ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

26.04.07                                                                                           Справа  № 3/331-7/343 (3/280-5/79;3/129-11/168)

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючий суддя:                                     Кравчук Н.М.

суддя                                                              Гнатюк Г.М.

суддя                                                              Мирутенко О.Л.

розглянув апеляційну скаргу релігійної організації (громада)  Української греко-

католицької Церкви с.Колоденці Кам”янка-Бузького району Львівської області №3  від

26.02.2007 року

на постанову господарського суду Львівської області від 30.01.2007 р.

у справі № 3/280-5/79(3/129-11/68) 3/331-7/343

за позовом   релігійної організації (громада)  Української греко-католицької Церкви

с.Колоденці Кам”янка-Бузького району Львівської області

до відповідачів релігійної організації (громади)  Української Православної Церкви

с.Колоденці, Кам”янка-Бузька районна адміністрація,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Львівська обласна

державна адміністрація

про  визнання правочину недійсним,

за участю представників сторін

від позивача –Мелах Я.А. представник ( довіреність в матеріалах справи), Білик С.Д. голова громади;

від відповідача 1 –Петлевич Б. представник (довіреність в матеріалах справи);

від інших учасників : не з”явились;

ВСТАНОВИВ:

Постановою господарського суду Львівської області від 30.01.2007 р. (суддя Білоус Б.О.)  відмовлено в позові Релігійної громади УГКЦ до релігійної організації (громади)  Української Православної Церкви, Кам”янко-Бузької районної адміністрації, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Львівська обласна державна адміністрація про визнання недійсним правочину.

Не погоджуючись з прийнятою постановою,  позивачем подано апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якій скаржник вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням  норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою  позов задоволити, мотивуючи тим, що судом першої інстанціїї не враховано, що договір укладений відповідачами є фальсифікований, немає жодних підтверджень його укладення повноважною особою, також договір (угода) суперечить вимогам закону, а тому його слід визнати недійсним..

В поданому відзиві відповідач 2 просить постанову суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на ту обставину,  що судом досліджено відповідність договору нормам законодавства, які існували на час укладення договору, а також всі обставини,  пов”язані з правомірністю підписання угоди сторонами, а тому, на думку відповідача,  відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в цілому.

В судовому засіданні позивачем подано клопотання про призначення експертизи  оскаржуваного договору і підпису Яцика В.О.. Суд апеляційної інстанцфії відхиляє заявлене клопотання, оскільки  позивач вже звертався до суду з таким клопотанням, проте, не виконав вимоги Ухвали суду від 06.06.06 року, прийнятої за його клопотанням, не оплатив вартість експертизи, а тому суд першої інстанції правомірно експертизу не  провів.

Розглянувши подану апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд встановив, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови та, відповідно,  задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Позов подано Релігійною громадою УГКЦ, с. Колоденці до Кам’янка-Бузької районної державної адміністрації, м. Кам’янка-Бузька,  Релігійної громади УПЦ-КП, с. Колоденці, третя особа:  Львівська обласна адміністрація, м. Львів про  визнання недійсним правочину –договору користування храмом, укладеного релігійною громадою УАПЦ села Колоденці та райвиконкомом Кам’янко-Бузької Ради.

Позивачем, Релігійною громадою УГКЦ с. Колоденці подано до суду ксерокопію договору, укладеного релігійною громадою УАПЦ с. Колоденці з виконкомом Кам’янко –Бузької районної Ради в особі заступника голови Яцика В.О., про передачу їй в безоплатне користування молитовного приміщення в с. Колоденці. Позивач просить визнати цей договір недійсним, оскільки “договір підписав п. Яцик В. з релігійною громадою УАПЦ на одноособове користування храмом, чим посягнув на право користування храмом позивача”. Таким чином, позивач стверджує, що договір є недійсним, оскільки підписаний неуповноваженою особою –Яциком В.О.

Дана обставина спростовується доводами Кам’янко–Бузької райдержадміністрації, яка  підтвердила право заступника голови виконкому районної ради Яцика В. на підписання договору. Його повноваження підтверджено також доданим у справу рішенням № 129 від 21.06.90 року виконкому Кам’янко –Бузької районної ради та затвердженим розподілом обов’язків між головою та заступником голови райради, за яким на заступника голови Яцика В.О. покладено обов’язки контролю за дотриманням законодавства в роботі релігійних громад на території району.

Слід зазначити, що підставами визнання недійсним оскаржуваної угоди( договору)  можуть бути лише норми ЦК УРСР ( 1963 р.) , який був чинний на момент укладення цього договору.

Згідно зі ст. 48 ЦК УРСР, діючого на час існування спірних відносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Дана справа розглядалась судовими інстанціями  неодноразово.

Судом першої інстанції встановлено, що договір, укладений між громадою УАПЦ с. Колоденці і райвиконкомом Кам’янко –Бузької районної ради, не суперечить рішенню виконкому № 214 від 20.09.90 року, яким зареєстровано релігійні громади УАПЦ і УГКЦ у с. Колоденці і даний договір не  порушує право позивача.

Це підтверджено і Постановою Вищого господарського суду України від 21.06.05 року, згідно якої скасовано попередні судові постанови та, передаючи на новий розгляд справу, суд    вказав, що судами не враховано принципу дії закону у часі, що потягло неповне з’ясування обставин, що входять до предмету доказування у цій справі.

Зокрема, вказано, що “рішення попередніх судових інстанцій мотивовано посиланням на припис частини третьої ст.. 17 Закону в редакції ЗУ від 23.12.93 року, яким встановлено: “Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися  у почергове користування двом або більше релігійним громадам за взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шлахом укладення з кожною громадою окремого договору”.

До внесення Законом від 23.12.93 року № 3795 –12 змін до тексту ст. 17 Закону ця норма не передбачала можливості почергового використання культових будівель релігійними громадами та не надавала державному органові повноважень визначати порядок користування за відсутності згоди релігійних громад на почергове користування культової будівлі”. Відповідно до цього укладено договір між виконкомом Кам’янко –Бузької районної ради та релігійною громадою УАПЦ без зазначення дати на одноособове користування культової будівлі і оригінал цього договору був предметом оцінки ВГС України у справі 5/33. Проте судом не було встановлено дати укладення оспорюваного договору, а також не досліджено додержання позивачем строку позовної давності (а. с. 179-180 т.2).

Судом встановлено, що в процесі розгляду справ за позовами Кам’янко –Бузької райадміністрації, облдержадміністрації, громади УГКЦ і за її участю судами, в тому числі рішенням Кам’янко –Бузького районного суду від 20.05.96 року по справі 2-262/96 (а. с. 57-58 т.1), рішенням Вищого арбітражного суду України від 17-20.03.1998 року по справі 5/33 (а. с. 59-60 т.1), Постановою ВГС України від 18.02.03 року по справі № 3/76-34/303 (а. с. 36-37 т.3) та іншим, визначено дату укладення договору –15.12.90 року. Ці рішення, предметом оцінки яких був даний договір вступили в законну силу. Тому встановлену ними дату договору 15.12.90 року, відповідно до ст. 35 ГПК України суд вважає встановленою і обов’язковою, та сам договір таким, що відповідає вимогам закону. Дані обставини правильно встановлено судом першої інстанції.

Щодо положення про дослідження додержання позивачем строку позовної давності,Львівський апеляційний господарський суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово приймав участь в якості третьої особи і позивача в розгляді справ судами і обговоренні договору від 15.12.1990 року користування храмом громадою УАПЦ-КП, в тому числі при розгляді справи № 2-262 від 20.05.1996 року Кам’янко –Бузьким судом (рішення а. с. 57-58 т.1), у справі 5/33, що підтверджено рішенням Вищого господарського суду України від 17-20.03.1998 року та від 07.04.1994 року (а. с. 59-60 т.1).

Тобто,  є встановленим факт, що позивач про наявність цього договору знав в 1994-1996 роках, вимагав рішення про  анулювання свідоцтва про реєстрацію  громади УАПЦ і виселення її з храму (а. с. 57-58 т.1).

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

ЦК УРСР визначає такий порядок застосування строку  позовної давності при якому суд зобов”язаний застосувати строк позовної давності в незалежності від волі сторін.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Львівський апеляційний господарський суд не вбачає поважності причин пропуску строків позовної давності, а тому вважає що такий пропуск тягне за собою відмову у позові.

Щодо порушення судом першої інстанції процесуального законодавства ,  колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.ст. 115, 116 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов‘язковими для виконання на всій території України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов‘язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Так, відповідно до ст. 1 КАС України кодекс адміністративного судочинства України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень КАС України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Адміністративні справи, провадження в яких було відкрито місцевими та апеляційними господарськими судами до початку діяльності відповідного адміністративного суду, розглядаються і вирішуються цими судами відповідно до абзацу першого цього пункту. Після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, заяви у справах щодо відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести виправлення в актовий запис цивільного стану (глави 29 - 32 і 36 Цивільного процесуального кодексу України 1963 року), позовні заяви у господарських справах, що віднесені цим Кодексом до адміністративної юрисдикції, а також апеляційні, касаційні скарги (подання), заяви (подання) про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими та винятковими обставинами у таких справах, подані і не розглянуті до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України, розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведене свідчить, що оскільки  позивач звернувся з позовною заявою в порядку господарського процесуального судочинства, місцевий господарський суд повинен  був розглядати спір  як  господарський суд, а не адміністративний,  так як позовна вимога ( спір про визнання недійсним договору) носить цивільних характер (підвідомча за суб”єктним складом та характером правовідносин господарським судам).  Окрім цього, нормами Прикінцевих та перехідних положеннь КАС України не надано повноважень місцевому господарському суду самостійно змінювати юрисдикцію розгляду тих позовів,  які надходять на розгляд суду,  з  порушенням норм Прикінцевих та перехідних положень КАС  України.

Вищенаведені процесуальні порушення є обов”язковою умовою скасування постанови місцевого господарського суду.

За таких обставин, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції  при прийнятті постанови неправильно застосовано норми процесуального законодавства, неповно та неправильно встановлено суть правовідносин, а тому постанову слід скасувати, а  апеляційну скаргу задоволити частково.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105, 106 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1.          Апеляційну скаргу релігійної організації (громада)  Української греко-католицької Церкви с.Колоденці Кам”янка-Бузького району Львівської області №3  від 26.02.2007 року задоволити частково.

2.          Постанову господарського суду Львівської області від 30.01.2007 р.у справі № 3/280-5/79(3/129-11/68) 3/331-7/343 скасувати, прийняти нове рішення.  У позові відмовити.

3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

4.          Справу передати до місцевого господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя                                                            Н. М. Кравчук

Суддя                                                                               Г.М. Гнатюк

Суддя                                                                               О.Л.Мирутенко