СУД
ПОСТАНОВА

"29" жовтня 2007 р.

Справа №  14/221

Господарський суд Кіровоградської
області у складі судді Колодій С.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні  справу №14221

за
позовом приватного підприємця ОСОБА_1, м. Кіровоград

до відповідача Державної податкової
інспекції(далі по тексту - ДПІ), м. Кіровоград

про
скасування акту

Представники:

від позивача - ОСОБА_1. - фізична
особа-підприємець

від позивача - ОСОБА_2, довіреність
№бн від 25.09.2007 р.

від позивача - ОСОБА_3.,
довіреність №бн від 20.09.2007 р.

від відповідача - Панасенко І.Б..
довіреність №122 від 04.04.2007 р.

від відповідача - Івасенко В.В..
довіреність №6 від 15.01.2007 р.

Подано позов про скасування
податкового повідомлення-рішення ДПІ у м. Кіровограді від 15.08.2007 р.
№0.

Подано заяву про доповнення
позовних вимог.

В обгрунтування заявлених вимог
позивач стверджує, що перевіряючими необгрунтовано зроблено висновок про
перевищення обсягу оподатковуваних операцій у розмірі 300 000,00 грн., оскільки
при визначенні коштів в розмірі 352 316,08 грн., що надійшли протягом
січня-серпня 2006 року згідно укладених договорів підряду, не враховано, що
частина вказаних коштів в розмірі 91 515,16 грн., фактично є заробітною платою
працівників, які виконують ремонтно-будівельні роботи та доходом позивача, які
не є об”єктом оподаткування податком на додану
вартість згідно з підпунктом 3.2.7 пункту 3.2 статті 3 Закону України
“Про податок на додану вартість”.

Позивач зазначає, що перевіряючими
не враховано, що контрагентами по укладеним договорам на виконання
ремонтно-будівельних робіт виступали бюджетні установи, які не є платниками
податку на додану вартість, внаслідок чого ціна за виконані роботи у
відповідних договорах визначалась без врахування податку на додану вартість.

Позивач не погоджується з
застосуванням штрафної(фінансової) санкції в розмірі 31 993,17 грн.,
оскільки  частина 4 пункту 9.4 статті 9
Закону України “Про податок на додану вартість”
встановлює відповідальність за не реєстрацію особи, як платника податку
на додану вартість у вигляді позбавлення права нараховувати податковий кредит
та отримувати бюджетне відшкодування, іншої відповідальності дані норми Закону
не передбачають.

Позивач причину несвоєчасної
реєстрації, як платника податку на додану вартість поясняє наданням йому
роз”яснення посадовою особою ДПІ у
м. Кіровограді щодо необов”язковості такої реєстрації.

В доповненнях до позову позивач
стверджує, що під час здійснення донарахування податку на додану вартість за
вересень 2006 року в розмірі 13 865,00 грн. та застосування штрафної
(фінансової) санкції в розмірі 6 932,50 грн. не враховано вимоги підпунктів
9.4, 9.5 статті 9 Закону України “Про податок на додану вартість” та
необгрунтовано донараховано податок на додану вартість зп 30 днів вересня 2006
року, який Законом відведено для реєстрації.

Позивач також зазначає, що ДПІ у м.
Кіровограді перевірявся період з 01.07.2004 р. по 31.03.2007 р., отже у
податкового органу були відсутні правові підстави донараховувати податкове
зобов”язання за березень, квітень 2007 року, оскільки згідно пункту а)
підпункту 4.1.4 та підпункту 5.3.1 Закону України “Про порядок погашення
зобов”язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
граничний строк подачі податкової декларації та сплати податкового зобов”язання
за березень 2007 року станом на 31.03.2007 року не настав, а документ, що
підтверджує факт виконання робіт, згідно вимог підпункту 7.3.1 пункту 7.3
статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, складено в квітні
2007 року, тобто поза межами періоду перевірки.

Відповідач не погоджується з
позовними вимогами та просить суд відмовити в їх задоволенні.

Розглянувши наявні матеріали
справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ

Спеціалістами ДПІ у м. Кіровограді
проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства за період з 01.07.2004 р. по 31.03.2007 р., в
результаті якої складено акт перевірки №1001710 від 01.08.2007 р.

Документальною перевіркою
встановлено порушення підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1
пункту 7.3 статті 7, пунктів 9.3,9.4 статті 9 Закону України “Про податок на
додану вартість”, а також порушення пункту а)
підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4
Закону України “Про порядок погашення зобов”язань платників податків
перед бюджетами та державними цільовими фондами”, що стало підставою для
винесення податкового повідомлення-рішення №0 від 15.08.2007 року,
за яким визначено податкове зобов”язання з податку на додану вартість в сумі 93
599,50 грн.

Господарський суд відмовляє в
задоволенні позову в силу наступного.

Згідно пункту 2.3 статті 2 Закону
України “Про податок на додану вартість” позивач являлась платником податку на
додану вартість, свідоцтво платника №НОМЕР_1 видане ДПІ у м. Кіровограді.

28.07.2005 року згідно поданої ПП
ОСОБА_1. заяви дане свідоцтво анульоване.

За період з 19.05.2005 року по
28.07.2005 року позивачем помісячно подавались декларації з податку на додану
вартість.

Перевіркою своєчасності подання
декларацій з податку на додану вартість до ДПІ у м. Кіровограді встановлено, що
в порушення пункту а) підпункту 4.1.4
статті 4 Закону України “Про порядок погашення зобов”язань платників
податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” позивачем не подано
декларації з податку на додану вартість за вересень, жовтень, листопад, грудень
2006 року та січень, лютий, березень 2007 року.

Згідно підпункту 7.3.1 пункту 7.3
статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” датою виникнення
податкових обов”язань з продажу товарів(робіт, послуг) вважається дата, яка
припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше - або дата зарахування коштів від покупця на банківський рахунок
платника податку як оплата товарів(робіт, послуг), або дата відвантаження
товарів.

Пунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2
Закону України “Про податок на додану вартість” визначено, що коли загальна
сума від здійснення операцій з поставки товарів(послуг), у тому числі з
використання локальної або глобальної комп”ютерної мережі, що підлягають
оодаткуванню згідно з цим Законом, нарахована(сплачена, надана) такій особі або
в рахунок обов”язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних
місяців сукупно перевищує 300 000 гривень(без урахування податку на додану
вартість), то така особа підлягає обов”язковій реєстрації як платник податку.

Пунктом 9.3 статті 9 Закону України
“Про податок на додану вартість” визначено, що особи, які підлягають під
визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов”язані зареєструватися як
платник податку у податковому органі за їх місцезнаходженням. Форма заяви про
реєстрацію визначаються у порядку, визначеному центральним податковим органом.

Абзацом 2 пункту 9.4 статті 9
Закону України “Про податок на додану вартість” визначено, що якщо обсяг
оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує
суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше
ніж у два рази, така особа зобов”язана надіслати податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним
податковим періодом.

Абзацом 4 пункту 9.4 статті 9
Закону України “Про податок на додану вартість” визначено, що особа, що не
надсилає таку заяву у таких випадках та у строки, несе відповідальність за не
нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без
права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

За результатами перевірки
встановлено, що в серпні 2006 року позивачем перевищено обсяг оподатковуваних
операцій 300 000 грн., без податку на додану вартість.

Згідно банківських виписок про рух
коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом січня-серпня 2006 року
надійшло 352 316,08 грн. без врахування податку на додану вартість, з
призначенням платежу “оплата за ремонтно-будівельні роботи”.

Відповідно до вимог підпункту 2.3.1
пункту 2.3 статті 2 та пункту 9.4 статті 9 Закону України “Про податок на
додану вартість” позивач зобов”Язана була зареєструватися платником податку на
додану вартість та подати до податкового органу податкові декларації з податку
на додану вартість починаючи з вересня 2006 року.

Матеріали справи спростовують
твердження позивача, що частина коштів, які надійшли на банківський рахунок є
заробітною платою працівників і не є об”єктом оподаткування, так як перевіркою
встановлено, що на розрахунковий рахунок позивача надійшли кошти з призначенням
платежу “оплата за ремонтно-будівельні роботи”.

Відповідно до вимог підпункту 7.4.1
пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий
кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих(сплачених)
платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1статті 6 та статтею 8-1
цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв”язку з придбанням або
виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Враховуючи, що позивач не
зареєструвалась платником податку на додану вартість в порушення вимог
підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України “Про податок на додану
вартість”, то ПП ОСОБА_1. Несе відповідальність за ненарахування або несплату
цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування
податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Суд не може погодитися з позицією
позивача, що датою видачі свідоцтва слід вважати 02.10.2006 р., тому зменшити
нараховану суму податкового зобов”язання по податку на додану вартість,
оскільки позивач достовірно знав порядок отримання свідоцтва платника податку
на додану вартість та ним не скористався майже протягом року.

Господарський суд не погоджується з
твердженням позивача, що кошти в сумі 10 000,00 грн., зараховані на рахунок
позивача, як аванси для придбання будівельних матеріалів для використання в
будівельних роботах, оскільки згідно платіжних документів, представлених в
судове засідання , кошти зараховувалися, як попередня оплата на виконання робіт
капітального ремонту.

Слід також зазначити, що податковим
органом проводилася планова виїзна перевірка позивача за період з 01.07.2004 р.
по 31.03.2007 р., в результаті якої встановлено, що позивачем згідно пункту а)
підпункту 4.1.4 пункту 4.1  статті 4
Закону України “Про порядок погашення зобов”язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими фондами” не подано декларацій з податку на
додану вартість за вересень, жовтень, листопад, грудень 2006 року та січень,
лютий, березень 2007 року.

Акт перевірки було складено
01.08.2007 року та підписано позивачем, податковим органом перевірено податкове
зобов”язання після закінчення граничних термінів подання податкової декларації
з податку на додану вартість для перевірки достовірності декларування, отже
господарський суд погоджується з позицією податкової служби щодо правомірності
нарахування податкового зобов”язання за березень, квітень 2007 року.

Враховуючи викладене, господарський
суд вважає дії ДПІ у м. Кіровограді при складанні акту перевірки та винесенні
спірного податкового повідомлення-рішення правомірними та відмовляє в  задоволенні позову.

Керуючись статтями 71, 94, 160,
162, 163, 254, 258 пунктом 6 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень
Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ

В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження.

Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
встановлений Кодексом адміністративного судочинства України, постанова суду
першої інстанції набирає законної силит після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної
сили.

Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються до Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через господарський суд Кіровоградської області.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складання постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України - з дня складання в
повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження, і копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у
строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя

С. Б. Колодій