СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30.07.07
Справа №  20/232/07

Суддя   Гандюкова
Л.П.

м.Запоріжжя

За позовом Приватного
підприємця ОСОБА_1, м.Запоріжжя

до відповідачів:
1.Товариства з обмеженою відповідальністю “Автомобільний ринок”, м.Запоріжжя

2. Запорізької
міської ради, м.Запоріжжя

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:
Орендне підприємство “Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації”,
м.Запоріжжя

про визнання
права власності

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   - ОСОБА_2. (довіреність НОМЕР_1);

ОСОБА_3.
(довіреність НОМЕР_2.);

ОСОБА_4.
(довіреність НОМЕР_2.);

Від відповідача-1  -Говоруха Г.Ф. (довіреність №05 від
30.11.2006р.);

Від відповідача-2  - не з'явився;

Від третьої особи
-Кірнос Є.С. (довіреність №15051 від 30.08.2006р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов до Запорізької
міської ради та Орендного підприємства “Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації” про визнання за приватним підприємцем ОСОБА_1. права власності
на кіоски, розташовані в ряді АДРЕСА_1 в м.Запоріжжя та зобов'язання здійснити
державну реєстрацію права власності на ці кіоски за позивачем.

Ухвалою господарського суду від
03.05.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі №
20/232/07,  судове засідання  призначено на 25.05.2007р. Ухвалою суду від
22.05.2007р. до участі у справі №20/232/07 допущено третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів -Товариство з
обмеженою відповідальністю “Автомобільний ринок”, м.Запоріжжя. Ухвалою голови
господарського суду Запорізької області від 25.05.2007р. в порядку ст.69 ГПК
України строк вирішення спору у справі №20/232/07 продовжений на один місяць
-до 26.07.2007р. Ухвалою суду від 25.05.2007р. на підставі ст.77 ГПК
України  розгляд справи відкладено на
10.07.2007р., потім -на 23.07.2007р.
Ухвалою суду від 23.07.2007р. прийнято відмову позивача від позову в
частині позовних вимог до Орендного підприємства “Запорізьке міжміське бюро
технічної інвентаризації” про зобов'язання зареєструвати право власності, ОП
“Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації” виключено з числа
відповідачів та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Цією ж ухвалою
ТОВ  “Автомобільний ринок” в порядку
ст.24 ГПК України залучено в якості іншого відповідача, одночасно виключивши
його з числа третіх осіб, розгляд справи розпочати заново та відкладено на
30.07.2007р.

У судовому засіданні 30.07.2007р.
за згодою сторін оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги,
викладені в уточненій позовній заяві, яка прийнята судом до розгляду ухвалою
суду від 23.07.2007р., відповідно до якої
просить визнати за ПП ОСОБА_1. право власності на кіоски, розташовані в
ряду АДРЕСА_1 у м.Запоріжжя. Позовні вимоги мотивовані наступним. Із 1994 року
ПП ОСОБА_1. займається торгово-закупочною діяльністю на авторинку, де за ним
закріплені торгові місця №АДРЕСА_1. Із 2000 року підприємці, працюючі на ринку,
почали замінювати старі кіоски на нові, більш зручні в роботі. 19.03.2004р. та 02.04.2004р.
позивач уклав договори підряду з підрядчиком ТОВ “Лакма” на будівництво двох
торгових кіосків на території авторинку. Були складені кошториси на 15089 грн.
та 15230 грн., які позивач сплатив з особистих грошових коштів, що
підтверджується відповідними квитанціями. Кіоски встановлені на фундаменти,
зроблена бетонна стяжка. Роботи по будівництву кіосків закінчені у травні 2004
року. Крім того, підприємці за власні кошти проклали дороги по авторинку,
заасфальтували їх, провели світло, встановили стовпи під дроти, побудували
туалети та інші допоміжні  приміщення,
паркани, встановили ворота. Згідно з договором купівлі-продажу  майнового комплексу авторинку (об'єкт
незавершеного будівництва) від 17.01.2003р. ТОВ “Авто ЛТД” продало авторинок
ТОВ “Автомобільний ринок”. Рішенням виконкому Запорізької міськради від
29.05.2003р. №190/4 земельна ділянка площею 12,8 кв.м. була передача в оренду
на 10 років ТОВ “Атомобільний ринок”. Новий власник авторинку переуклав з усіма
приватними підприємцями договори на надання послуг по закріпленню торгового
місця з правом будівництва (реконструкції) на ньому торгового кіоску. Перша
черга будівництва авторинку “АДРЕСА_1” введена в експлуатацію актом державної
технічної комісії, затвердженим розпорядженням виконкому №НОМЕР_11. Цим актом
комісією були прийняті в експлуатацію і кіоски позивача.  При продажу авторинку 17.01.2003р. у перелік
проданого майна авто- ринку увійшли і кіоски приватних підприємців. Позивач
звертався до Запорізької міської ради щодо видачі йому свідоцтва про право
власності на об'єкти нерухомості, однак отримав відмову.  Позивач бажає оформити право власності на
нерухоме майно належним чином, щоб у подальшому мати можливість розпорядитися
ними на власний розсуд як власник, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду.
На підставі ст.ст. 11, 12, 13, 15 Закону України “Про власність”, ст.ст. 331,
355, 364, 391 ЦК України, ст.ст. 47, 48 ГК України позивач просить позов
задовольнити, визнати за ПП ОСОБА_1. право власності на кіоски, розташовані в
ряду АДРЕСА_1 у м.Запоріжжя. Також стягнути з відповідачів судові витрати, які
складаються із витрат на державне мито, витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу, а також витрат на адвокатські послуги (1130
грн.) та посвідчення довіреностей у нотаріуса (300грн.).

Позивач заявляв клопотання  про витребування письмових доказів, яке
розглянуто судом і задоволено частково, про що винесено ухвалу 10.07.2007р.

Відповідач-1 проти позову
заперечив, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач просить визнати за ним право власності на кіоски, розташовані на
території авторинку, посилаючись на ст.15 Закону України “Про власність”.
Проте, приписи ст. 15 Закону України “Про власність”   стосується лише членів житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства і ні яким чином не
стосується позивача. Власник майна може пред'явити  позов про визнання його права власності, лише
якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.392 ЦК України). В
свою чергу ТОВ “Автомобільний ринок” чи інші особи не оспорюють право власності
позивача на його кіоски, що свідчить про відсутність спору з даного питання.
Твердження позивача, що кіоски є нерухомим майном, не відповідають дійсності,
оскільки кіоски представляють собою одноповерхову, металеву конструкцію без
улаштування фундаменту. Пунктом 2 “Методичних рекомендацій щодо встановлення
порядку розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької
діяльності”, затверджених наказом Мінбуду №296 від 04.09.2006р., передбачено,
що малою архітектурною формою для здійснення підприємницької діяльності є
невелика одноповерхова споруда, яка виконується із полегшених конструкцій і
встановлюється тимчасово без улаштування фундаментів. Малі архітектурні форми є
пересувними або стаціонарними: стаціонарна мала архітектурна форма (кіоск,
павільйон, тощо)- споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового
перебування людей, і по зовнішньому контуру має площу до 30 кв.м. Відповідач-1
також зазначив, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах
України, оскільки однією із сторін є суб'єкт владних повноважень, а саме:
Запорізька міська рада, дії якої оскаржуються. Просить у задоволенні позову
відмовити.

Відповідач-2 проти позову заперечив
з наступних підстав. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Перелік документів,
на підставі яких органами місцевого самоврядування здійснюється оформлення
права власності на новозбудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна
встановлено п.6.1 Наказу Міністерства юстиції України від 28.01.2003р. №6/5
“Про внесення змін та доповнень до Тимчасового
положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно”, до
них відносяться акт комісії про прийняття та введення в експлуатацію об'єкту та
акт про право власності на земельну ділянку або рішення про відведення
земельної ділянки для цієї мети. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів
України від 22.09.2004р. №1243 “Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів”, прийняття в експлуатацію об'єктів полягає у
підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації
об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту
будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення,
інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових
комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в
установленому порядку документації, нормативних вимог, вихідних даних на
проектування.  Позивач не вказує, яким
чином відповідач-2 - Запорізька міська рада не визнає або  оспорює право власності позивача. Крім того,
відповідно до обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, позивачем не надано
належних доказів, які б підтверджували законність будівництва об'єкту: дозвіл
на будівництво, належно затверджений проект, доказ введення об'єкту в
експлуатацію державною комісією. Таким чином, сам факт будівництва за свій
рахунок та своїми силами не є достатньою підставою для виникнення права
власності на нього у зв'язку з тим, що будівництво та використання об'єкту
здійснювались з порушенням вимог законодавства. Позовні вимоги позивача про
визнання права власності з підстав, які заявлено, задоволенню не підлягають, а
право власності в даному випадку не може бути визнано таким, що набуто
правомірно. У судове засідання 30.07.2007р. відповідач-2 не з'явився. Суд
визнав наявні матеріали достатніми для розгляду справи в порядку ст.75 ГПК України
у відсутність відповідача -2.

Третя особа -ОП “ЗМБТІ” надала
пояснення, відповідно до яких позивач не звертався до третьої особи з заявою
про реєстрацію права власності. Споруди, на які позивач просить визнати право
власності, не є об'єктами нерухомості, право власності на які підлягає
державній реєстрації у відповідності з вимогами Тимчасового положення про
порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

17.01.2003р. на підставі договору
купівлі-продажу незавершеного будівництва ТОВ “Автомобільний ринок” придбало у
власність незавершене будівництво автомобільного ринку (нерухоме майно), що
розташоване на земельній ділянці площею 137279 кв.м. за адресою: м.Запоріжжя,
АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської ради №НОМЕР_3. ТОВ “Автомобільний ринок” передано в оренду
строком на 10 років земельну ділянку площею 12,7985 га поАДРЕСА_1 для
розташування автомобільного ринку за рахунок земель Запорізької міської
ради.

Відповідно до зазначеного рішення
між Запорізькою міською радою  та ТОВ
“Автомобільний ринок” укладено договір оренди земельної ділянки від
24.07.2003р. , яка розташована за адресою: м.Запоріжжя, АДРЕСА_1, площею
12,7985 га, для розташування автомобільного ринку. Договір укладено на термін
до 29.05.2013р. (п.2.1)

Рішенням виконавчого комітету
Запорізької міської ради №80/1 від 24.02.2007р. ТОВ “Автомобільний ринок”
дозволено проектування та реконструкцію існуючого автомобільного ринку по
АДРЕСА_1 без зміни цільового призначення.

Відповідно до наданих позивачем
договорів (копії залучені до матеріалів справи) протягом 2004 -2007р.р. йому
надаються послуги щодо користування (закріплення) торговими місцями. Зокрема,
згідно з договорами про надання послуг ринку №НОМЕР_4. та №НОМЕР_5. ПП ОСОБА_5.
надано послуги щодо користування торговими місцями на торгівельному ряду
АДРЕСА_1.

19.03.2004р. та 02.04.2004р. ПП
ОСОБА_1. (замовник) уклав з ТОВ “Лакма” (виконавець) договори підряду на
проведення робіт по будівництву (реконструкції) торгових кіосків площею 15
кв.м. кожний на закріплених за замовником торгових місцях, складені акти
виконаних робіт (дати не зазначені).

Приватний підприємець ОСОБА_1.
звернувся  до виконавчого комітету
Запорізької міської ради щодо оформлення права власності на кіоски. Листом
№НОМЕР_6. йому відмовлено в оформленні права власності. При цьому в листі
зазначено, що кіоск є металевою розбірною конструкцією, не є об'єктом
нерухомості, внаслідок чого право власності на нього не може бути оформлене та
зареєстроване шляхом прийняття виконавчим комітетом міської ради відповідного
рішення. Крім того, оформлення права власності на новозбудовані, перебудовані
або реконструйовані об'єкти нерухомого майна може бути здійснено за наявності
акта комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію, дозвільних
документів на відведення земельної ділянки для забудови відповідного об'єкту
нерухомості.

Причиною виникнення спору зі справи
стало питання щодо оформлення права власності на кіоски, розташовані в ряду
АДРЕСА_1 у м.Запоріжжя, які позивач вважає нерухомим майном, для подальшої
можливості, як власнику, розпорядитися майном на свій розсуд.

Проаналізувавши норми чинного
законодавства, оцінивши докази, пояснення сторін та третіх осіб, суд  прийшов до висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Приписами ст.13 Конституції
України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Приписами ч.2 ст.41 Конституції
України  встановлено, що право власності
набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 316 ЦК України передбачено,
що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно
до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.328 цього Кодексу  право власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше
прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не
встановлена судом.

Позивач просить визнати право
власності на нерухоме майно на підставі ст.331, 355, 364, 391  ЦК України, ст.ст.44,49 ГК України,
ст.ст.11,12,13,15 Закону України “Про власність”.

Вирішуючи спір, суд враховує  наступне. Із змісту позовних вимог слідує, що
позивач вважає об'єкти, на які він хоче визнати право власності,  нерухомим майном, яке створено ним в
установленому законом порядку.

Відповідно до приписів п. 4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст. 33
Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це
стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких
він звернувся до господарського суду з даним позовом.

Згідно з ст. 32 ГПК України  доказами у справі є будь-які фактичні дані,
на підставі  яких господарський   суд
у  визначеному  законом
порядку  встановлює наявність  чи
відсутність  обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.331 ЦК України, на
яку посилається позивач, право власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила (створила) річ із своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене
нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації,
право власності виникає з моменту
державної реєстрації.

Для набуття права власності на
новостворене нерухоме майно існує спеціальний порядок. Згідно з ст.22 Закону
України “Про основи містобудування” забудова земельних ділянок, які надаються
для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи
права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому законом та
отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ст. 18 цього Закону
будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з
дозволу відповідних рад. Закінчені
будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у
встановленому   законодавством порядку
об'єктів забороняється.

Згідно з ст.29 Закону України “Про
планування і забудову територій” здійснення будівельних робіт на об'єктах
містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його
перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт
вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з
законом. Крім того, відповідно до ст. 30-1 цього Закону прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок
прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається
Кабінетом Міністрів України відповідно до закону.

Статтею 375 ЦК України передбачено
право власника земельної ділянки на забудову. Як слідує із цієї норми, власник
земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати
водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці
іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним
будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних,
екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної
ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови,
здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376
цього Кодексу.

Із матеріалів справи слідує, що
Приватний підприємець ОСОБА_1.  не є
власником земельної ділянки, на якій збудовані кіоски, розташованої в
м.Запоріжжя, АДРЕСА_1. Власником земельної ділянки є територіальна громада в
особі Запорізької  міської ради, якою
дана земельна ділянка передана в оренду ТОВ “Автомобільний ринок”.

Позивач не надав належних доказів,
що його право власності на спірні будівлі, які він вважає нерухомим
майном,  виникло з підстав, які заявлено,
правомірно, в установленому законом порядку. Зокрема, ним не надано належних
доказів, що майно збудовано з дотриманням всіх вимог законодавства щодо порядку
створення нового майна, доказів введення в експлуатацію об'єкта, доказів
отримання письмової згоди власника земельної ділянки на будівництво, тому
відсутні встановлені законом підстави для виникнення права власності. На наведених
вище підставах не можуть бути належними доказами будівництва позивачем  в установленому законом порядку договори про
надання послуг,  лист №НОМЕР_7. про те,
що перша черга будівництва авторинку “АДРЕСА_1”
введена в експлуатацію актом державної технічної комісії, затвердженим
розпорядженням міськвиконкому від 10.03.99р. №190р., листи № вих.38 від
12.04.2005р., від 13.07.2007р. згідно з якими робочий проект “Реконструкція
автомобільного ринку по вул. Оріхівське шоссе в м.Запоріжжя” виконаний у
2005р.і знаходиться в стадії експертизи і погодження, оскільки предметом спору
є визнання права власності на об'єкт, збудований в 2004р., і ці документи не
спростовують висновків суду. Наданий позивачем “План реконструкції авторинку”
не має індивідуальних ознак, не підписаний, тому також не є належним доказом.
Креслення №0718-022 КМ, 0718-026 КМ є по суті проектною документацією  щодо договору підряду і є загальним
кресленням групи кіосків без визначення індивідуальних ознак і посилання на
конкретний договір.

Із наведених вище норм законодавства
слідує, що факт будівництва об'єкту нерухомості своїми  силами, за власний рахунок, є недостатньою
підставою для виникнення права власності на нього у випадку, якщо будівництво
та використання об'єкту здійснювалось з порушенням вимог законодавства.

Крім того, згідно з договорами
підряду №НОМЕР_8. та №НОМЕР_9., на які посилається позивач, вони укладені на
проведення робіт по будівництву (реконструкції) торгових кіосків НОМЕР_10,  в той час як право власності  позивач просить визнати на  кіоски, розташовані в ряду №АДРЕСА_1. Договір
№НОМЕР_8. не підписаний підрядником.

Суд також звертає увагу, що позивач
просить визнати право власності на кіоски, розташовані в рядіАДРЕСА_1 в
м.Запоріжжя, як на нерухоме майно. Однак, належних доказів, що зазначені кіоски
є нерухомим майном та їх індивідуальних ознак не надав. Не можуть бути
належними доказами в цій частині надані позивачем фотокартки, оскільки, як
вбачається із оглянутої у судовому засіданні інвентаризаційної справи, у ОП
“ЗМБТІ” інвентаризація об'єктів ведеться за певними літерами, а не за рядами чи
місцями. Зображення на вхідних дверях цифри чи таблички з написом можливо в
будь-який час перенести на інші об'єкти. Згідно з ст.181 ЦК України до нерухомих
речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх
призначення. Належних доказів належності кіосків площею 15 кв.м. кожний до
нерухомого майна позивач також не надав.

Суд вважає необґрунтованим
посилання позивача на ст.ст. 355, 364 ЦК України якими визначено поняття і види
права спільної власності та порядок виділу частки із майна, що є у спільній
частковій власності, оскільки підстави виникнення цієї власності на цілісний
майновий комплекс позивачем не доведені. ТОВ “Автомобільний ринок” придбав
майно на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2003р., стороною цього
договору (покупцем) приватний підприємець не був. Доказів визнання цього договору
недійсним суду не надано.

Згідно з ст.391 ЦК України, на яку
посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, власник  майна
має  право  вимагати
усунення  перешкод у здійсненні
ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, предметом позову є
визнання права власності, а не негаторний позов, тому ця норма не може бути
підставою для задоволення позову.

Статтями 47,48 Господарського
кодексу України, які також вказані у підставі позову, визначено загальні
гарантії прав підприємців, державну підтримку підприємництва. Однак ці норми не
звільняють позивача  від обов'язку
доказування  виникнення його права з
підстав, які ним заявлені у позові.

Закон України “Про власність”, на
який посилається позивач, втратив чинність
згідно з Законом України №997-У від 27.04.2007р.

Відповідно до ст.20 ЦК України право
на захист особа здійснює на свій розсуд.

На підставі викладеного, суд вважає,
що позивачем не доказано, що з підстав, які ним зазначено у позовній заяві, в
порядку, встановленому законом, у нього виникло право власності на кіоски,
розташовані в ряду АДРЕСА_1 у м.Запоріжжя, як на нерухоме майно, тому у
задоволенні позову відмовляється повністю.

Твердження  ТОВ “Автомобільний ринок”, що справа не
підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, так як відповідачем є
суб'єкт владних повноважень, є необґрунтованою, оскільки спір, пов'язаний із
визнанням права власності, розглядається господарським судом  і не є спором щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові
витрати  покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення
оформлено і підписано у повному обсязі
03.08. 2007 р.