ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2007 р.
№ 4/286

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Рогач Л.І. –головуючого,
Волковицької Н.О.,
Кривди Д.С.

за участю представників:

позивача
Дубницька А.Х., дов. від 09.01.2007р.

відповідача
Ступнік С.В., дов. від 05.10.2007р.,
Гуревич Л.М., дов. від 11.09.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 81"

на постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.06.2007 р.

у справі
№ 4/286 господарського суду Полтавської області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіональний економіко-правовий центр з питань банкрутства"

до
Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 81"

про
стягнення 19641,84грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача 19641,84грн. заборгованості за договором № 4 від 01.10.2003р. про надання правової допомоги (в тому числі 15000грн. –основного боргу, 3551грн. – індексу інфляції, 1090,84грн. – відсотків річних) на підставі статей 11, 15, 16, 526, 625 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, посилаючись на невиконанням відповідачем договірних зобов'язань по сплаті абонентської плати.

Відповідач відхилив поданий позов з огляду на відсутність будь-яких наданих позивачем послуг на виконання укладеного договору, ненадання  позивачем актів приймання-передачі послуг, що підтверджують виконання умов договору позивачем.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.03.2007р. (суддя Білоусов С.М.) позовні вимоги задоволено; з відповідача стягнуто на користь позивача 15000грн. основного боргу, 3551грн. суми інфляції, 1090,84грн. відсотків річних, 314,42грн. судових витрат.

Судове рішення вмотивовано встановленими обставинами справи щодо укладення сторонами договору про правову допомогу від 01.10.2003р., умовами якого передбачено три види оплати, в тому числі абонентська в сумі 1000грн. на місяць, яка підлягає сплаті відповідачем позивачу; порушення договірних зобов'язань відповідачем; статтями 526, 625, 903 Цивільного кодексу України, що визначають  порядок та спосіб виконання зобов'язань, наслідки їх невиконання сторонами. Застосувавши приписи статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, місцевий суд вказав, що відповідач не надав доказів невиконання договору позивачем, розірвання чи недійсності договору.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.06.2007р. (судді –головуючий Рудченко С.Г., Мазур Л.М., Писана Т.О.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін з огляду на його законність та обґрунтованість, вказано, що доводи відповідача про сплату абонентської плати лише після отримання послуг від позивача на підставі актів приймання-передачі виконаних послуг суперечить умовам договору та статті 526 Цивільного кодексу України, а посилання відповідача на процесуальне порушення через відмову місцевим судом у прийнятті зустрічного позову для його спільного розгляду з первісним не підтверджено матеріалами справи.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, відповідач  звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення місцевого суду та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи касаційну скаргу, відповідач послався на порушення норм процесуального права в зв'язку з неприйняттям місцевим господарським судом зустрічного позову для спільного розгляду з первісним позовом, порушення судами статей 638, 901, 903 Цивільного кодексу України.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечив її доводи повністю, вказавши на законність та обґрунтованість судових рішень.

Заслухавши суддю –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання скаржника на процесуальні порушення у вигляді безпідставної відмови у прийнятті його зустрічної позовної заяви правомірно відхилено апеляційним судом з огляду на відсутність будь-яких доказів, що підтверджують подання відповідної заяви до суду відповідачем.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є підстави виникнення у відповідача грошових зобов'язань за договором про надання правової допомоги.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, сторонами 01.03.2003р. було укладено договір № 4 про надання правової допомоги, за яким відповідач доручає і оплачує, а позивач виконує послуги правового характеру на умовах, викладених у цьому договорі; конкретні завдання замовника визначаються окремими додатками до договору та є його невід'ємною частиною.

Дослідивши умови договору в частині змісту грошових зобов'язань відповідача,  суди встановили, що даним договором передбачено три види оплати: абонентська, що сплачується щомісяця за послуги, надані позивачем, оплата конкретного виду наданих послуг на підстав акту приймання-передачі наданих послуг, додаткова винагорода, пов'язана зі стягненням сум на користь відповідача.

За вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що договором не поставлено сплату абонентської плати в залежність від наявності акту приймання-передачі послуг, а доказів, що підтверджували б відсутність послуг за даним договором, відповідачем не надано.

Однак судова колегія вважає висновки судів попередніх інстанцій передчасними з наступних підстав.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про відсутність дій з реального виконання договору про надання правової допомоги кожною зі сторін цього договору, при цьому доводи відповідача були відхилені як недоведені з огляду на укладення договору відповідно до приписів чинного законодавства.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; при цьому у двосторонніх  договорах як правами, так і обов'язками наділяються обидві сторони договору.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, для визнання відповідача таким, що не виконав договірні зобов'язання, суду належало з'ясувати, чи пов'язувався обов'язок відповідача щодо здійснення оплати за даним договором з наданням позивачем будь-яких послуг відповідно до предмету договору, та чи надавались такі послуги позивачем, чи договором було встановлено інше, чим це підтверджується (належними та допустимими доказами у даному випадку є не обов'язково акти приймання-передачі послуг, але й будь-які інші документи, що свідчать про реальну діяльність позивача у забезпечення фінансово-господарської діяльності відповідача).

Також слід зазначити, що, відповідно до понять зобов'язання та договору, підстав їх виникнення, викладених у статтях 11, 509, 526, 626, 638 та 640 Цивільного кодексу України, момент укладення договору та момент виникнення зобов'язань за договором можуть не співпадати у часі.

Для правильного вирішення даного спору, належного розподілу обов'язку доказування між сторонами судам належало з'ясувати зміст зобов'язання кожної зі сторін за даним договором та строки його виникнення, відповідно до умов даного договору, в тому числі відповідно до пункту 2.1 договору про виникнення у позивача обов'язку приступити до надання передбачених договором послуг після надання йому документів та інформації відповідно до пункту 3.1 договору.

Натомість, вирішуючи спір та вказуючи на ненадання відповідачем доказів невиконання зобов'язань договору позивачем, місцевий господарський суд не дослідив умови договору, з якими пов'язано підстави сплати відповідачем грошових коштів та виникнення у позивача зобов'язань з надання правової допомоги, тобто, чи надавалась відповідачем   позивачу будь-яка інформація, необхідна для виконання зобов'язань за цим договором, зокрема, стосовно фінансово-господарської діяльності відповідача, правове забезпечення якої є предметом спірного договору, яким чином виконувались позивачем зобов'язання щодо правового забезпечення фінансово-господарської діяльності відповідача.

Відповідно до приписів статті 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, суд зобов'язаний витребувати їх від підприємств, установ, організацій, які незалежно від їх участі у справі.

Місцевий господарський суд не виконав вказані норми процесуального законодавства, не витребував необхідні для розгляду справи докази від сторін та інших організацій та підприємств; апеляційна інстанція на вказані порушення уваги не звернула та їх не виправила.

Таким чином, перевіривши у відповідності до частини 2 статті 111 5  Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду та рішенні місцевого суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди, розглядаючи справу в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, не розглянули в судовому процесі всебічно, повно та об’єктивно всі обставини справи в їх сукупності; не витребували та не дослідили докази, що мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли  суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності  з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і   правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вищевказані судові акти цим вимогам не відповідають із зазначених вище підстав.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні господарського суду першої інстанції, судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити передбачені законом заходи для всебічного, повного і об’єктивного встановлення обставин справи, прав і обов’язків сторін, і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, –

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" "Хлібна база № 81" задовольнити частково.

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.06.2007р. у справі № 4/286 господарського суду Полтавської області та рішення господарського суду Полтавської області від 22.03.2007 р. скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Полтавської області.

Головуючий                                                                                Л.Рогач

Судді:                                                                                          Н. Волковицька

Д. Кривда