ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.07

Справа №АС10/365-06.

за
позовом          державної податкової
інспекції м .Суми

до
відповідача           1. приватного
підприємця ОСОБА_1м.Суми

2. товариства з
обмеженою відповідальністю «Дан» м.Київ

про
визнання угоди недійсною та стягнення 139966,40 грн. за рахунок активів

СУДДЯ    І.В.МАЛАФЕЄВА

Представники
сторін:

від
позивача          Ануфрієва В. В.

від
відповідача     1) ОСОБА_2. (дов. б/н від
08.01.07р.)

2) не з'явився

Суть
спору: позивач просить визнати недійсною усну угоду, укладену між ПП ОСОБА_1, м
Суми та ТОВ “Дан”, м. Київ на поставку будівельних матеріалів відповідно до
податкових накладних  № 58 від
01.04.2003р, № 163 від 01.10.2003р., № 182 від 13.11.2003р., як таку що
укладена всупереч інтересам держави та суспільства відповідно до ст. 49 ЦК
УРСР, а також визнати недійсною усну угоду, укладену між ПП ОСОБА_1 м. Суми, та
ТОВ “Дан”, м. Київ на поставку будівельних матеріалів, відповідно до податкових
накладних № 8 від 21.01.2004р., № 15 від 23.02.2004р., як таку що укладена
всупереч інтересам держави та суспільства відповідно до ст. 208 Господарського
кодексу України; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю
"Дан" в доход держави кошти в розмірі 139966,40грн., одержані за
оспорюваною угодою; стягнути з приватного підприємця ОСОБА_1в доход держави
грошові кошти в розмірі 139966,40грн., сплачені за оспорюваною угодою.

Представник
першого відповідача не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити
позивачу в задоволенні його адміністративного позову, у запереченнях на
адміністративний позов, зазначає, що у позивача немає підстав для визнання
недійсною угоди між товариством з обмеженою відповідальністю «Дан» та приватним
підприємцем ОСОБА_1.

При
первісному розгляді даної справи господарським судом Сумської області ухвалено
про закриття провадження у справі з тих підстав, що у позивача немає підстав
для звернення до суду з таким позовом  і
на таких підставах. Ухвалою  Харківського
апеляційного господарського суду від 04.12.2006 р. ухвалу господарського суду
Сумської області скасована і справу повернуто суду першої інстанції для
розгляду по суті заявлених позовних вимог.

Ухвалою
господарського суду Сумської області від 25.01.2007 р. провадження у даній
справі  зупинялося до закінчення
провадження у пов'язаній з даною справи №АС12/573-06.

Харківським
апеляційним господарським судом 15.05.2007р. прийнято ухвалу по пов'язаній
справі, якою залишено без змін постанову
господарського суду Сумської області від 08.02.2007 р., якою визнано
нечинним податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м.
Суми від 11.04.2006 р. № 000071/763/0-17319--23872 в частині
донарахування Приватному підприємцю ОСОБА_1. ПДВ на суму 136 043 грн.,
зобовязано Державну податкову інспекцію в м. Суми повернути Приватному
підприємцю ОСОБА_1. в повному обсязі оригінали фінансово-господарських та
бухгалтерських документів ПП ОСОБА_1., в тому числі зазначених в протоколі
виїмки та огляду, складеного  09.06.2006
року відділом податкової міліції в м. Суми.

Другий
відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав, в  судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами
на підставі п.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши
матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази по справі, суд встановив
наступне.

Позивачем  була проведена планова документальна
перевірка Приватного підприємця ОСОБА_1з питань дотримання вимог податкового
законодавства. В ході перевірки були встановлені фінансово - господарські
відносини з ТОВ “Дан”.

Згідно
усної угоди, відповідно до податкових накладних № 58 від 01.04.2003 року, № 163
від 01.10.2003 року, № 182 від 13.11.2003 року, №8 від 21.01.2004 року, № 15
від 23.02.2004 року, ПП ОСОБА_1., м.Суми придбав у ТОВ “Дан”, м.Київ будівельні
матеріали на загальну суму 139966 грн. 40 коп. Розрахунки проведені за
готівкові кошти, згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів: №119 від
02.12.2003р. на суму 28326,00 грн., №118 від 01.12.2003р. на суму 30000 грн.,
№13 від 21.02.2004р. на суму 10000 грн., №6 від 21.01.2004р. на  суму 10538, 00 грн., №15 від 23.02.2004р. на
суму 7380, 00 грн., №88 від 30.09.2006р. на суму 9000 грн., №39 від
28.04.2003р. на суму 7164, 96 грн., №30 від 02.04.2003р. на суму 3000 грн., №29
від 01.04.2003р. на суму 5197, 44 грн., №11 від 14.11.2003р. на суму 5600 грн.,
№110 від 13.11.2003р. на суму 10000 грн. Суми податку на додану вартість
ОСОБА_1. віднесені до складу податкового кредиту. Для підтвердження сум
податного кредиту по ТОВ “Дан”до Державної податкової інспекції в Оболонському
районі м.Києва був направлений запит для проведення зустрічної перевірки, за
результатом якої встановлено, що ТОВ “Дан”не подає до податкового органу
податку звітність з липня 2003 року.

Таким
чином, за висновком позивача, не включення ТОВ “Дан”в податкове зобов'язання
ПДВ по усній угоді, укладеній з Приватним підприємцем ОСОБА_1. та неподання
податкової звітності з липня 2003 року свідчить про укладення усної угоди з
метою завідомого ухилення ТОВ “Дан”від оподаткування, що суперечить інтересам
держави і суспільства. Свої вимоги позивач обґрунтовує  посилаючись на норми статей 207-208
Господарського кодексу України та п. 11 ст. 10 Закону України “Про державну
податкову службу”.

Дослідивши
надані сторонами докази та заслухавши пояснення, суд  дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню виходячи із наступного.

З
01.01.2004 р. введено в дію Господарський кодекс України та Цивільний кодекс
України. Стаття 4 Господарського кодексу України, передбачає розмежування
відносин у сфері господарювання з іншими видами відносин, які не є предметом
регулювання Господарського кодексу України :
майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним
кодексом України.

Дії
осіб спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, у
тому числі набуття у однієї сторони та припинення у іншої сторони права
власності на предмет угоди (правочину) регулюються Цивільним кодексом України.
Визначення правочину даного у статті 202 Цивільного кодексу України та
визначення господарського зобов'язання даного у статті 173 Господарського
кодексу України є різними за своїм правовим змістом. Стаття 173 Господарського
кодексу України, крім визначення господарського зобов'язання в п. 2 визначає
основні види господарських зобов'язань, поділяючи їх на майново-господарські
зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Стаття
175 Господарського кодексу України встановлює, що майново-господарськими
визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої
сторони або утриматись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові
зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України.

Вимоги
щодо недійсності правочинів (угод) передбачені статтею 215 Цивільного кодексу
України. Пункт 1 статті 215 Цивільного кодексу України, передбачає, що
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог встановлених частинами першою, третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Таким чином, саме стаття 203
Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину та передбачає що:

По-перше
зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК, іншим нормативним актам
цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом.

Правочин
має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Пункт
2 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Пункт
3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний
судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким
чином, з 01.01.2004 р. правові підстави визнання недійсним правочину (угоди)
регулюються чинним Цивільним кодексом України, та саме недодержання загальних
вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину можуть бути підставою
для звернення особи з вимогою про визнання правочину (угоди) недійсною та за
наявності доведення позивачем такої обставини такі правочини (угоди) можуть
бути визнані судом недійсними.

Крім
того, в даному позові позивач посилається на висновки акту перевірки від
27.03.2006 р. за №2030-17/319--44.

Однак,
в постанові по зазначеній справі №АС12/579-06 суд дійшов висновку, що цей
акт  перевірки не містить достатніх та
чітких обставин, які б довели порушення податкового законодавства. Господарський
суд Сумської області дійшов висновку, що позивач вилучив оригінали
фінансово-бухгалтерських документів ПП ОСОБА_1. з порушенням норм Закону „Про
державну податкову службу.

Також
судом встановлено, що першим відповідачем ПП ОСОБА_1. був зроблений запит до
Головного управління статистики в м. Києві відносно того, чи значиться в
єдиному державному реєстрі підприємств та організацій товариство з обмеженою
відповідальністю «Дан». 27.04.2007р. перший відповідач отримав витяг з ЄДРПОУ,
в якому зазначено, що станом на 27.04.2007 року ТОВ „Дан" в єдиному
державному реєстрі підприємств та організацій значиться.

Перший
відповідач зазначає, що  на момент
укладання усної угоди між ТОВ „Дан" та ПП ОСОБА_1. та її виконання в
2003-2004 роках, державна реєстрація ТОВ „Дан" не була скасована, а тому
відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України „цивільна правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру підприємств та організацій запису про її припинення.

Відповідно
до п. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили,
не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи
викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є  неправомірними, необґрунтованими і не
підлягають задоволенню.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 161, 162, 163, 253  Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні адміністративного
позову Державної податкової інспекції в м. Суми про визнання недійсною усної
угоди, укладеної між приватним підприємством
ОСОБА_1 м. Суми та товариством з обмеженою відповідальністю “Дан” м.
Київ на поставку будівельних матеріалів відповідно до податкових накладних  № 58 від 01.04.2003р, № 163 від 01.10.2003р.,
№ 182 від 13.11.2003р., а також визнання недійсною усної угоди, укладеної між
приватним підприємством ОСОБА_1 м. Суми та товариством з обмеженою
відповідальністю “Дан”, м. Київ на поставку будівельних матеріалів, відповідно
до податкових накладних № 8 від 21.01.2004р., № 15 від 23.02.2004р., та
стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дан" в доход
держави кошти в розмірі 139966,40грн. та з приватного підприємця ОСОБА_1в доход
держави грошові кошти в розмірі 139966,40грн., сплачені за оспорюваною угодою -
відмовити.

2.          Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку
заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає
законної сили після закінчення цього строку.

3.          Заява про апеляційне оскарження
постанови подається протягом 10 днів з дня її складення у повному обсязі.
Апеляційна скарга на постанову подається протягом 20 дні після подання заяви
про апеляційне оскарження.

4.          Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

СУДДЯ
І.В.МАЛАФЕЄВА

В
судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний
текст постанови складений і підписаний 29.10.2007  р.