ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2007 р.
№ 11/121

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя:
Ходаківська І.П.

судді
Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

за участю представників сторін
позивача -

відповідача -

розглянувши  матеріали касаційної скарги

Юр.Ніколаєв О.С.дов № Н-ОП/4001 від 25.12.2005

не з'явився

державного підприємства "Донецька залізниця"

у справі
господарського суду Донецької області

на рішення
господарського суду Донецької області від 11.07.2007р.

за позовом
державного підприємства "Донецька залізниця"

до
відкритого акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча"

про
стягнення 644,80 грн.

Розпорядженням Заступника голови Вищого господарського суду України від 17.10.2007 №02-12.2/321 змінено склад колегії: у зв'язку з поверненням з відпустки суддів Ходаківської І.П, Савенко Г.В. призначено колегію у складі: головуючий суддя Ходаківська І.П., судді Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2007 року державне підприємство "Донецька залізниця" звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до відкритого акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" про стягнення 644,80 грн. штрафу за невиконання плану перевезень вантажів по залізницях призначення за листопад 2006 року.

Рішенням господарського суду Донецької області  від 11.07.2007 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Рішення суду обґрунтоване тим, що штраф за невиконання плану перевезень по залізницях, які передають вантаж за кордон, не передбачено ані Статутом залізниць України, ані іншими нормативно-правовими актами.

В апеляційному порядку справа не переглядалась.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, державне підприємство  "Донецька залізниця" звернулась до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення і прийняти нове на його користь, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме: п.6.7 Правил планування перевезення вантажів, пунктів 106, 107 Статуту залізниць України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає що судове рішення ґрунтується на нормах матеріального права, а відтак просить рішення суду залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення, заслухавши присутнього представника  позивача, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Приймаючи оскаржене рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що у спірних правовідносинах при плануванні перевезень експортних вантажів та виконання цього плану, позивач, з урахуванням Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951р., неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч.4 пункту 106 Статуту залізниць України та п.6.7 Правил планування перевезень вантажів.

Проте з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи предметом позову є стягнення штрафу за невиконання плану перевезень по залізницях призначення вантажів, які перевозились на експорт.

Пункт 5 ст. 307 Господарського кодексу України, який трансформується із ст.908 Цивільного кодексу України, встановлює, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Пункт 105 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 з наступними змінами, встановив, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Пункт 106 Статуту залізниць України встановлює відповідальність залізниці та вантажовідправника у вигляді штрафу за незабезпечення  залізницею вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень та за невикористання вантажовідправником поданих вагонів і контейнерів чи відмову від вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, за незабезпечення завантаження маршруту , за надолуження невиконання плану попереднього місяця,  за невиконання плану перевезень по залізницях призначення.

Пункт 5 Статуту залізниць України встановлює, що на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує Правила перевезення вантажів та інші нормативні документи. Нормативні документи, що визначають, зокрема, порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 № 873, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2002 за № 1030/7318, затверджені Правила планування перевезень вантажів, які визначили порядок планування перевезень вантажів залізницями у всіх видах сполучень, а також обліку виконання планів; перевезення вантажів залізницями здійснюється на підставі договорів про організацію перевезень за місячними планами, за пред'явленням, за окремими замовленнями відправників ( вантажовласників або за їх дорученням –експедиторських організацій).

Пунктом 2.1 вказаних Правил визначено, що місячне планування перевезень вантажів у межах України, на експорт у треті країни та країни СНД, у Латвійську Республіку, Литовську Республіку та Естонську Республіку  здійснюється на підставі замовлень відправників у порядку, встановленому цими Правилами.

Розділ 3 Правил планування перевезень вантажів встановлює порядок планування перевезень експортних, імпортних і транзитних вантажів, згідно з яким відправники експортних вантажів за 16 днів до початку місяця, в якому передбачається перевезення, надають залізницям відправлення замовлення на перевезення вантажів, оформлені відповідно до пункту 2.2 цих Правил.

Тимчасове положення про місячне планування та організацію перевезень експортних, імпортних і транзитних вантажів залізничним, морським та річковим транспортом, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 № 357, також у пункті 1 встановлює, що для перевезення експортних вантажів залізничними або залізнично-водними шляхами сполучення вантажовласники до початку планового місяця подають залізницям відправлення розгорнуті заявки на перевезення експортних вантажів, у яких зазначаються вид та кількість вантажу в тоннах і вагонах, прикордонні залізничні станції, морські та річкові порти, через які прямуватимуть ці вантажі, країна призначення та вантажоодержувач.

Таким чином, планування перевезень вантажів по залізницях і станціях призначення є необхідною складовою  планування перевезення вантажів.

Пункт 28 цього Тимчасового положення зазначає, що виконання обсягу перевезень враховується в обліковій картці, яка підписується керівництвом залізничної станції і вантажовласником, при цьому ведення окремо облікової картки на виконання плану перевезень на експорт від загального обліку виконання плану перевезень вантажів Тимчасове положення не передбачає.

Пункт 6.7 Правил планування перевезень вантажів( із змінами, внесеними Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 12.09.2005 № 540), який встановлює облік виконання плану перевезення вантажів в обліковій картці, передбачає, що дані про навантаження на залізниці призначення вказуються для всіх вантажів тільки у вагонах (контейнерах) і тільки для залізниць України у графах 10-15 облікової картки. Для експортних вантажів вказуються залізниці, які передають вантаж за кордон. Недовантаження на залізниці призначення за декаду визначається як сума недовантажень на окремі залізниці за вилученням загального недовантаження за декаду.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач заявив на листопад 2006 року перевезення на експорт 77560 тонн вантажу в 1195 вагонах, який до кінця місяця був збільшений до 25840 тонн у 380 вагонах. Залізниця узгодила план перевезень № 767 на листопад у вказаному обсязі.

Згідно п.6.3 Правил планування перевезень вантажів весь обсяг був поділений на середньодобові норми навантаження. Облік виконання плану здійснювалось по обліковій картці № 767 на листопад 2006 року, заповнення облікової картки та результати перевезення здійснювались згідно п.6.5.3 Правил щодекадно з урахуванням виконання норм щодобового навантаження.

Всього штраф за місяць склав по загальному плану 22537 грн., який відповідачем був визнаний в повному обсязі, та по залізницях призначення 1809,60 грн., який відповідачем визнаний частково –не визнано нарахування суми 644,80 грн. за невиконання  плану перевезень по залізницях призначення в межах України  вантажів, які перевозились на експорт, що і становить суму позову. Щодо розрахунку суми штрафу спору між сторонами нема.

Згідно ч.4 пункту 106 Статуту залізниць України за невиконання плану перевезень по залізницях призначення вантажовідправник сплачує штраф за вагон (контейнер) у розмірі однієї добової ставки за користування вагоном (контейнером). При цьому Статут визначає, що Правила –це нормативний акт, що конкретизує передбачені цим Статутом положення, які регламентують участь та обов'язки сторін у процесі перевезення вантажів, а не доповнює чи уточнює їх.

У спірних правовідносинах відповідач здійснив замовлення позивачу на виділення вагонів для здійснення перевезення експортних вантажів залізничними шляхами, і ці замовлення були внесені в план перевезення вантажів. Із встановлених судом обставин вбачається, що перевезення експортних вантажів залізничними шляхами сполучення здійснювалось на підставі замовлень відповідача у порядку, встановленому Правилами планування перевезень вантажів.

Застосування судом першої інстанції при вирішенні спору  Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення ( СМГС) як підставу для звільнення відповідача від штрафу є неправильним, оскільки ця Угода (СМГС) не передбачає регулювання порядку планування перевезень , а спір між сторонами  виник по  плануванню та виконанню плану  перевезень вантажів на експорт. До того ж, стаття 36 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення наголошує на застосуванні внутрішніх законів та правил :  при відсутності в цій Угоді, в тарифах, що застосовуються та Службовій Інструкції до Угоди необхідних положень застосовуються постановлення, що викладені у внутрішніх законах та правилах.

Крім того, згідно ст.3 § 1 Угоди кожна сторона учасниця угоди зобов’язана здійснювати перевезення всіх вантажів, крім визначених у ст.4, на умовах цієї Угоди, якщо, зокрема, перевезення передбачено у плані перевезень вантажів залізницею відправлення, якщо діючі на залізниці відправлення внутрішні правила не визначають іншого порядку.

З врахуванням норм Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, приписів пункту 106 Статуту залізниць України, встановлених судом обставин, а також тієї обставини, що згідно ч.4 пункту 106 Статуту залізниць України відповідальність настає за невиконання плану перевезень по залізницях призначення, а згідно п.6.7 Правил він стосується обліку виконання плану перевезення вантажів через залізничні переходи на експорт, не завантажених з вини відправника, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч.4 пункту 106 Статуту залізниць України та п.6.7 Правил планування перевезень вантажів. При цьому у місцевого господарського суду не було правових підстав вважати, що положення ч.4 пункту 106 Статуту залізниць України не може застосовуватись до спірних правовідносин.

За результатами перевірки у касаційному порядку встановлено, що фактичні обставини, які входять до предмету доказування у цій справі, з'ясовані судом першої інстанції з достатньою повнотою, однак неправильно застосовано норми матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду першої інстанції не відповідають цим обставинам, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду і прийняття нового рішення, керуючись пунктом 2 частини 1 статті  111-9 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Донецька залізниця" задовольнити.

Рішення Господарського суду Донецької області від 11.07.2007р. у справі № 11/121 скасувати і прийняти нове.

Позов задовольнити. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства " Маріупольський металургійний комбінат  ім. Ілліча" м. Маріуполь  на користь Державного підприємства "Донецька залізниця" 644,80 ( шістсот сорок чотири грн. 80 коп. ), штрафу, 102 грн. витрат на сплату державного мита з позовної заяви, 51 грн. витрат на сплату державного мита з касаційної скарги, та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Господарському суду Донецької області видати наказ.

Головуючий                                                              І. Ходаківська

Судді                                                                                  Т. Данилова

Г. Савенко