ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.01.07                                                                                           Справа№ 4/2533-3/223

Суддя    Н.Березяк   при секретарі І. Сеник розглянула матеріали справи

За позовом :  Товариства з обмеженою відповідальністю «Оверко», м.Львів

До  відповідача : ТзОВ «Альфа», м.Трускавець

Про  стягнення 19037,46 грн.

За участю представників:

Від  позивача:  не з”явився

Від  відповідача:  Лукманова З.М.-пред-к

Представникам сторін роз’яснено  права та обов‘язки , передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Суть спору: Товариством з обмеженою відповідальністю „Оверко”  подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „Альфа” про стягнення 19037,46 грн. основного боргу з врахуванням інфляційних, трьох відсотків річних,  пені та судових витрат.

В судовому засіданні позивач подав  клопотання про уточнення позовних вимог в зв”язку із сплатою позивачем основного боргу в сумі 16274,99 грн. В решті частині ТзОВ „Оверко” позовні вимоги підтримує з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на ту обставину, що на момент отримання згаданої позивачем партії товару між ними не було укладено договору, а примірник  доданого до позовної заяви договору не може бути належним доказом, оскільки він укладений не юридичною особою, підписаний не керівником, а торговим агентом .

Для надання позивачу можливості  подати на огляд суду положення про Стрийську філію і докази надання повноважень на підписання і укладення договору в судовому засіданні 20.12.2006 року оголошувалась перерва до 10.01.2007 р.

В продовжене судове засідання позивач участь свого представника не забезпечив, доказів на підтвердження своєї позиції не подав, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений  , підписаний  та оголошений 10.01.2007 року.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши  матеріали  справи, та оцінивши  докази в їх сукупності , встановив наступне:

16.11.2005 року між Стрийською філією ТзОВ „Оверко” в особі директора Мацишина В.М. та ТзОВ „Альфа” в особі директора Іванишина П.К. було укладено договір купівлі-продажу №00033 за умовами якого позивач зобов”язувався передати товар, а відповідач зобов’язувався прийняти та своєчасно оплатити товар на умовах цього договору.

Як вбачається з тексту позовної заяви, в період з 16.11.2005 року по 18.01.2006 року позивач відпустив відповідачу продукцію на загальну суму 16274,99 грн., яку відповідач не оплатив.

Станом на день звернення з позовом  заборгованість відповідача за отриману продукцію  складала 16274,99 грн.

На підставі п.5.4 Договору № 00033 від 16.11.2005 року за прострочення оплати вартості поставленого товару позивачем нараховано пеню в розмірі 1377,77 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України позивачем нараховано три відсотки річних (від простроченої суми боргу), що складає: 391,94 грн., та інфляційні в розмірі 992,76 грн.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає до задоволення.

При  прийнятті  рішення,  суд  виходив  з наступного :

Згідно ст.ст. 526,530 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  закону,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться.

Як вбачається із матеріалів справи, чого не заперечує сам відповідач, в період   з 16.11.2005 року по 18.01.2006 року позивач постави відповідачу продукцію на загальну суму 31274,00 грн. , яку відповідач станом на день звернення до суду  частково оплатив в сумі 15000,00 грн.

Залишок неоплаченої продукції станом на день подання позову складав 16274,99 грн., який був сплачений відповідачем 04.12.2006 року платіжним дорученням № 23579 від 04.12.2006 року.

Даючи правову оцінку договору № 00033 від 16.11.2005 року, судом встановлено, що даний договір не можна вважати укладеним, оскільки  він не підписаний керівником підприємства. Як вбачається із тексту видаткових накладних, на яких ґрунтуються позовні вимоги, умовою продажу  товарів була попередня оплата, а не договір №00033 від 16.11.2005 р.

Останній платіж, здійснений відповідачем, також не свідчить про погашення заборгованості за договором № 00033 від 16.11.2005 року, оскільки , як вбачається з тексту платіжного документу, призначенням платежу була оплата за алкогольні напої, згідно договору №23/1 від 03.01.2006 року.

Таким чином, нарахування позивачем пені за невиконання відповідачем умов договору № 00033 від 16.11.2005 року є безпідставним. Ні видаткові накладні, ні платіжне доручення не свідчать про здійснення  між сторонами операцій на виконання даного договору.

Що стосується нарахованих позивачем трьох відсотків річних і інфляційних, то вони також не підлягають до задоволення, оскільки із видаткових накладних не вбачається термін здійснення оплати, а навпаки, в них зазначено, що умовою продажу була попередня оплата. Претензій до відповідача про сплату боргу позивач не надсилав.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст.34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказами у справі, відповідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які фактичні дані, на підставі  яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, при цьому, як передбачено статтею 34 цього Кодексу, обставини справи, які  відповідно  до  законодавства  повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не подав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача та підставності нарахування штрафних санкцій.

З огляду на викладене, та керуючись  ст.ст. 6, 7, 12, 32,33,34, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду .

Суддя                                                                                                       Березяк Н.Є.