ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

27 червня 2007 р.                                                             Справа  № 17/147

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді  Ушак І.Г.  у відкритому судовому засіданні за участю представників:

позивача –Шибаєв А.М., представник за довіреністю;

відповідача – не  з’явився;

розглянув справу за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород  до  Ставнянського споживчого товариства, с. Ставне Великоберезнянського району про стягнення 2970 гривень адміністративно–господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та 39 грн. пені

Позивачем заявлені вказані вимоги, оскільки відповідач всупереч вимогам ст.ст. 19, 20 Закону України  „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі–Закон) не виконав встановлений на 2006 рік норматив створення робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів та не сплатив позивачеві у зв’язку з цим штрафних санкцій у розмірі половини середньої річної заробітної плати на підприємстві відповідача за одне нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда, що   становить предмет позовних вимог.

Відповідач письмовим відзивом 20.06.07 заперечує проти заявленого позову, вважаючи, зокрема, що на Ставнянське споживче товариство не поширюються вимоги Закону щодо дотримання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача за 2006 рік становила 7,3 осіб. При поданні позивачеві статистичного звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 за формою № 10-ПІ, що послугував підставою даного позову,  відповідачем  неправильно визначено середньооблікову  чисельність штатних працівників у кількості 10 осіб,  оскільки у звіт помилково включено трьох осіб, які є керівниками  відособлених підрозділів відповідача зі статусом юридичних осіб.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову  у задоволенні позовних вимог,  виходячи з наступного.

За змістом ст.ст. 19, 20 Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19  Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається  розміром середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце не зайняте інвалідом. Для підприємств, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір зазначених санкцій визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати за кожне робоче місце не зайняте інвалідом. Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу.

У ході судового розгляду даної справи за долученими до неї матеріалами, зокрема, статистичним звітом відповідача „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006р.” (форма № 10-ПІ від 24.01.07), уточнюючим звітом цієї ж форми від 20.06.07, штатним розкладом відповідача на 2006р.  встановлено,  що на протязі звітного  2006р. середньооблікова чисельність штатних працівників на підприємстві відповідача  становила 7,3 особи. Наведена інформація помилково не відображена у  річному статистичному звіті „Про зайнятість та працевлаштування інвалідів” (форма № 10-ПІ), який 24.01.07 подано відповідачем у встановленому порядку до позивача, і який послугував підставою заявленого позову.

Таким чином, оскільки середньооблікова чисельність працюючих на  підприємстві відповідача у 2006 році становила менше 8 осіб, на  останнього за змістом вищенаведеного Закону не поширювався обов’язок працевлаштування інвалідів. За наведеного  відсутні також підстави для покладення  відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів у вигляді санкцій, стягнення яких є предметом даного позову.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст.ст. 19, 20  Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”,  ст.ст. 11, 70, 71, 86, 94,   158-163,  п. 6 розділу УІІ Кодексу адміністративного судочинства України,

суд постановив:

1.  У позові відмовити.

Дана постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                     Ушак І.Г.