ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

18.09.07                                                                                           Справа№ 3/285А

Суддя    Н.Березяк   при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

за позовом : Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова

до  відповідача 1: ТзОВ «Карнеол», м. Львів

до відповідача 2: ТОВ „Медіал –Люкс”, м. Київ

Про  визнання недійсним господарського зобов’язання та застосування наслідків ст..208 ГК України.

За участю представників:

Від  позивача:  Демідюк В.В.- представник

Від  відповідача-1: не з’явився

Від відповідача-2 : не з’явився

Представникам сторін роз’яснено  права та обов‘язки , передбачені ст.ст.49,51   КАС України.

Суть спору: Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю „Карнеол” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Медіал –Люкс” про визнання недійсним господарського зобов’язання між ТзОВ „Карнеол” та ТОВ „Медіал –Люкс” на суму 1 433 084, 73грн. та про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків, а саме: все одержане за  зобов’язанням стягнути в доход державного бюджету.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задоволити  позовні  вимоги з  мотивів наведених  в позовній  заяві, матеріалах справи  та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач в судове засідання участь свого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою господарського суду, яка направлялась сторонам рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення. За таких обставин суд вважає, що справа у відповідності до вимог ч.2 ст.128 КАС України, може бути розглянута за відсутності відповідача.

Повний текст рішення виготовлений, підписаний та оголошений 18.09.2007 року.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши  матеріали  справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Між ТзОВ „Карнеол” та ТОВ „Медіал –Люкс” виникло господарське зобов’язання в усній формі, що підтверджується податковою накладною № 02-0101 від 27.02.2006року на загальну суму  1 433 084, 73грн.

Згідно довідки про результати документальної невиїзної перевірки звітності з податку на додану вартість від 18.01.2007 року № 670/7/23-604 встановлено, ТОВ „Медіал –Люкс”, зареєстроване Оболонською райдержадміністрацією м. Києва 15.04.2005 р. за №0002994 та зареєстроване платником ПДВ з 13.05.2005 р. за № 6731. В ході перевірки податковою інспекцією у Оболонському районі м. Києва було встановлено, що ТОВ „Медіал –Люкс” має ознаки фіктивності, оскільки відсутнє за юридичною адресою, що підтверджується актом від 10.05.2006 року № 254/23-6, окрім цього не подає звітність до податкових органів з серпня 2006 року, що підтверджується листом ДПІ у Оболонському районі м. Києва від 18.01.2007 року № 669/7/23-604.

Позивач стверджує, що господарське зобов’язання, яке виникло з усного договору  на загальну суму 1 433 084, 73грн. укладеного з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, повинне бути визнане недійсним в порядку ст. 207 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ „Медіал –Люкс” (продавець) та ТзОВ «Карнеол»(покупець)  було укладено усний договір  купівлі-продажу товарів, на виконання якого  ТОВ „Медіал –Люкс” передавало ТзОВ «Карнеол»  товарно-матеріальні цінності на загальну суму 1 433 084, 73грн., що підтверджується податковою накладною № 02-0101 від 27.02.2006року.

Позивач зазначає, що додатковою підставою для визнання даного господарського зобов’язання недійсним є той факт, що ТзОВ „Медіал –Люкс” за 1 півріччя 2006 року задекларувало валовий дохід у сумі лише 218,5 тис. грн., тоді як тільки по даному договору отримано дохід 1 433 084, 73грн, загальна сума зобов’язань зі сплати податку на додану вартість за аналогічний період становила, 43,7 тис. грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог ДПІ у Галицькому районі м. Львова було долучено до матеріалів справи інформаційну довідку ДПІ у Оболонському районі м. Києва від 18.01.2007 року за № 670/7/23-604 та акт № 254/23-6 від 10.05.2006 року про відсутність ТОВ „Медіал –Люкс” за юридичною адресою.

Враховуючи ту обставину, що ТОВ „Медіал –Люкс” за 1 півріччя 2006 року задекларувало валовий дохід у сумі лише 218,5 тис. грн., тоді як тільки по даному договору отримано дохід 1 433 084, 73грн, податкова інспекція вважає, що усний договір, укладений з метою приховування від оподаткування, що суперечить інтересам держави і суспільства. Саме з цих підстав ДПІ у Галицькому районі м.Львова звернулася з позовом про визнання недійсним в порядку ст. 207 ГК України господарського зобов’язання, яке виникло з усного договору, таким, що вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави  та застосування наслідків, передбачених ст. 208 ГК України.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення частково.

При  прийнятті  постанови,  суд  виходив  з наступного :

У відповідності до вимог ч.1 ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов‘язання недійсним відповідно до ч.1 ст.207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов‘язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Орган державної податкової служби вважає, що сторони даного спору, укладаючи спірний договір діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів.

Доказами в підтвердження спрямованості умислу на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковим органам відомості про відсутність підприємства за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування (припинення) державної реєстрації підприємства та інше.

Орган державної податкової служби в підтвердження умислу при укладенні договору надав: акт № 254/23-6 від 10.05.2006 року про відсутність ТОВ „Медіал –Люкс” за юридичною адресою та лист ДПІ у Оболонському районі м. Києва від 18.01.2007 року № 669/7/23-604 про не подачу звітності податковим органам з серпня 2006 року.

Таким чином, господарське зобов’язання, яке виникло між ТОВ “Карнеол»та ТОВ „Медіал –Люкс згідно усного договору  в загальному на суму 1 433 084, 73грн, спрямоване на приховування від оподаткування доходів.

Зокрема, після здійснення фінансово-господарських операцій та поставки товару у ТОВ „Медіал –Люкс” виникли податкові зобов'язання з ПДВ, які останній згідно з ст.3, ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 року № 168/97-ВР повинен був відобразити у деклараціях по податку на додану вартість та сплатити відповідну суму податку у встановлений Законом термін до державного бюджету України.

Даючи правову оцінку поданим позивачем доказам, що в своїй сукупності свідчать про  спрямованість умислу сторін на приховування від оподаткування прибутків та доходів, суд приходить до висновку, що органом державної податкової служби надано достатньо доказів для встановлення мети згаданих підприємств, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при укладенні спірної угоди.

Щодо вимоги позивача про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено  з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим за змістом ч. 1 ст. 208 ГК застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Частиною 1 ст. 208 ГК передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК (відповідає викладеному у Постанові Верховного суду України від 26 вересня 2006 року у справі за позовом ДПІ у м. Судаку про визнання недійсним договору та стягнення 109930936,68 грн.).

Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виконання господарського зобов’язання, укладеного між  ТзОВ „Карнеол” та ТОВ „Медіал –Люкс” відбулося згідно податкової накладної, виписаної ТОВ „Медіал –Люкс”  27.02.2006 року. Позов подано позивачем до суду 31.08.2007 року. Таким чином, строки застосування адміністративно-господарських санкцій, визначені ст. 250 Господарського кодексу України сплили, тому в суду немає підстав для застосування таких санкцій.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, зокрема, частин 2 та 3, судові витрати у формі судового збору, з відповідачів не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1.          Позов задоволити частково.

2.          Визнати недійсним господарське зобов’язання між Товариством з обмеженою відповідальністю „Карнеол” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Медіал –Люкс” на суму  1 433 084, 73грн.

3.          В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4.          Постанову може бути оскаржено в порядку, визначеному главою 1 розділу ІV КАС України.

Повний текст Постанови виготовлений та підписаний, в порядку, визначеному ч.3 ст.160 КАС України, 18.09.2007р.

Суддя