ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 40/349-36/164
10.09.07 р.

За позовом  Державного  підприємства “Авіаційний науково-технічний комплекс імені О.К.Антонова»

до                        Спільного українсько-російського підприємства з іноземними

інвестиціями у формі закритого акціонерного товариства

“Укрсибтрансавіа” (Відповідач-1)

до                       Товариства з обмеженою відповідальністю “Біотехнічні

системи-Енерго»(Відповідач-2)

про                     визнання недійсним договору

Суддя    Трофименко Т.Ю.

Представники:

Від позивача             Хасін І.Б. по довіреності № 35/1515 від 07.03.          2007 р.

Від відповідача-1     Пахарь О.Є. по довіреності № б/н від 27.04.2005 р.

Від відповідача-2     не з»явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного  підприємства “Авіаційний науково-технічний комплекс імені О.К.Антонова»до Спільного українсько-російського підприємства з іноземними інвестиціями у формі закритого акціонерного товариства “Укрсибтрансавіа” (Відповідач-1) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Біотехнічні  системи-Енерго»(Відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди майна складу паливно-мастильних матеріалів від 11.03.2002р. № 07/02, укладеного між відповідачами - Спільним українсько-російським підприємством у формі закритого акціонерного товариства “Укрсибтрансавіа”(відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Б.Т.С.-Енерго”(відповідач-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2006 р. у справі № 40/349  повністю задоволено позовні вимоги Державного підприємства Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К. Антонова про визнання недійсним договору оренди майна складу паливно-мастильних матеріалів від 11.03.2002р. № 07/02, укладеного між відповідачами - Спільним українсько-російським підприємством у формі закритого акціонерного товариства “Укрсибтрансавіа” (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Б.Т.С.-Енерго” (відповідач-2).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2006р. рішення господарського суду від 16.10.2006 р. у справі № 40/349 залишено без змін.

Не погоджуючись з винесеною Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2006 р. відповідач 1 –Спільне українсько-російське підприємство у формі закритого акціонерного товариства “Укрсибтрансавіа” звернувся з касаційною скаргою на рішення господарського суду від 16.10.2006 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від  01.12.2006 р. до Вищого Господарського суду України.

Постановою Вищого Господарського суду України від 27.03.2007 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2006 р. та рішення господарського суду від 16.10.2006 р. у справі № 40/349 скасовано, справу передано на новий розгляд.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2007 р. суддею Трофименко Т.Ю. справу № 40/349 прийнято до свого провадження та присвоєно їй  номер № 40/349 - 36/164, розгляд справи призначено на  21.05.2007 р. об. 15-20 год.

Не погоджуючись з прийнятою постановою Вищого Господарського суду України від 27.03.2007 р. позивач по справі звернувся з касаційною скаргою до Верховного суду України.

Ухвалою Верховного суду України від 24.05.2007 р. відмовлено Державному підприємству Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К. Антонова в порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого Господарського суду України від 27.03.2007 р. у справі № 40/349.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від  11.06.2007 р. розгляд справи було призначено на 16.07.2007р. об  15 год. 20 хв.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2007 р. в зв’язку з неявкою представників позивача та відповідача-2 розгляд справи відкладено до 06.08.2007 р. до 11-50 год.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2007 р. в зв’язку з неявкою представників відповідачів розгляд справи відкладено до 10.09.2007р. об. 12-10 год.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що він є засновником Спільного українсько-російського підприємства з іноземними інвестиціями у формі закритого акціонерного товариства “Укрсибтрансавіа”, а склад ПММ, який є об’єктом договору, розташований на території льотно-випробувальної бази позивача, яка є об’єктом з особливим режимом доступу,  передача зазначеного майна у користування третім особам прямо зачіпає його інтереси, але при цьому відповідачем 1 не було погоджено цю передачу з позивачем та навіть не було повідомлено позивача про неї і позивач випадково дізнався про укладення договору лише в травні 2006 року.

Також позивач посилається на порушення відповідачем 1 статті 41 Закону України “Про господарські товариства” при укладенні договору, оскільки згідно цієї статті до компетенції загальних зборів акціонерного товариства віднесено затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства, відповідно до п.п. к) п. 7.2.5. Статуту відповідача 1, затвердження договорів (угод, контрактів), укладених на суму, яка перевищує суму, еквівалентну 1 000 000 (один мільйон) доларів США за курсом НБУ на день їх підписання відноситься до виключної компетенції його Загальних зборів. При цьому, відповідно до п. 7.2.6. Статуту відповідача 1 рішення Загальних Зборів з усіх питань приймаються одноголосно. Ціна договору, яка складається з сукупної орендної плати за весь період дії договору, складає 14 310 000 грн., що значно перевищує еквівалент 1 000 000 доларів США за курсом НБУ на момент укладення договору. Незважаючи на це, договір підписано головою правління відповідача 1 та не затверджено Загальними зборами, що є, на переконання позивача, підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (далі-ЦК УРСР).

Крім того, позивач вважає, що договір має бути визнаний недійсним  на підставі статті  50 ЦК УРСР, як такий, що суперечить цілям діяльності відповідача 1, визначеним в його установчих документах, посилаючись при цьому на п. 1.1. Установчого договору про створення відповідача 1, згідно якого метою його створення є прискорення виконання Програми будівництва та експлуатації аеропорту “Гостомель”, та на Розділ 2 Статуту відповідача 1, яким передбачено, що цілями його діяльності є будівництво та подальша експлуатація об’єктів інфраструктури міжнародного вантажно-пасажирського аеропорту “Гостомель”. Також на підтвердження цієї позиції позивач наголошує на тому, що засновниками відповідача 1 є Фонд державного майна України, який діяв в інтересах позивача та надавав відповідачу 1 державне майно саме з метою здійснення ним статутної діяльності. Натомість, передача цілісного майнового комплексу в оренду стороннім комерційним структурам не може вважатися статутною для відповідача 1, оскільки після такої передачі він втрачає право володіння та користування майном, отже позбавляється можливості здійснювати свою статутну діяльність.

Крім того, позивач зазначає, що договір оренди має ознаки мнимої угоди, оскільки керівниками орендодавця та орендаря є одні й ті ж самі особи і в результаті укладення договору цілісний майновий комплекс складу паливно-мастильних матеріалів, створений в рамках реалізації пріоритетної державної програми розвитку державного аеропорту “Гостомель”із залученням державних коштів та активів на земельній ділянці, що перебуває у державній власності та на території режимного об’єкту –льотно-випробувальної бази ДП АНТК ім. О.К. Антонова, було передано в оренду ТОВ “Біотехнічні системи-Енерго”, засновником та головним бухгалтером якого є керівник орендодавця, створеному за 2 місяці до укладення договору оренди зі статутним фондом у 14 000 грн. Зважаючи на ці обставини, позивач вважає, що наявними є підстави також для визнання договору недійсним за ст. 49 ЦК УРСР, як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Відповідач 1 в наданому письмовому відзиві на позов проти задоволення позову заперечує, зазначаючи, що права та охоронювані законом інтереси  позивача не порушено укладенням договору оренди,  факт затвердження загальними зборами договору не може бути підставою для визнання його недійсним, діяльність, пов’язана з передачею майна в оренду не суперечить цілям відповідача 1, відсутність в договорі посилання на розмір ПДВ не суперечать вимогам чинного законодавства.

Крім того, відповідач 1 зазначає, що на момент укладення договору він був власником майна, яке передавалось за договором і його право власності підтверджено рішенням господарського суду Київської області від 14.04.2005р. у справі № 112/16-2002.

Відповідач –2 в судове засідання не з»явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи,  письмово та нормативно обгрунтованих пояснень по суті позовних вимог суду не надав.

Відповідно до вимог статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між  Спільним українсько-російським підприємством з іноземними інвестиціями у формі закритого акціонерного товариства “Укрсибтрансавіа” (Відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Біотехнічні  системи-Енерго»(Відповідач-2)  укладено  договір  оренди  складу  паливно-мастильних матеріалів № 07/02 від 11.03.2002 (далі-договір).

Відповідно до умов договору відповідач 1 зобов’язувався передати  відповідачеві 2 в тимчасове користування для здійснення комерційної діяльності щодо зберігання  та реалізації  нафтопродуктів обладнання та споруди  складу  ПММ.

Посилаючись на те, що він є засновником відповідача 1, а склад ПММ, який є об’єктом договору, розташований на території льотно-випробувальної бази позивача, яка є об’єктом з особливим режимом доступу,  та на те, що договір  не відповідає  вимогам чинного законодавства України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Посилання позивача на рішення Господарського суду м. Києва від 14.02.2002 р. у справі № 24/37 відповідно до якого за участю позивача та відповідача 1 було визнано недійсним п. 3 рішення Київської обласної ради від 06.09.2001р. № 288-17-ХХІІІ в частині вилучення у ДП АНТК ім. О.К. Антонова та надання СП ЗАТ  “Укрсибтрансавіа” ділянки площею 1,83 га (п. 14 додатку 3 до рішення), а також визнано недійсним відповідний державний акт на цю земельну ділянку не може братись судом до уваги в якості підтвердження позивачем права власності на вищевказане майно, оскільки факт набуття позивачем права власності потребує свого встановлення в загальному порядку. Оскільки в рішенні Господарського суду м. Києва від 14.02.2002 р. у справі № 24/37 не встановлено факту, що саме позивач є законним власником цілісного майнового комплексу.

Рішенням господарського суду Київської області від 14.04.2005р. у справі № 112/16-2002/7-04 визнано право власності відповідача 1 на склад паливно-мастильних матеріалів потужністю до 100 тисяч тон в рік, який знаходиться в смт. Гостомель по вул. Автошляхова, 1-А.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального Кодексу України підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою  підвідомчістю господарських справ за захистом своїх  порушених  або  оспорюваних прав і охоронюваних  законом  інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов‘язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання  яких є необхідно для чинності правочину, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (у відповідності до вимог ст.92 ЦК України).

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п‘ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

В силу ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України   зміст  договору  становлять  умови (пункти),  визначені на розсуд сторін і погоджені ними,  та  умови,  які  є  обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов‘язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Посилання позивача на те, що факт не затвердження договору оренди загальними зборами є підставою для визнання договору недійсним суд вважає необґрунтованим. Відповідно до статті 41 Закону України “Про господарські товариства” до компетенції загальних зборів акціонерного товариства віднесено затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Відповідно до п.п. к) п. 7.2.5. Статуту відповідача 1, затвердження договорів (угод, контрактів), укладених на суму, яка перевищує суму, еквівалентну 1 000 000 (один мільйон) доларів США за курсом НБУ на день їх підписання відноситься до виключної компетенції його Загальних зборів. При цьому, відповідно до п. 7.2.6. Статуту відповідача 1 рішення Загальних Зборів з усіх питань приймаються одноголосно. Ціна Договору, яка складається з сукупної орендної плати за весь період дії Договору, складає 14 310 000 грн., що перевищує еквівалент 1 000 000 доларів США за курсом НБУ на момент укладення Договору. В той же час, статтею 41 Закону України “Про господарські товариства”передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Судом встановлено, що установчими документами відповідача 1 право голови правління на укладення договору не обмежено, тобто голова правління, як орган управління товариства, підписав договір оренди без порушення наданих йому повноважень, а сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним. Цієї позиції дотримується і Вищий господарський суд України в п. 9.4. Роз’яснень № 02-5/111 від 12.03.99 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”.

Суд також вважає недостатньо обґрунтованим твердження позивача про те, що договір оренди є мнимою угодою, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження обставин, викладених в позові щодо того, що посадові особи відповідачів є одними й тими ж самими особами.

Так само суд не вбачає підстав для визнання договору недійсним в зв’язку із відсутністю в договорі визначення розміру ПДВ, який підлягає сплаті, оскільки Законом України “Про податок на додану вартість” передбачено, що зазначений податок нараховується на ціну договору і, у разі несплати цього податку до бюджету орендодавець буде нести відповідальність за порушення податкового законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача слід визнати необґрунтованими, а отже такі, що задоволенню не підлягають.

Cудові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, та керуючись ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу  України,  суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя
Т.Ю.Трофименко