донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

р.                                                                            справа №

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів

за участю представників сторін:

від позивача:
,

від відповідача:
,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

на рішення  господарського суду

від
року

по справі
№ (Суддя Будко Н.В.)

за позовом

до

про

В С Т А Н О В И В:

У 2007 році позивач, Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство „Кондар” ЛТД”, м.Львів Львівської області, звернувся з позовною заявою до господарського суду Донецької області до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю „V.S.P”, м. Макіївка Донецької обл., про стягнення  основного боргу в сумі 8 168 грн., пені в розмірі 1 597 грн. 66 коп., 3% річних в сумі 295 грн. 35 коп., суми інфляційних 1 053 грн. 63 коп.

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.04.2007р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство „Кондар” ЛТД”  задоволені частково. З відповідача на користь позивача присуджено до стягнення суму основного боргу в сумі 8 168 грн., 3% річних в сумі 295 грн. 35 коп., суму інфляційних 1 053 грн. 63 коп. Судове рішення мотивоване тим, що відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов’язання, отриманий від позивача товар оплатив частково в сумі 10 000грн., що підтверджено банківськими виписками від 15.12.05р., 13.01.06р., 24.11.06р. Тобто, зобов’язання відповідача перед позивачем на момент прийняття рішення суду залишилось невиконаним, що є порушенням вимог статей  525 та 526 Цивільного кодексу України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю „V.S.P”, м. Макіївка Донецької обл., з прийнятим рішенням не згоден, вважає його неправомірним, необґрунтованим, прийнятим із порушенням  та неправильним застосуванням норм матеріального та  процесуального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд рішення господарського суду Донецької області від 27.04.2007р. скасувати.

Від позивача на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він з вимогами апеляційної скарги відповідача не погодився, вважаючи її необґрунтованою та просив залишити рішення господарського суду Донецької області від 27.04.07р. без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Представник заявника апеляційної скарги, Товариства з обмеженою відповідальністю „V.S.P”, м. Макіївка Донецької обл., до судового засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, своїм правом, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Явка сторін ухвалою суду від 27.06.07р. не була визнана обов’язковою, тому справу розглянуто відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свої позиції щодо апеляційної скарги.

Судова  колегія  Донецького   апеляційного   господарського  суду   вважає   за  необхідне  розглянути  апеляційну  скаргу,  оскільки  для з’ясування  фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в матеріалах справи  № 36/36, та наданих представником позивача пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до ст.ст. 28-29 Закону Україну “Про судоустрій” та ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі розгляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року №5 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності –на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи,  висновки суду про встановлені обставини справи і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються двосторонніми доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.12.05р. між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю „Спільне українсько-польське підприємство „Кондар” ЛТД.”, та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю „VSP”, було укладено договір поставки товару №26 (далі –Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору позивач (Постачальник) зобов’язався передати, а відповідач (Покупець) прийняти та оплатити палітурні матеріали та  металеву фурнітуру (далі –Товар).

Згідно умов додатку №1 (Специфікація № 1) до Договору, до оплати за поставлений Товар відповідачем підлягала сплаті сума в розмірі 18 168 грн. та передбачений кінцевий термін розрахунку до 29.12.2005р.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу товар, а саме: механізм кліп жабка 11см на суму 8 040грн. з урахуванням ПДВ; механізм кліп дротик 10см, механізм 123 02 25 R 17 на суму 10 128грн. з урахуванням ПДВ; всього на суму 18 168грн.

Підприємство відповідача вищезазначений Товар прийняло, що підтверджується видатковими накладними № РН-343 від 16.12.05р., № РН-345 від 21.12.05р. та довіреністю відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей НАЩ №141773 від 16.12.05р., підписаними сторонами без зауважень та заперечень і скріпленими печатками обох підприємств, але оплатило його лише частково у розмірі 10 000 грн., що є порушенням зобов’язання.

Внаслідок чого у ТОВ „V.S.P” перед ТОВ „СУПП „Кондар” ЛТД” утворилася заборгованість в розмірі 8 168 грн., у зв’язку з чим позивачем 10.03.06р. було направлено на адресу відповідача претензію №12, якою останньому було запропоновано сплатити вартість заборгованості за поставлену продукцію. Відповідачем залишено претензію без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача, судова колегія дійшла висновку, що:

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері і положення Цивільного кодексу України у випадках, коли правовідносини не врегульовані ГК України.

Згідно частини 2 пункту 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 43 ГПК України сторони та  інші  особи,  які   беруть   участь   у   справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Судовими доказами слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з п.4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ст. 124 Конституції України –юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із рішенням Конституційного суду України №15-рп/2002 від 09.07.2002р. положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення передбачено право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами, договором.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана  вчинити  на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов'язань згідно до вказівок закону, договору, не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив  виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до Специфікації №1 до Договору від 01.12.05р. кінцевий термін розрахунку відповідача до 29.12.05р., тому грошове зобов’язання відповідача за Договором виникло з 30.12.05р.

Отже, право вимоги на  загальну суму 18 168 грн. виникло у позивача  30.12.05р. Відповідачем, до звернення позивача з позовом до суду, сплачено  борг лише у розмірі  10 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що господарський суд Донецької області правомірно дійшов висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем в розмірі 8 168 грн., та обов’язку сплатити 3% річних в сумі 295 грн. 35 коп., як суму плати за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов’язання, і суму інфляційних витрат, як суму збільшення основного боргу в зв’язку прострочкою виконання відповідачем його грошового зобов’язання з причини девальвації грошової одиниці України в розмірі 1 053 грн. 63 коп., та задовольнив в цій частині позовні вимоги.

Згідно ст. 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлені цим Кодексом.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позивач повинен був звернутися до суду з позовом про стягнення неустойки (штрафу, пені) у строк 1 рік  після того, як він довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, при цьому за вимогами п.6 ст.232 Господарського кодексу України розрахувавши суму пені за період 6 місяців з моменту виникнення у нього права звернення до суду в зв’язку з його порушенням.

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає, що господарським судом правомірно відмовлено у вимогах позивача в частині стягнення пені в сумі 1 597грн. 66коп., яка нарахована за період з 20.12.05р. по 09.06.06р. на підставі п.4.2 Договору.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки  вони не підтверджені матеріалами справи (наявне повідомлення про вручення 19.04.07р. уповноваженій особі підприємства відповідача поштового відправлення ухвали господарського суду Донецької області від 13.04.07р.) та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  рішення господарського суду Донецької області від 27.04.2007 року у справі № 36/36 ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „V.S.P”, м. Макіївка Донецької обл. на рішення господарського суду Донецької області від 27.04.2007 року у справі № 36/36 залишити без задоволення, рішення господарського суду Донецької області від 27.04.2007 року у справі № 36/36   –без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в п’ятиденний строк  та може бути оскаржена  до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд у місячний строк.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3 у справу

4 ДАГС