного банку України, нарахованої на повну суму недоїмки за увесь строк прострочки в сумі 2354.88грн.

Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого позову не визнає, мотивуючи тим, що на підприємстві в 2006р. вимоги Закону ним виконано. Підприємством до центру зайнятості направлялись відомості про наявні робочі місця, в тому числі і щодо 5 інвалідів. Центром зайнятості у 2006 році направлено на підприємство одного інваліда, якого підприємством було працевлаштовано.

На вимогу суду позивач надав суду інформацію, яка свідчить про відсутність фактів відмови відповідача в укладенні трудового договору з інвалідами, які були направлені для працевлаштування в підприємство відповідача, або тих, що самостійно працевлаштовувались на підприємстві.

Заслухавши представника позивача,  розглянувши матеріали  справи та дослідивши докази, суд

в с т а н о в и в:

Правовідносини щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, гарантії їх рівних з усіма громадянами прав, забезпечення їм можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, регулюється Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до  державної статистичної звітності за 2006р. (форма №10-ПІ, а.с.7), яку відповідач надав позивачеві, середньооблікова чисельність  штатних працівників відповідача  становила 226 осіб. Із визначеної Законом нормативу кількості інвалідів, які підприємство зобов'язано працевлаштувати (9 осіб) відповідачем працевлаштовано п'ять осіб інвалідів.

Позивач вважає даний факт порушенням Закону за яке відповідач повинен сплатити передбачені Законом санкції, просить стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в розмірі 44587.60грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 120 відсотків річної облікової ставки Національного банку України, нарахованої на повну суму недоїмки за увесь строк прострочки в сумі 2354.88грн.

Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ст.19 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону, якою, наразі, передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств чи до державної служби зайнятості.  Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

За змістом ст.18 Закону підприємства, при зверненні до них інваліда чи направленні інваліда на підприємство службою зайнятості зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування цих інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 20 Закону  передбачено,  що  підприємства, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Суд, виходячи із комплексного аналізу норм ст.ст.18-20 Закону, приходить до висновку, що адміністративно-господарські санкції встановлені за правопорушення, яке складається із дій підприємства, що пов'язані із незабезпеченням працевлаштування конкретного інваліда, який мав намір зайняти робоче місце на підприємстві у межах 4% нормативу, тобто, із відмовою підприємством у працевлаштуванні.

Зазначене підтверджується положеннями ст.20 Закону України "Про зайнятість", відповідно до якої підприємства, установи і організації, незалежно від форм власності, їх службові особи зобов'язані сприяти проведенню державної політики зайнятості шляхом працевлаштування осіб-інвалідів у кількості, визначеній згідно із Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Доказів про наявність у діях відповідача ознак адміністративно-господарського правопорушення позивачем не надано.

Суд зазначає, що сам факт відсутності у підприємства працівників-інвалідів у кількості 4% від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, не створює складу адміністративно-господарського правопорушення.

Суд наголошує, що обов’язок підприємства працевлаштувати інвалідів відповідно до ст.18 Закону кореспондується з обов’язком інших органів із виконання державної політики щодо працевлаштування конкретних інвалідів. Визначальним при цьому є те, що обов'язок підприємства працевлаштувати конкретного інваліда кореспондується, крім того, із правом самого інваліда на працевлаштування на роботу в межах 4% нормативу на будь-якому підприємстві, яке не має права відмовити інваліду у працевлаштуванні (в укладанні трудового договору). При цьому не має значення наявність чи відсутність у підприємства вакансій. Воно (підприємство) зобов'язано створити робочі місця для людей-інвалідів, які направлені чи бажають самостійно працевлаштуватися на підприємстві в межах 4%-ого нормативу. Без наявності особи інваліда, як головного учасника правовідносин з приводу працевлаштування та без його вольових дій на зайняття робочого місця на будь-якому підприємстві вказані правовідносини не виникають, а отже без нього (інваліда) і не може бути складу правопорушення, за яке Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлені адміністративно-господарські санкції.

Суд підкреслює, що відповідно до Конституційного принципу верховенства права та визначеного ст.19 Конституції України правового порядку в Україні, органи державного управління повинні діяти на підставі та відповідно до Законів, які визначають їх компетенцію та ніхто не може бути  примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, без наявності конкретного інваліда  та без виконання взаємних обов'язків передбачених Законом, як роботодавця так і органів працевлаштування щодо  направлення на роботу інваліда та укладення з ним трудового договору суд не може  вважати, що підприємство не виконало своїх обов'язків по працевлаштуванню інвалідів, оскільки були відсутні суб''єкти  працевлаштування (особи-інваліди).

Викладені обставини  свідчать про необґрунтованість вимог позивача, невідповідність доводів позивача вимогам законодавства, тому  суд  відмовляє в їх  задоволенні.

Керуючись ст.ст.18, 19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991р., ст.2, 6, 158-163 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

У позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з  22.11.07.

Роз’яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                  П.Д. Пригуза