ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

р.
м.Київ
№

За позовом
Закритого акціонерного товариства «Інтертранс»

До
Кабінету Міністрів України

Треті особи
1) Державна адміністрація залізничного транспорту України «Укрзалізниця»

2) Міністерство транспорту та зв’язку України

Про
визнання нечинною постанови

Головуючий суддя
Сулім В.В.

Судді
Палій В.В.,

Хрипун О.О

Секретар судового засідання
Мисник Т.М.

Представники сторін:

Від позивача:
Зязіна Ю.О. –пред. за дов.

Від відповідача:
не з’явився

Від третіх осіб:
1) не з’явився

2) Коропчук О.В. –пред. за довір.

Від прокуратури
Бузницька Г.М. –пом. пр-ра

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Закрите акціонерне товариство «Інтертранс» звернулося до господарського суду міста Києва із позовом про визнання незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 893 від 11.07.07р. «Питання Міністерства транспорту та зв’язку України». Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що спірною Постановою підтверджені повноваження Державної адміністрації залізничного транспорту щодо формування і реалізації єдиної тарифної та цінової політики на залізничному транспорту згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.96р. № 262 «Про затвердження Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України»та чинність актів, прийнятих адміністрацією, починаючи з 15.06.06р. із зазначених питань; 15.06.06р. набрала чинності постанова КМУ від 06.06.06р. № 789 «Про затвердження Положення про Міністерство транспорту та зв’язку України, згідно із п.п. 25, 26 якої функції адміністрації залізничного транспорту України в частині тарифної політики виконує Мінтрансзв’язку; постановою Господарського суду міста Києва від 28.02.07р. по справі № 48/66-А Міністерство транспорту та зв’язку України зобов’язано виконати свої функції в частині тарифної політики шляхом прийняття наказу про встановлення тарифів на транзитні перевезення залізницями України з 01.01.07р.; ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі № 48/66-А від 12.06.07р. постанову господарського суду міста Києва від 28.02.07р. та ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 13.04.07р. змінено в частині закриття провадження з розгляду справи щодо вимог про зобов’язання Міністерства транспорту та зв’язку України продовжити термін дії тарифів на транзитні перевезення вантажів; продовжено з 01.01.07р. термін дії рішення Тарифної комісії Державної адміністрації залізничного транспорту «Укрзалізниця»від 01.12.05р. щодо встановлення тарифів на транзитні перевезення вантажів (з врахуванням коефіцієнтів знижок та положень листа Укрзалізниці від 31.05.06р. № ЦЗМ-12/984), про що Мінтрансзв’язку зобов’язано видати наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 18.07.07р. було відкрито провадження по справі №48/288-А та призначено її до розгляду.

Позивач 18.07.07р. звернувся до суду із клопотанням про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії постанови Кабінету Міністрів України № 983 від 11.07.07р. «Питання Міністерства транспорту та зв’язку»; заборонити Міністерству транспорту та зв’язку України та Державній адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця»керуватися в  своїй діяльності оскаржуваною постановою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.07р. клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову про визнання нечинною постанови відповідача № 983 від 11.07.07р «Питання Міністерства транспорту та зв’язку»задоволено частково; дію постанови Кабінету Міністрів України № 983 від 11.07.07р. «Питання Міністерства транспорту та зв’язку»зупинено; в іншій частині клопотання відмовлено.

Позивач надав суду доповнення до адміністративної позовної заяви про визнання нечинною постанови відповідача, де зазначає, що оскаржувана постанова суперечить Законам України «Про природні монополії»та «Про ціни і ціноутворення», оскільки тільки орган державного управління може визначати тарифи в галузі природної монополії –транзитні перевезення вантажів залізницями України.

16.08.07р. Прокуратура міста Києва, керуючись ст. 121 Конституції України, ст.ст. 35, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 60,61 КАС України, повідомила суд про участь у розгляді справи.

21.08.07р. Відповідач у своїх запереченнях на адміністративний позов заперечив позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що Україна є учасницею Угоди про принципи формування спільного транспортного простору і взаємодію держав –учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі транспортної політики, яка ратифікована Законом України від 06.10.99 № 1126-ХІV та набула чинності для України з 31.01.00р., за Концепцією право встановлювати тарифи на перевезення вантажів у міжнародному сполучені належить залізничним адміністраціям держав –учасниць СНД; з прийняттям спірної постанови усунуто правову колізію, яка виникла в результаті закріплення за Міністерством транспорту та зв’язку України невластивих йому функцій стосовно тарифної політики.

Розпорядженням від 29.08.07р. в.о. заступника Голови Господарського суду міста Києва розгляд справи № 48/288-А доручено здійснити колегіально.

Позивач надав суду пояснення від 05.09.07р., де зазначає, що Концепція, на яку посилається Відповідач, не ратифікована Україною, а тому посилання на неї не можуть прийматися до уваги.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Стаття 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Повноваження Кабінету Міністрів України визначені у ст. 119 Конституції України, зокрема, Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади (п. 9);  утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади (п. 91).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про ціни та ціноутворення»Кабінет Міністрів України: забезпечує здійснення в республіці державної політики цін; визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін (тарифів), а також по контролю за цінами (тарифами).

Таким чином Відповідає є органом виконавчої влади, який уповноважений своїми актами визначати орган компетентний проводити тарифну політику на залізничному транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.96р. № 262 «Про затвердження Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України»у п.1 визначено, що Державна адміністрація залізничного транспорту (Укрзалізниця) є органом управління залізничним транспортом загального користування, підвідомчим Мінтрансу.

Згідно із п.4 Укрзалізниця відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює пов'язані з експлуатаційною діяльністю функції щодо формування і реалізації єдиної тарифної та цінової політики на залізничному транспорті (підпункт 1).

06.06.06р. Відповідач видав Постанову № 789 «Про затвердження Положення про Міністерство транспорту та зв’язку України», яка набрала чинності 15.06.06р. Відповідно до п.1 Положення Міністерство транспорту та зв'язку України (Мінтрансзв’язку) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Основні завдання Мінтрансзв’язку визначені у п. 3 Положення, зокрема, участь в межах своєї компетенції у формуванні та реалізації державної тарифної політики і політики державних закупівель у галузі транспорту, у сфері використання та обслуговування повітряного простору України, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, надання послуг поштового зв'язку, телекомунікацій та інформатизації.

Крім того, у підпунктах 25 та 26 пункту 4 Положення передбачено, що Мінтрансзв’язку виконує функції Адміністрації залізничного транспорту України в частині тарифної політики (п. 25); здійснює відповідно до законодавства повноваження щодо регулювання цін (тарифів) (п. 26).

Таким чином, до 15.06.06р. відповідно до законодавства питання визначення цін (тарифів) на залізничному транспорті відносилося до компетенції Укрзалізниці, хоча Укрзалізниця згідно із Постановою КМУ від 29.02.96р. № 262 не є самостійним органом державного управління, а підвідомча Мінтрансзв’язку. З моменту набрання чинності Постанови КМУ від 06.06.06р. № 789, тобто з 15.06.06р. повноваження з реалізації державної тарифної політики у галузі залізничного транспорту були віднесені до Мінтрансзв’язку –центральному органу виконавчої влади, оскільки на нього були покладені функції Адміністрації залізничного транспорту України.

Статтею 10 Закону України «Про ціни та ціноутворення»встановлено порядок зміни державних фіксованих та регульованих цін і тарифів, а саме: зміна рівня державних фіксованих та регульованих цін і тарифів на окремі види продукції, товарів і послуг здійснюється в порядку і в строки, що визначаються тими органами, які відповідно до цього Закону затверджують або регулюють ціни (тарифи).

На виконання п. 3 та 4 Постанови КМУ від 06.06.06р. № 789 Мінтрансзв’язку видало наказ від 20.07.06р. № 754 «Про створення Робочої групи по встановленню тарифів на перевезення транзитних вантажів залізницями України при Міністерстві транспорту та зв'язку України», яким затверджено Порядок встановлення тарифів на перевезення транзитних вантажів залізницями України. Розділом Наказу «Встановлення загального рівня коефіцієнтів до ставок Тарифної політики залізниць України»передбачено, що загальний рівень коефіцієнтів до базових тарифів розглядається Робочою групою Мінтрансзв’язку, і не пізніше ніж за місяць до початку року (півріччя) затверджується наказом Міністерства транспорту та зв'язку України і оголошується всім користувачам транспортних послуг.

Таким чином, Наказом Мінтрансзв’язку встановлено орган, який має повноваження розглядати відповідні тарифи на залізничному транспорті; термін, протягом яких можуть встановлюватися ціни (тарифи) і оголошуватися користувачам; а також нормативний акт, яким відповідні ціни (тарифи) на залізничному транспорті можуть встановлюватися.

11.07.07р. відповідач видав Постанову № 893 «Питання Міністерства транспорту та зв’язку», п. 2 якої постановлено підтвердити повноваження Державної адміністрації залізничного транспорту щодо формування і реалізації єдиної тарифної та цінової політики на залізничному транспорті згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.96р. № 262 «Про затвердження Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України»(ЗП України, 1996р., № 8, ст. 237; Офіційний вісник України, 1999 р., № 39, ст. 1941; 2006р., № 33, ст. 2382) та чинність актів, прийнятих Адміністрацією починаючи з 15 червня 2006 року із зазначених питань.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Судом встановлено, що дію пункту 2 оскаржуваної постанови –підтверджено повноваження Укрзалізниці щодо формування і реалізації єдиної тарифної та цінової політики на залізничному транспорті та чинність актів, прийнятих Адміністрацією починаючи з 15 червня 2006 року із зазначених питань, - поширено на минуле з 15.06.06р. до 11.07.07р., тобто із зворотною дією в часі, коли відповідні повноваження із дотриманням законодавства України були надані Мінтрансзв’язку. Отже, оскаржувана постанова в частині пункту 2 суперечить ст. 58 Конституції України.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Господарського суду міста Києва від 28.02.07р. у справі № 48/66-А встановлено, що до функцій Міністерства транспорту та зв’язку України відноситься регулювання тарифної політики. Крім того, Мінтрансзв’язку зобов’язано виконати свої функції в частині тарифної політики шляхом прийняття наказу про встановлення тарифів на транзитні перевезення залізницями України з 01.01.07 р. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12.06.07 р. змінив зазначену постанову та продовжив з 01.01.07 р. термін дії рішення Тарифної комісії Укрзалізниці від 01.12.05р. щодо встановлення тарифів на транзитні перевезення.

При цьому Вищий адміністративний суд України, постановляючи ухвалу від 12.06.07р. у справі № 48/66-А в частині продовження з 01.01.07р. терміну дії рішення Тарифної комісії Укрзалізниці від 01.12.05р. щодо встановлення тарифів на транзитні перевезення, виходив з того, що відповідно до Порядку рівень підвищення тарифів доводиться до всіх користувачів  транспортних послуг не пізніше одного місяця до його введення.

Судовим рішенням встановлено, що в період з 15.06.06р. виключно Мінтрансзв’язку є єдиним органом, компетентним здійснювати регулювання тарифної політики. Отже, підтвердження повноважень Укрзалізниці на період з 15.06.06р. до 11.07.07р. суперечать судовим рішенням, що набрали законної сили.

Постановою Господарського суду міста Києва від 18.05.07р. № 21/119-А встановлено, що з моменту набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.06р. № 789 повноваження щодо визначення тарифної політики на залізничному транспорті перейшли до Мінтрансзв’язку; визнано нечинними з моменту прийняття рішення Укрзалізниці у вигляді протоколів тарифної комісії від 01.12.2006р. та 20.12.2006р., що стосуються встановлення тарифів на транзитні перевезення.

Таким чином, оскаржувана постанова у п. 2 підтверджує чинність актів Укрзалізниці, які постановою Господарського суду міста Києва від 18.05.07р. № 21/119-А визнані нечинними з моменту їх прийняття.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією із засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.07р. № 893 «Питання Міністерства транспорту та зв’язку»є незаконним, оскільки суперечать ст.ст. 58, 124 та 129 Конституції України.

Разом з тим, судом не встановлено невідповідності інших положень спірної постанови чинному законодавству України, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання п.1, 3 та 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.07р. № 893 незаконними не підлягають задоволенню.

Посилання Відповідача на зобов’язання України, які виникли внаслідок ратифікованих міжнародних договорів у сфері регулювання цін та тарифів на залізничному транспорті, як обґрунтування підтвердження повноважень Укрзалізниці щодо формування і реалізації єдиної тарифної та цінової політики на залізничному транспорті та підтвердження чинності актів, прийнятих Адміністрацією, починаючи з 15.06.06р., а також на існування правової колізії з моменту набуття чинності постанови КМУ від 06.06.06р. №789 щодо визначення органу, компетентного здійснювати тарифну політику на залізничному транспорті, не приймається судом з наступних підстав.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У встановленому чинним законодавством України було ратифіковано Угоду про принципи формування спільного транспортного простору і взаємодії держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі транспортної політики». Відповідно до ст. 2 Угоди компетентні органи Сторін у галузі залізничного транспорту в своїй діяльності керуються, зокрема, угодами та рішеннями, прийнятими Радою глав держав і Радою глав урядів Співдружності, в тому числі Рішенням Ради глав урядів Співдружності про Концепцію встановлення узгодженої тарифної політики на залізничному транспорті держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 18.10.96р. та Угодою про проведення узгодженої політики у визначенні транспортних тарифів від 17.01.97р.

Законом України «Про ратифікацію Угоди про проведення узгодженої політики у визначенні транспортних тарифів»ратифіковано Угоду про проведення узгодженої політики у визначенні транспортних тарифів, згідно із ст. 3 зазначеної Угоди передбачено, що в галузі залізничного транспорту діє рішення Ради голів урядів Співдружності Незалежних Держав від 18.10.96 р. про Концепцію встановлення узгодженої тарифної політики на залізничному транспорті держав-учасниць Співдружності.

Угода про проведення узгодженої політики у визначені транспортних тарифів ратифікована із застереженням про те, що Україна бере на себе зобов’язання за цією угодою, крім статті 7. Статтею 7 Угоди встановлено, що координаційними органами узгодження політики у визначенні транспортних тарифів є Рада глав урядів Співдружності Незалежних Держав, Міждержавний економічний Комітет Економічного союзу, міждержавні (міжурядові) органи співробітництва в галузі транспорту, в частині залізничних вантажних перевезень - Тарифна конференція залізничних перевізників держав-учасниць Співдружності. Таким чином, вищезазначена Угода про проведення узгодженої політики у визначені транспортних тарифів не визначає орган, до повноважень якого відноситься врегулювання питання цін та тарифів залізничних перевезень в Україні.

Концепція встановлення узгодженої тарифної політики на залізничному транспорті держав-учасниць Співдружності не ратифікована Україною, а отже не являється частиною національного законодавства України. Таким чином, ратифікація Угоди про проведення узгодженої політики у визначені транспортних тарифів не позбавила і не могла позбавити права Україну в особі компетентних органів змінювати орган, уповноважений проводити тарифну політику.

Крім того, постановами Господарського суду міста Києва у справах № 21/119-А, № 21/410-А встановлено, що міжнародні угоди, на які посилається Відповідач та учасником яких є Україна, жодним чином не впливають на розподіл компетенції між центральними органами державної влади всередині країни щодо встановлення їх компетенції в сфері регулювання цін (тарифів) на залізничному транспорті.

Постановою Господарського суду міста Києва у справі №21/410-А встановлено, що визначення компетенції органів виконавчої влади не може бути предметом міжнародних угод взагалі. Загальна вертикаль виконавчої влади України визначена Конституцією України. Зокрема, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та наділений повноваженнями визначати компетенцію центральних органів влади, в тому числі, і Мінтрансзв’язку, а також інших підпорядкованих йому органів, в тому числі, і Укрзалізниця.

Судом встановлено, що позивач є користувачем транспортних послуг, предметом діяльності якого є надання експедиторських послуг, який щорічно укладає договори про організацію перевезень вантажів залізницями України з Укрзалізницею.

Підставою для визнання актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування є їх невідповідність чинному законодавству та/або визначені компетенції органу, який видав акт, а також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних інтересів позивача по справі.

Судом встановлено, що п. 2 оскаржуваної постанови не відповідає чинному законодавству - є незаконним.

Статтею 10 Закону України «Про ціни та ціноутворення»Позивачу гарантовано, що зміна рівня цін (тарифів) здійснюється в порядку і в строки, що визначаються тими органами, які відповідно до цього Закону затверджують або регулюють ціни (тарифи).

Наказом Мінтрансзв’язку від 20.07.06р. № 754 встановлено порядок повідомлення про встановлення тарифів на перевезення транзитних вантажів. При цьому, в період з 15.06.06р. до 11.07.07р. Мінтрансзв’язку був єдиним легітимним органом, до компетенції якого відносилося встановлення цін (тарифів) на залізничному транспорті.

Відповідач, видавши оскаржувану постанову, пунктом 2 на порушення гарантованого Законом права Позивача поширив дію на період з 15.06.06р. актів Укрзалізниці до 11.07.07р. шляхом підтвердження їх чинності, які були визнані в судовому порядку нечинними з моменту їх прийняття, по-перше, поширив дію актів на минуле, тобто на період, який був врегульований іншим актом і який судовим рішенням було визнане чинним на період з 01.01.07р. до моменту встановлення нових тарифів відповідно до чинного законодавства України, по-друге, поширення дії актів, що врегульовують питання формування і реалізації єдиної тарифної та цінової політики на залізничному транспорті, було здійснено з порушенням порядку, встановленого Наказом Мінтрансзв’язку від 20.07.06р. № 754.

Таким чином, судом встановлено, що п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.07р. № 893 було порушено права Позивача як користувача, а отже наявні підстави для визнання п. 2 оскаржуваної постанови нечинною.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його прав пунктами 1, 3 та 4 оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання незаконним та нечинним пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.07р. № 893 «Питання Міністерства транспорту та зв’язку».

Понесені позивачем судові витрати, пов’язані з розглядом справи відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

На підставі вищенаведеного, ст. 72, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Визнати незаконним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.07р. №893 «Питання Міністерства транспорту та зв’язку»з моменту її прийняття.

3.          У визнані пункту 1, 3 та 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.07р. № 893 «Питання Міністерства транспорту та зв’язку»незаконними та нечинними відмовити.

4.          Судові витрати присудити на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя

В.В. Сулім

Судді

Палій В.В.

Хрипун О.О.