ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
УХВАЛА

16 серпня 2007 р.
№ 26/12-07-19

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянувши

касаційні скарги
державного підприємства "Одеська залізниця" (далі Залізниця)

на рішення
господарського суду Одеської області

у справах
№ 26/12-07-19, 26/13-07-20, 26/21-07-414, 26/22-07-415, 26/24-07-417

господарського суду
Одеської області

ВСТАНОВИЛА:

При вивченні матеріалів справ № 26/12-07-19, 26/13-07-20, 26/21-07-414, 26/22-07-415, 26/24-07-417 за касаційними скаргами Залізниці колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку про те, що фактично скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції

ст.ст. 34, 38 Господарського процесуального кодексу України, ставить питання, що стосуються оцінки доказів, у зв'язку з чим просить скасувати оскаржені судові акти.

Проте, оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції.

Водночас, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 № 475/97-ВР) /далі Конвенція/. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що п. 1 ст. 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала таку процедуру оскаржень судових рішень, що могла б здійснюватися на шкоду одній із сторін.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий (впродовж розумного строку) розгляд. Отже, розумність строку вирішення спору є істотним елементом права на справедливий суд. Тому, якщо вбачати у ст. 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ст. 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у ст. 12 Закону України “Про судоустрій України”, згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, передбачених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

В той же час, враховується, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами, зокрема, сторони мають право оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом. Водночас, встановлено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

За змістом ст.ст. 107, 108 Господарського процесуального кодексу України сторони у справі мають право подати касаційну скаргу, а прокурор касаційне подання на рішення місцевого господарського суду, що набрало законної сили, та постанову апеляційного суду. Касаційну скаргу мають право подати також особи, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення чи постанову, що стосується їх прав і обов'язків. Вищий господарський суд України переглядає за касаційною скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Статтею 111 Господарського процесуального кодексу України встановлено законодавчі вимоги щодо форму і змісту касаційної скарги (подання).

При цьому, у ч. 2 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України встановлено норму-заборону, яка встановлює обмеження щодо змісту касаційної скарги: не допускаються посилання у касаційній скарзі (поданні) на недоведеність обставин справи.

Ця заборона кореспондується з нормами, що встановлюють завдання касаційного порядку (ч. 2 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України) та межі касаційного перегляду (ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, виходячи з того, що завданням касаційної інстанції є перевірка юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні або постанові господарського суду, в касаційній скарзі не повинно бути посилань на те, що ті чи інші обставин справи не підтверджено зібраними у справі доказами, оскільки аналіз судом цих посилань означає перевірку доказів, а це відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України є перевищенням наданих касаційному суду повноважень.

В той же час, ст. 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, саме апеляційним судом здійснюється перевірка рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, тобто фактично здійснюється повторний розгляд справи.

При цьому, апеляційний суд на відміну від суду касаційної інстанції не обмежений у праві збирати докази, зокрема, витребовувати їх у сторін та інших учасників провадження, а у випадку, якщо це необхідно для правильного вирішення спору, апеляційний господарський суд навіть зобов'язаний  витребувати необхідні для вирішення спору докази.

Так, апеляційний господарський суд не має права відмовляти у позові з тієї підстави, що зібрані та оцінені судом першої інстанції докази є недостатніми для прийняття рішення про задоволення позову, а наведені в апеляційній скарзі посилання не дають можливості суду надати правову оцінку наявності чи відсутності порушень чинного законодавства відповідачем, оскільки такі дії суду суперечать повноваженням суду апеляційної інстанції, а також положенням ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що у даному випадку Залізниця, скориставшись своїм правом на "стрибкову касацію", тобто оскарження рішення суду першої інстанції до касаційної інстанції оминувши суд апеляційної інстанції, та ставлячи в касаційній скарзі питання щодо оцінки доказів, фактично позбавляє суб'єкта звернення на належний захист порушених прав в апеляційній інстанції, яка має правові підстави надати оцінку зібраним доказам по справі, а  у разі необхідності –досліджувати нові докази.

Водночас, юридичний аналіз змісту касаційних скарг Залізниці свідчить про те, що викладені у ній питання мали б бути предметом перегляду апеляційним судом, який компетентний їх розглянути та винести судове рішення з урахуванням таких доводів.

Про такі обставини Залізниця знала або мала знати при поданні касаційних скарг у вказаних справах.

Отже, не заперечуючи права Залізниці на здійснення "стрибкової" касації, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу на те, що у кожному випадку при вчиненні дій щодо реалізації зазначеного права, сторони повинні враховувати положення процесуального закону щодо обов'язку сторін спору добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а також положення щодо розумних строків розгляду спору та недопустимості його затягування.

На думку колегії суддів Вищого господарського суду України, з урахуванням того, що викладені дії Залізниці мають системний характер та породжують затягування розгляду низки справ по суті, то такі порушення не можуть залишатись без відповідного реагування.

Відповідно до ст. 90 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу. Окрема ухвала надсилається відповідним підприємствам, установам, організаціям, державним та іншим органам, посадовим особам, які несуть відповідальність за ухилення від виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі.

При цьому, колегія суддів Вищого господарського суду України  наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України  господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийнят тя обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та інши ми законами України.

Керуючись статтями 86, 90, 1115 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

У Х В А Л И В  :

Окрему ухвалу направити генеральному директору Державної адміністрації залізничного транспорту "Укрзалізниця" Козаку В.В. та начальнику державного підприємства "Одеська залізниця" Болоболіну С.П. для прийняття відповідних заходів реагування у порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України.

Про розгляд даної окремої ухвали та здійснені заходи щодо усунення порушень вимог чинного законодавства строком до 20.09.07 повідомити Вищий господарський суд України.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська