ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

13.06.07                                                                                           Справа  № 4/243-16/54

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючої-судді                                      Мурської Х.В.

суддів                                                          Давид Л.Л.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання            Куцик-Трускавецькій О.Б.

розглянув матеріали апеляційної скарги Відкритого акціонерного товариства «Самбірський завод металооснастки», м. Самбір, вих. № 3/04-07 від 02.04.2007 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.03.2007 року

у справі № 4/243-16/54, суддя Іванчук С.,

за позовною заявою Приватного підприємства фірми «Грин», м. Львів

до відповідача -  Відкритого акціонерного товариства «Самбірський завод металооснастки», м. Самбір

про стягнення 40 758 грн. 21 коп.

за участю представників

від позивача – Гордієнко О.Ю. - адвокат;

від відповідача –не з’явились.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.03.2007 року у справі № 4/243-16/54 задоволено позовні вимоги Приватного підприємства фірми «Грин», м. Львів про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Самбірський завод металооснастки», м. Самбір заборгованості в розмірі 40 758 грн. 21 коп., відшкодовано судові витрати в тому числі за надання правової допомоги.

Рішення суду мотивоване обгрунтованістю та підставністю вимог Позивача, їх відповідністю вимогам законодавства, зокрема тим, що Відповідачем не подано суду доказів, які б підтверджували виконання останнім взятих на себе договірних зобов’язань. Так, місцевим господарським судом визнано встановленим факт передачі Позивачем Відповідачу товару на загальну суму 32 488 грн. 14 коп., з яких неоплаченими залишились кошти в розмірі 20 797 грн. 26 коп. на які Позивачем правомірно нараховано пеню, інфляційні та 3% річних. Щодо відшкодування Позивачу понесених ним витрат на надання правової допомоги за рахунок Відповідача, то і в цій частині суд першої інстанції задоволив позов на підставі поданих Позивачем належних, на думку суду доказів в підтвердження даної обставини.

Відкрите акціонерне товариство «Самбірський завод металооснастки», не погоджуючись з даним рішенням місцевого господарського суду, звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач вимог ухвали суду в частині подання відзиву на апеляційну скаргу не виконав, однак його представник в судовому засіданні заперечила проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі залишити без змін, так як останнє винесено на підставі повного та всебічного дослідження усіх фактичних обставин справи та вірного застосування норм законодавства.

Скаржник участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, наявні в матеріалах справи, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника Скаржника.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представника Позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення Господарського суду Львівської області від 13.03.2007 року у даній справі –залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно  до  вимог  ст.  4-7  ГПК  України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об’єктивної  істини,  тобто  відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.  43 ГПК України,  згідно  з  якою господарський  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,  повному і об’єктивному  розгляді  в судовому  процесі всіх обставин справи в їх сукупності,  керуючись законом.

Зі змісту ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права і обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій  осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією  породжують цивільні права і обов’язки.

Як встановлено місцевим господарським судом, 26.01.2006 року між ПП «Грин»(Продавець) та ВАТ «Самбірський завод металооснастки»(Покупець) укладено Договір № 26, згідно з п.п. 1.1. п. 1 якого Продавець зобов’язується передати у власність товар, а Покупець приймає на себе зобов’язання прийняти товар та своєчасно здійснити оплату. Пунктом 4 даного Договору встановлено термін оплати товару, а саме: на протязі 20 днів з моменту передачі товару.

29 травня, 30 червня та 21 липня 2006 року Позивачем згідно накладних на підставі довіреностей, наявних в матеріалах справи, передано Відповідачу через його уповноваженого представника товар (металопрокат) на загальну суму 32 488 грн. 14 коп.

В апеляційній скарзі скаржник покликається на те, що місцевий господарський суд залишив поза увагою ту обставину, що Договір, на підставі якого Позивач просить стягнути суму боргу з врахуванням пені, інфляційних та річних, не містить всіх істотних умов для даного виду договорів. Крім того, на переконання Скаржника, в матеріалах справи недостатньо доказів, які можуть слугувати підставою відшкодування за  його рахунок Позивачу коштів за послуги адвоката. Наголошує й на тому, що в процесі розгляду справи Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, копія якої на адресу Відповідача не надсилалась.

Однак, судова колегія не погоджується з даними доводами, з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 181 Господарського  кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до вимог ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до вимог ст. 689 ЦК України, покупець зобов’язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов’язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

В матеріалах справи наявна копія платіжного доручення № 143 від 30.06.2006 року про перерахування Відповідачем на рахунок Позивача 11 690 грн. 88 коп. з призначенням платежу: «оплата за металопрокат згідно накладної № 2599 від 30.05.2006 року». Тобто, Відповідач, провівши часткову оплату за отриманий товар, підтвердив тим самим існування між ним та Позивачем договірних стосунків.

Покликання Скаржника на те, що укладений Договір не відповідає законодавству, оскільки сторонами при його укладенні не дотримано усіх істотних умов для даного виду договорів (не зазначено при цьому, яких саме), а тому, передбачена договором відповідальність у вигляді нарахування пені, інфляційних та річних є безпідставною, не відповідають дійсності. В матеріалах справи відсутні докази звернення Відповідача у встановленому законом порядку з позовом про визнання недійсним Договору № 26 від 26.01.2006 року з підстав його невідповідності нормам закону, а тому судова колегія вважає дані твердження Скаржника голослівними.

В силу ст.546 ЦК України, виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантію, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов’язання.

Зокрема, ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати у разі порушення ним зобов’язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання.

У відповідності до вимог  п. 2 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до вимог п.1 ст.231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов’язання може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини  зобов’язання (п.4 ст. 231 ГК України).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором ( п.6 ст.231 ГК України).

Вищезгадані  положення Цивільного та Господарського кодексів України  дають право суб’єктам господарювання при укладенні договору самим визначити  вид забезпечення виконання зобов’язання та встановити його розмір у разі порушення виконання зобов’язання.

Що стосується покликань Скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.02.2007 року Відповідача у справі зобов’язано подати документально обґрунтований відзив, докази сплати боргу, участь повноважного представника в судовому засіданні визначено на власний розсуд. Враховуючи те, що Відповідач вимог ухвали суду не виконав, причини неявки суду не повідомив, то суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 75 ГПК України розглянув спір за наявними у справі матеріалами.

У частині 4 ст. 22 ГПК України визначені права, що належать позивачу, які певною мірою визначають диспозитивність господарського процесу, тобто можливості суб’єктів самостійно впорядкувати (регулювати) свої відносини, діяти на власний розсуд. Зокрема, позивач до прийняття рішення по справі має право змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. Ці процесуальні дії можливо реалізувати лише до прийняття рішення, тобто в суді першої інстанції.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи Заяви ( а.с. 23), Позивач зменшив свої позовні вимоги у зв’язку з допущеною помилкою при здійсненні розрахунку суми пені, інфляційних та річних. Тобто, Позивач не змінив підставу або предмет позову, покликаючись на інші обставини чи докази у справі, а лише зменшив суму позовних вимог, не зачіпаючи при цьому основну суму боргу.

Окрім того, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відшкодування за рахунок Відповідача Позивачу понесених ним витрат на оплату послуг адвоката, оскільки факт надання таких послуг підтверджено Позивачем належними доказами. Господарський процесуальний кодекс України, зокрема стаття 44, відносить до судових витрат і оплату послуг адвоката. Згідно з ч. 4 ст. 49 ГПК України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати державного мита.

З матеріалів справи вбачається, що ні місцевому господарському суду, ні суду апеляційної інстанції Відповідачем не подано жодних доказів, які б свідчили про належне виконання з його боку взятих на себе зобов’язань, натомість Позивачем в підтвердження заявлених вимог, згідно положень ст.ст. 33, 34 ГПК України доведено належними і допустимими доказами факт відпуску товару Відповідачу, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами погоджено умови договору та передбачено відповідальність таких у разі неналежного чи несвоєчасного виконання взятих на себе зобов’язань у порядку, передбаченому законодавством України.

Оцінивши докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Львівської області  законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд , П О С Т А Н О В И В :

1.          Рішення Господарського суду Львівської області від 13.03.2007 року у справі № 4/243-16/54 залишити без змін, апеляційну скаргу –без задоволення.

2.          Постанова набирає чинності з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.          Справу повернути місцевому господарському суду.

Головуючий-суддя                                                                            Мурська Х.В.

Суддя                                                                                                   Давид Л.Л.

Суддя                                                                                                   Кордюк Г.Т.