ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
УХВАЛА

04 липня 2007 р.

№ 2-1857/2006

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Козир Т.П. -головуючого,

Плюшка І.А., Мележик Н.І.

розглянувши
касаційну скаргу

ОСОБА_6

на рішення

Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 21.12.2006р.

та постанову

Одеського апеляційного
господарського суду від 22.05.2007р.

у справі

№2-1857/2006р. Корабельного
районного суду                     м.
Миколаєва

за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

до

Товариство з обмеженою
відповідальністю “Миколаївський глиноземний завод”

про

визнання недійсним рішення
загальних зборів акціонерів

встановив:

Подана касаційна скарга ОСОБА_6 не
відповідає вимогам розділу XII1 Господарського процесуального
кодексу України з таких підстав.

Згідно пункту 5 прикінцевих
положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України
щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних
спорів” касаційні скарги на судові рішення у справах, передбачених пунктом 2
Прикінцевих положень цього Закону, підлягають розгляду за правилами
Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті
109 Господарського процесуального кодексу України касаційна скарга подається до
Вищого господарського суду України через місцевий чи апеляційний суд, який
прийняв оскаржуване рішення.

В порушення цього порядку касаційну
скаргу подано безпосередньо до Вищого господарського суду України, що є
підставою для її повернення.

Крім того, згідно з частиною 1
статті 1111 Господарського процесуального кодексу України особа, яка
подала касаційну скаргу, надсилає іншій стороні у справі копії касаційної
скарги і доданих до неї документів, а докази цього додає до касаційної скарги.

Невиконання цих вимог є підставою
для повернення касаційної скарги без розгляду з підстав пункту 3 частини 1
статті 1113 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи із змісту наведених норм
процесуального закону, особа, яка оскаржує судове рішення, повинна надавати
прямий доказ, який однозначно свідчив би про направлення іншим учасникам
судового процесу копії касаційної скарги, зокрема, при пересиланні поштового
відправлення, таким прямим доказом, зокрема, може бути опис вкладення та інші
докази.

Заявником не додані докази
надсилання копій касаційної скарги подання сторонам у справі.

Водночас, підпунктом б пункту 2
статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” встановлено, що
ставки державного мита із позовних заяв немайнового характеру, в тому числі із
заяв про визнання недійсними повністю або частково актів ненормативного
характеру; із заяв кредиторів про порушення справ про банкрутство, а також із
заяв кредиторів, які звертаються з майновими вимогами до боржника після
оголошення про порушення справи про банкрутство встановлюються в розмірі 5
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до підпункту “г” пункту
2 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” із касаційних
скарг на рішення та постанови розмір ставки державного мита складає 50
відсотків ставки, що підлягає сплаті у разі подання заяви, для розгляду спору в
першій інстанції, а із спорів майнового характеру -50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Отже, подану скаржником квитанцію
від 06.06.2007р. про сплату 4,25грн. не можна визнати належним доказом, що підтверджує
сплату державного мита у встановленому розмірі.

Керуючись п.п.2, 3, 4 статті 1113
Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну
скаргу повернути ОСОБА_6.

Оригінал даної ухвали надіслати до
Корабельного районного суду         м. Миколаєва для залучення до матеріалів
справи №2-1857/2006р.

Суддя, головуючий

Т. Козир

Суддя

І. Плюшко

Суддя

Н. Мележик