ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.11.07р.

Справа № 19/214-07

За позовом Державної акціонерної компанії „Хліб України”, м. Київ

До Товариства з обмеженою відповідальністю „Грейнфілд-А”, с. Єлізарове Дніпропетровського району Дніпропетровської області

Про визнання недійсним договору № 11234 від 18.10.07 року, визнання недійсною угоди № 11237 від 18.10.07 року

Суддя  Петренко І.В.

При секретарі Грузін І.М.

Представники:

Від позивача: Пєтушкова І.С.-дов. №02-14/89 від 18.10.07 р.,

Від відповідача: Миргородський Д.Ю.-дов. № 5818 від 16.10.07 р.

СУТЬ СПОРУ:

По справі оголошувалась перерва з 12.11.2007р. по 15.11.2007р.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсними інвестиційного договору № 11234 від 18 жовтня 2007 року та угоди № 11237 про поділ майна, що є у спільній частковій власності від 18 жовтня 2007 року, укладену між позивачем та відповідачем. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час укладення інвестиційного договору та угоди були порушені норми п. 9 статті 11 Закону України „Про управління об’єктами державної власності” від 21.09.2006 року № 185-V; пункту 38 Статуту Державної Акціонерної Компанії „Хліб України”, затвердженого Постановою КМУ від 02.02.2007 року № 887; Законів України „Про приватизацію” та „Про перелік об’єктів державної власності що не підлягають приватизації”; статті 75 ГКУ та 209 ЦКУ.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечує, в наданому відзиві на позов посилається на дотримання вимог чинного законодавства під час укладання оспорюваних угод.

Представник відповідача в судове засідання 15.11.07р. не з’явився.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2007 року між сторонами було укладено інвестиційний договір № 11234, за умовами якого сторони домовились сумісно здійснити інвестиційний проект щодо підвищення виробничих потужностей Балівського елеватору (Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Партизанське, вул. Леніна, 18). За пунктом 6.1 договору сторони домовилися, що отриманий внаслідок реалізації інвестиційного проекту об’єкт інвестування буде належати сторонам на праві спільної часткової власності, при цьому доля відповідача буде складати пропорційно його грошовим внескам в реалізацію інвестиційного проекту 60 відсотків, а доля позивача буде складати 40 відсотків.

Додатково до інвестиційного договору сторонами було укладено угоду № 11237 від 18 жовтня 2007 року про поділ майна, що є у спільній частковій власності. Умовами цієї угоди було встановлено, яке саме нерухоме майно з розташованим в ньому обладнанням буде складати частку позивача (Компанії), а яке частку відповідача (Інвестор) після поділу майна в натурі внаслідок настання певних передбачених сторонами умов. Умовами, за настання яких здійснюється поділ часток в натурі, є (пункт 3 угоди): завершення інвестиційного проекту; подання однією із сторін письмової (нотаріальної) заяви про виділення часток в натурі. Відповідно до статті 367 ЦКУ угода № 11237 посвідчена нотаріально нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сурган Я.О.

За думкою позивача укладені угоди суперечать деяким нормам чинного законодавства, зокрема пункту 9 статті 11 Закону „Про управління об’єктами державної власності” від 21.09.2006 року № 185-V, згідно якого господарські організації, створені на базі об’єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчиняти дії стосовно майна, переданого до їх статутного фонду, наслідком яких може бути відчуження майна. Також згідно пункту 38 Статуту позивача (затверджений постановою КМУ від 02.02.2007 року № 887) Компанія стосовно переданого їй засновником до статутного фонду державного майна, яке включене до переліку об’єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна, до виключення такого майна із зазначеного переліку об’єктів.

Також позивач стверджує, що порушена частина 5 статті 75 Господарського Кодексу України, за якою відчуження нерухомого майна державного комерційного підприємства може здійснюватись лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, лише на конкурентних засадах та лише за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України. Під час укладення спірних інвестиційного договору та угоди згода Міністерства аграрної політики та Фонду державного майна не отримувались, конкурс серед інвесторів не проводився.

Позивач стверджує, що інвестиційний договір та угода спрямовані на відчуження майна, яке внесене до статутного фонду ДАК „Хліб України” та не підлягає приватизації. Так, згідно Закону України „Про перелік об’єктів державної власності, що не підлягають приватизації” від 07.07.1999 року № 847-XIV до переліку об’єктів державної власності, що не підлягають приватизації в Дніпропетровській області включений „Балівський комбінат хлібопродуктів”, код в державному реєстрі 00951480, адреса 322132, Дніпропетровський район, ст. Балівка. Відповідно до пункту 2 та додатку № 3 до Постанови КМУ від 05.11.1997 року № 1218 „Про прискорення приватизації хлібоприймальних і хлібозаготівельних підприємств” об’єкт „Балівський комбінат хлібопродуктів” було передано до статутного фонду Державної акціонерної компанії „Хліб України”, перетворивши його на дочірнє підприємство Компанії.

Вивчивши надані сторонами матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Позивач є Державною акціонерною компанією, зареєстрованою 14.11.1996 року Печерською районною в місті Києві адміністрацією. Згідно пункту 41 Статуту він має статутний фонд, поділений на 13 846 592 (тринадцять мільйонів вісімсот сорок шість тисяч п’ятьсот дев’яносто дві) акції номінальною вартістю сто гривень кожна. За пунктом 50 Статуту позивача до прийняття рішення про приватизацію акцій компанії 100 відсотків акцій, які випускаються на величину статутного фонду, є власністю держави.

До прийняття рішення про приватизацію акцій компанії її єдиним акціонером є держава в особі Кабінету Міністрів України, який виконує функції загальних зборів акціонерів (пункти 30, 100 Статуту  ДАК „Хліб України”). Права акціонерів позивача передбачені пунктом 31 Статуту, зокрема акціонери мають право на участь в управлінні Компанією; обиратись та бути обраними до органів управління Компанією; брати участь в розподілі прибутку Компанії; отримувати інформацію про діяльність Компанії; придбавати в першочерговому порядку додатково випущені в обіг акції Компанії; розпоряджатись належними їм акціями; отримувати частину вартості майна Компанії, пропорційну вартості належних їм акцій, у разі її ліквідації.

Тобто, за своєю організаційно-правовою формою позивач є акціонерним товариством,  всі акції якого тимчасово належать державі.

Відповідно до статей 88 ГК України, 115 ЦК України та 12 Закону України „Про господарські товариства” від 19.09.1991 року № 1576-XII внески учасників акціонерного товариства до статутного фонду переходять у власність товариства. За статтями 88 ГКУ, 116 ЦКУ, 10 Закону України „Про господарські товариства” від 19.09.1991 року № 1576-XII, ст. 6 Закону України „Про цінні папери та фондову біржу” від 23.02.2006 року № 3480 учасники товариства замість втраченого права власності на майно отримують низку прав (корпоративні права), зокрема право на участь в управління справами товариства, в розподілі прибутку, на отримання долі в разі ліквідації товариства та ін.

Таким чином Статут позивача та чинне законодавство надають акціонерам товариства право на розпорядження належними їм акціями, та на участь в управління товариством, але не надають їм право розпоряджатись майном товариства, яке є власністю останнього. Під час внесення майна до статутного фонду власники акціонерного товариства втрачають право власності на передане до статутного фонду майно, отримуючи замість цього право власності на певну кількість акцій товариства, а також похідні права на управління, долю в прибутку товариства та долю в його майні в разі ліквідації. З огляду на це, майно ДАК „Хліб України” не можна вважати державним.

Схожа позиція висловлювалась і в інших судових справах за участю позивача, зокрема в Рішенні господарського суду м. Києва по справі № 2/44 від 28.05.2003 р, Постанові ВГСУ по справі № 14/18-пд-05 від 27 грудня 2007 року.

Згідно частини другої статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. В зв’язку з цим суд не застосовує пункт 38 Статуту ДАК „Хліб України” та інші підзаконні нормативні акти в частині неможливості відчуження позивачем майна, внесеного до його статутного фонду, оскільки  це не відповідає статтям 88 ГК України, 115, 317, 319 ЦК України та 12 Закону України „Про господарські товариства” від 19.09.1991 року № 1576-XII.

Крім того, в статті 3 Закону „Про управління об’єктами державної власності” від 21.09.2006 року № 185-V передбачений перелік майна, яке складає об’єкти управління державної власності і на які розповсюджується дія цього закону. В даному переліку не значиться майно акціонерних чи інших господарських товариств, в яких держава має свою частку. Серед суб’єктів управління об’єктами державної власності, що встановлені статтєю 4 вказаного закону, також немає господарських товариств. Таким чином обмеження, встановлені зазначеним законом, не можуть розповсюджуватись на оспорювані угоди.

Щодо обмежень, які встановлені частиною 5 статті 75 Господарського кодексу України, то слід зазначити наступне. За класифікацією ГК існують такі різні види суб’єктів господарської діяльності, як державні комерційні підприємства (глава 8 ГКУ, статті 75, 76), та господарські товариства, одним з різновидів якого є акціонерне товариство (глава 9 ГКУ, статті 80, 81). Як вже встановлено судом, позивач є акціонерним товариством, в той час як обмеження, встановлене статтєю 75 ГКУ стосується лише державних комерційних підприємств, про що зазначено в самій статті. Укладені між сторонами угоди не порушують вимог статті 75 ГКУ.

Така ж позиція викладена у висновку Міністерства юстиції України від 22.05.2007 року № 19-50-1940.

Додатково під час вирішення спору суд виходить з того, що укладення між сторонами інвестиційного договору та угоди про поділ майна не є приватизацією державного майна та не підпадають під приватизаційну процедуру, що регулюється Законом України „Про приватизацію”, а здійснюються відповідно до Закону України „ Про інвестиційну діяльність” від 18.09.1991 року № 1560 - XII. Згідно частини 1 статті 7 Закону України „ Про інвестиційну діяльність” розміщення інвестицій в будь-яких об’єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим законом, іншими актами законодавства України, визнається невід’ємним правом інвестора і охороняється законом. Чинне законодавство не містить заборон чи обмежень на здійснення інвестицій в майно ДАК „Хліб України”. Крім того, угода № 11237 передбачає виділ часток в натурі лише після завершення інвестиційного проекту і лише пропорційно вартості фактично здійснених відповідачем інвестицій. Відповідно до пункту 4 угоди № 11237 виділ часток в натурі здійснюється лише в тому разі, якщо на дату виділу це не забороняється законодавством України.

На підставі вищевикладеного, а також враховуючи інші аргументи позивача, які не були обгруновані належними доказами,  суд вважає що позивач не довів невідповідності оспорюваних угод законодавству України, або наявності обставин, які можуть бути підставами для визнання правочинів недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України, у зв’язку з чим в позові слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати слід віднести на позивача, оскільки йому в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст.1,2,32,33,34,36,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області набирає законної сили через 10 днів з дня його прийняття відповідно до ст. 85 ГПК України.

Суддя                                                                                                     І.В.Петренко