ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2007 р.
№ 12/407

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
Суддів:
Михайлюка М.В.,
Грека Б.М.,
Рибака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу

Приватного підприємства "Компанія Нерудних Матеріалів"

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 10.05.2007 року

у справі
№ 12/407 господарського суду Донецької області

за позовом
Приватного підприємства "Компанія Нерудних Матеріалів"

до

про
Товариства з обмеженою відповідальність "Виробничо-комерційне підприємство "Донспецстрой"
стягнення 169522,99 грн.

за участю представників сторін:

позивача
Петеля Л.С., Крайняк Ю.О.,

відповідача
Резніченко Ю.О.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Донецької області від 15.01.2007 р. у справі № 12/407 (суддя: Склярук О.І.) позовні вимоги задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача 146594,08 грн. заборгованості,  4397,82 грн. 3% річних, 15581,64 грн. збитків від інфляції, 13643,28 грн. пені та судові витрати.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.05.2007 р. (судді: Мирошниченко С.В., Колядко Т.М., Діброва Г.І.) зазначене рішення господарського суду скасовано та  прийняте нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову у даній справі скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що апеляційним господарським судом не повно з’ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга  підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив місцевий господарський суд, 08.08.2005 року сторони уклали договір купівлі-продажу №39, згідно якого позивач зобов’язався передати відповідачу у власність щебінь для дорожнього будівництва ТУ У 3.88-5-99, виробництва ВАТ "Докучаєвський флюсо-доломитний комбінат", на умовах FСА "франко-перевізник" ст. Єленівка Донецької з.д. (код станції 486503), а відповідач зобов’язався прийняти та оплатити зазначену продукцію (надалі - Договір).

Згідно п. 2.2 Договору, відправником продукції був ВАТ "Докучаєвський флюсо-доломитний комбінат", а одержувачами - підприємства, які вказує відповідач.

У специфікації №1 від 08.08.2005 року до Договору зазначено, що вартість 1 т. щебеню для дорожнього будівництва складає 6,60 грн. без ПДВ.

Як зазначив позивач, на виконання умов договору він у період з 19.08.2005 р. по 26.12.2005 р. поставив для відповідача 103293 тонн продукції на загальну суму 818080,56 грн.

Апеляційний  господарський  суд  з’ясував,  що  згідно  п. 2.2 Договору, якщо відвантаження продукції проводиться не покупцю за Договором, а одержувачам, які не перебувають у договірних відносинах з продавцем, то покупець зобов’язаний надіслати продавцю рознарядку на відвантаження  продукції  з  вказівкою  в  ній  одержувачів,  кількості  та строки поставки їм продукції, їх поштових, вантажних та розрахункових реквізитів.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що відвантаження продукції покупцю здійснюється тільки після представлення письмової заявки покупця із зазначенням обсягу поставки, відвантажувальних реквізитів протягом 3 робочих днів від дати надання заявки.

Апеляційний господарський суд відхилив як доказ надані позивачем заявки, оскільки в них зазначено, що підставою для поставки є договори №№ 40, 50, а не Договір № 39. Таким чином, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що у позивача не виник обов’язок поставляти продукцію за Договором № 39.

Відповідно до п. 4.2 Договору фактом поставки вважається надання покупцю залізничних квитанцій з відміткою про отримання продукції на станції призначення. Однак, в матеріалах справи відсутні залізничні квитанції чи докази їх надсилання відповідачу.

Окрім того, з ксерокопій накладних (а.с. 12-48) вбачається, що на них відсутнє прізвище та посадове становище особи, яка їх підписала. На накладних також не вказано на підставі яких повноважень діяла особа, яка підписала накладну.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що зазначені накладні не підтверджують факту поставки позивачем щебеню за Договором, а тому відмовив у задоволенні позову.

Однак, погодитись з такими висновками апеляційного господарського суду не можливо, оскільки скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції апеляційний суд не спростував доводи останнього про визнання відповідачем суми боргу у листі № 24 від 01.03.2006 р. та про часткову оплату за поставлену продукцію.

Задовольняючи позов місцевий господарський суд правомірно виходив з того, що накладними, які підписані та скріплені печатками сторін,  підтверджується факт поставки продукції за Договором.

Як правомірно зазначив позивач, відповідач визнав і схвалив дії особи, яка приймала продукцію, шляхом засвідчення підпису представника печаткою підприємства.

Водночас, як встановив місцевий господарський суд, за поставлений за зазначеними накладними щебінь відповідач частково розрахувався сплативши 671486,48 грн.

Крім того, відповідач визнавав заявлену до стягнення суму боргу у листі № 24 від 01.03.2006 року. Зазначене свідчить про визнання відповідачем суми боргу,  а також підтверджує факт поставки щебеню за Договором.

Зважаючи на те, що позивач поставив відповідачу щебеню на суму 818080,56 грн., а відповідач факт його прийняття на суму 671486,48 грн. визнав і схвалив шляхом проведення оплати на вказану суму, а факт прийняття щебеню на суму 146594,08 грн. (залишок боргу) визнав і підтвердив у листі № 24 від 01.03.2006 р., то господарський суд Донецької області дійшов правомірного висновку, що загальний розмір грошових зобов’язань відповідача перед позивачем становив 818080,56 грн.

Встановивши, що відповідач грошові зобов’язання виконав частково на суму 671486,48 грн., місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 146594,08 грн. боргу.

Здійснюючи апеляційний перегляд, господарський суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України не звернув увагу на зазначені обставини та помилково скасував законне і обгрунтоване рішення місцевого господарського суду.

Враховуючи вищенаведене, прийнята у даній справі постанова апеляційного господарського суду не може вважатись законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду залишенню в силі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України,  Вищий  господарський  суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.05.2007 р. скасувати, а рішення господарського суду Донецької області від 15.01.2007 р. у справі № 12/407 залишити в силі.

Головуючий, суддя                                                       М. Михайлюк

Судді:                                                                               Б. Грек

В.Рибак