ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"12" березня 2007 р.
Справа  № 25/7-07-34А

За позовом: Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики

до відповідача: ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП”, м. Одеса

про стягнення штрафу в сумі 7000 грн.

Суддя:  Малярчук І.А.

В засіданнях приймали участь представники:

Позивача:  Обод М.П., довіреність №10920-2-4/18 від 07.12.06 р.

Відповідача: Янчук В.М., довіреність  від 09.02.06 р.

В судовому засіданні 12.03.07 р. приймали участь представники:

Позивача: не з’явився.

Відповідача: не з’явився.

Суть спору: про стягнення штрафу за порушення законодавства про рекламу  в сумі  7000 грн.

Представник позивача на заявлених позовних вимогах наполягає,  надав суду відзив на заперечення від 28.02.07р. вх.№9889, доповнення до адміністративної позовної заяви від 14.02.07 р. вх.№3732, від 28.02.07 р. вх.№4888, в яких надав обґрунтування, в чому полягає публічно-правовий спір та виклав обґрунтований розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу.

Так, обґрунтовуючи правомірність  проведення перевірки відповідача позивач зазначає, що така перевірка була проведена на підставі вимоги Першого заступника прокурора Одеської області  №07-744-04 від 21.11.05 р., висунутої згідно ст.ст.8, 20 Закону України „Про прокуратуру”. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України „Про прокуратуру” вимоги прокурора є обов’язковими  для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб  та громадян і виконуються невідкладно  або у передбачені  законом чи визначені прокурором строки. При цьому, згідно п.3 ч.1 ст.20 Закону України „Про прокуратуру” при здійсненні  прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням  законів прокурор має право, зокрема,  вимагати від керівників та колегіальних органів проведення перевірок та інш.

Звідси,  з посиланням  на вимоги вище проаналізованого Закону України „Про прокуратуру” та Положення про Головне управління у справах захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим, головні обласні, обласні, Севастопольське  міське управління  у справах захисту прав споживачів та Департамент у справах  захисту прав споживачів у місті Києві, позивач зазначає, що вимога прокурора щодо  здійснення перевірки дотримання законодавства про рекламу відповідачем була обов’язковою до виконання Головним Одеським управлінням у справах захисту прав споживачів, оскільки останнє  є державним органом, що наділений повноваженнями здійснювати контроль  за дотриманням суб’єктами господарювання  вимог законодавства про рекламу.

З приводу посилань відповідача на те, що зафіксовані актом перевірки порушення не відповідають дійсності, так як відповідач згідно свого статуту здійснює діяльність з правового  забезпечення правочинів купівлі-продажу, оренди, інших правочинів з об’єктами нерухомості, та зазначена діяльність  не підлягає ліцензуванню, позивач відзначає, що у розміщеній відповідачем зовнішній рекламі та друкованих рекламних буклетах рекламувалися не наведені відповідачем види господарської діяльності, а реклама   про будівництво житлового будинку, а зазначений вид господарської діяльності відповідно до п.30 ч.1 ст.9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності” підлягає ліцензуванню в порядку та на умовах, визначених цим Законом. При цьому згідно ч.4 ст.8 Закону України „Про рекламу” реклама видів діяльності, які відповідно до законодавства потребують спеціального дозволу, ліцензії, повинна містити посилання на номер спеціального дозволу, ліцензії, дату їх видачі та найменування органу, який видав спеціальний дозвіл, ліцензію.

Крім того позивач зауважує, що рекламування будівництва вищезазначеного житлового будинку, здійснювалося відповідно до договору доручення від 14.09.04 р., укладеного між ТОВ „Інкор-Буд” та відповідачем, згідно п.2.2.1 якого відповідач зобов’язувався за власний рахунок власними чи залученими силами розміщувати рекламу про будівництво житлового будинку за адресою: м. Одеса, пров. Північний,6.

В доповнення до вищезазначеного,  позивач зазначає, що недостовірність відомостей у рекламі, що була розміщена у друкованих рекламних буклетах, полягає у тому, що відповідач зазначив строк закінчення будівництва у ІІ кварталі 2006 р., при цьому на момент прийняття рішення про накладення штрафу будівництво закінчено не було. Недостовірність відомостей, на думку позивача, полягає в тому, що реклама містить інформацію про вже збудований житловий будинок за адресою: м. Одеса, пров. Північний,6, хоча насправді діяльність відповідача полягала у залученні  коштів споживачів на будівництво зазначеного будинку шляхом укладення відповідних договорів.

Твердження відповідача щодо можливості  поширення реклами російською мовою, мотивовані посиланням  на законодавство, що регулює діяльність друкованих  засобів масової інформації, а саме на Закон України „Про друковані засоби інформації (пресу) в Україні”,  позивач вважає необґрунтованими, оскільки зазначений Закон регулює діяльність саме засобів масової інформації, у зв’язку з чим не може регламентувати відносини у сфері розповсюдження реклами, у тому числі і в тій частині, що встановлює вимоги до мови, на якій розповсюджується реклама.

Посилання відповідача на пп. „с” п.1 ст.13 Європейської хартії регіональних мов і меншин, на думку позивача, не дає правових підстав розцінювати як правомірне розміщення зовнішньої реклами виключно російською мовою. Відповідно до вказаного положення цієї хартії стосовно економічної та соціальної  діяльності сторони зобов’язуються в межах всієї країни запобігти практиці, спрямованій на відмову від використання регіональних мов або меншин в економічній або соціальній діяльності. Стаття 35 Закону України „Про мови в Українській РСР”., якою передбачено, що тексти офіційних оголошень, повідомлень, плакатів, афіш, реклами та інш. виконуються державною мовою,  може бути вміщено  його переклад іншою мовою, тобто вказана норма Закону не є колізійною по відношенню до пп. „с” п.1 ст.13 Європейської хартії, а навпаки утворює правові підстави для використання російської мови у реклами та містить на це відповідний дозвіл.

Відповідач заявлений позивачем позов не визнає, надав заперечення на позовну заяву від 14.02.07 р. №3703, де зазначає про те, що у державного органу  у справах захисту  споживачів не було законних підстав для проведення перевірки, так як чинним законодавством України не передбачено можливість проведення перевірки державним органом  у справах захисту прав споживачів за поданням  прокуратури.

Крім того, відповідач вказує на те, що звернення громадян до прокуратури Одеської області, на підставі якого останньою була висунута вимога про проведення перевірки  стосувалось перевірки законності  будівництва багатоповерхового будинку по пров. Північний,6 в м. Одесі, а не відносно законності розміщення рекламних оголошень.

Стосовно порушень, виявлених   державним органом  у справах захисту  споживачів в процесі перевірки, а саме щодо відсутності в рекламній продукції посилання на відомості про ліцензію, а також недостовірності викладеної в рекламній продукції інформації про закінчення будівництва житлового будинку по пров. Північний,6 в м. Одесі, у ІІ кварталі 2006 р., відповідач стверджує про невідповідність їх дійсності, оскільки наявність ліцензії на діяльність з правового обслуговування правочинів купівлі-продажу, оренди, інших          правочинів з об’єктами нерухомості не підлягає ліцензуванню, а для висновку про недостовірність викладеної в рекламній продукції інформації на момент проведення перевірки не було ніяких підстав.

Заперечення відповідача на встановлене державним органом  у справах захисту  споживачів в процесі перевірки порушення стосовно викладення реклами на російській мові ґрунтується на твердженні останнього, що відповідно до Закону України „Про друковані засоби масової інформації в Україні” розміщення рекламних оголошень (повідомлень, плакатів, афіш) російською мовою в друкованих ЗМІ, мовою видання якого зареєстровано російську мову, є цілком правомірним. З цього приводу відповідач також посилається на     пп. „с” п.1 ст.13 Європейської хартії регіональних мов або меншин, ратифікованої Україною на підставі Закону України №802-ІV від 15.05.03 р., де вказано, що всі сторони хартії зобов’язуються в межах своєї країни, запобігати практиці, яка заважає використанню регіональних мов або мов меншин в економічній чи соціальній діяльності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, суд встановив наступне:

Відповідно до п.1 Положення про Державний комітету України з питань  технічного регулювання та споживчої політики, затвердженого Указом Президента України від   18.03.03 р. №225/2003, Державний комітет України з питань  технічного регулювання та споживчої політики  є центральним органом виконавчої влади  зі спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Держспоживстандарт України є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів, стандартизації, метрології, підтвердження відповідності.

Головне Одеське управління у справах захисту прав споживачів підпорядковується Державному комітету України  з питань технічного регулювання  та споживчої політики та є його територіальним органом згідно п.1 Положення про Головне управління у справах захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим, головні обласні, обласні, Севастопольське  міське управління  у справах захисту прав споживачів та Департамент у справах  захисту прав споживачів у місті Києві, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання  та споживчої політики від 09.10.03 р. №169.

Головним Одеським обласним управлінням у справах захисту прав споживачів  на виконання вимоги прокуратури Одеської області від 21.11.05 р. за вих.№07-744-04 про поведення перевірки,  25.11.05 р. було проведено перевірку ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” стосовно додержання законодавства про рекламу. За результатами проведеної перевірки позивачем було складено акт  №0448, в якому встановлено ознаки  порушення законодавства про рекламу щодо змісту реклами з боку замовника ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП”, зокрема в порушення вимог  ст.ст.6, 7, 8  Закону України „Про рекламу” розповсюджено  зовнішню рекламну конструкцію по  пров. Сєвєрний, буд., 6; печатну рекламну продукцію (буклети), а також в засобах масової інформації (газетах, журналах)рекламну інформацію щодо послуг з реалізації  квартир „ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП”, текст реклами  буклетів виконаний російською мовою; відсутні відомості про дату видачі ліцензії; надані недостовірні відомості щодо закінчення будівництва у ІІ кварталі 2006 р.; текст реклами містить інформацію щодо вже збудованого житла, а фактично –здійснюється процес інвестування на житло. Реклама, яка розміщена  в засобах масової інформації  містить номер телефону за адресою: вул. Пастера,64, фактична реєстраційна  адреса –вул. Сабанєєв мост, 3, що є недостовірною рекламою та вводить в оману широке коло споживачів.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, 31.03.06р. службовою особою Головного Одеського обласного управління у справах захисту прав споживачів головним спеціалістом Корнєвою Л.Є. складено протокол  про порушення законодавства про рекламу.

Таким чином, на підставі акту перевірки №0448 від 25.11.05 р., протоколу  від    31.03.06 р. Головним Одеським обласним управлінням у справах захисту прав споживачів було прийнято рішення про початок розгляду справи про порушення  законодавства про рекламу від 28.04.06 р.

07.09.06 р. Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики  було прийнято рішення №0013 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, яким за недотримання встановлених законом вимог щодо змісту реклами, а також замовлення реклами, забороненої законом, а саме замовлення та розповсюдження реклами на російській мові про продаж неіснуючих квартир у відповідності до вимог п.4 ст.27 Закону України “Про рекламу” накладено на ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” штраф у розмірі  7000 грн. та зобов’язано останнього  у 10-денний термін з дня отримання рішення сплатити у встановленому порядку  штраф у зазначеному розмірі до державного бюджету України.

Однак, відповідачем не було сплачено штраф у встановленому порядку, що стало підставою для Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики звернутися до господарського суду з даним позовом.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про правомірність заявлених позивачем позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.8, 11 ст.1 Закону України “Про рекламу” від 03.07.1996 р. №270/96-ВР реклама - інформація про  особу  чи  товар,  розповсюджена  в будь-якій  формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. Рекламодавець -  особа,  яка  є  замовником  реклами  для  її виробництва та/або розповсюдження.

ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП”  є рекламодавцем, а замовлена ним та подалі розповсюджена інформація на зовнішніх рекламних конструкціях, а також друкована продукція (буклети), що містить інформацію про продаж неіснуючих квартир, є рекламою в розумінні п.8 ст.1 Закону України “Про рекламу”.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 7 Закону України „Про рекламу” основними принципами реклами є: законність, точність, достовірність, використання форм та засобів, які не завдають споживачеві реклами шкоди.  Реклама не повинна підривати довіру суспільства до реклами та повинна відповідати принципам добросовісної конкуренції.

Вищевказаним  актом №0448 від 25.11.05 р.  було зафіксовано недодержання   ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” встановлених законом вимог щодо змісту реклами, а саме  зазначення інформації про продаж неіснуючих квартир, що не відповідає основним  принципам точності   та достовірності реклами, встановленим ст.7 Закону України „Про рекламу”.

Статтею 10 Закону України „Про рекламу” визначено, що недобросовісна реклама забороняється.  Відповідальність за недобросовісну рекламу несе винна особа. Рішення щодо визнання реклами недобросовісною приймають органи державної влади, визначені у статті 26 цього Закону.

Крім того, як вбачається із акту перевірки №0448 від 25.11.05 р.,  наданих в матеріалах справи актів фотофіксації від 17.01.07 р., від 22.01.06 р., від 23.01.06 р. та від 02.02.06 р., які містять зображення трьох фізичних осіб та 16-поверхового будинку, а також копії буклету, на якому також є зображення 16-поверхового будинку, та наведені його характеристики, текст в буклеті та зовнішній рекламній конструкції викладений виключно на російській мові.

Частиною 1 ст.6 Закону України “Про рекламу” визначено, що  застосування   мови  у  рекламі  здійснюється  відповідно  до чинного законодавства України про мови.

Згідно ст.36 Закону України „Про мови в Українській РСР„ №8312-11 від 28.10.1989 р. тексти офіційних оголошень, повідомлень, плакатів, афіш, реклами та ін. виконуються українською мовою. Поряд з текстом, викладеним українською мовою, може бути вміщено його переклад іншою мовою.

Звідси, розповсюдження  відповідачем реклами російською мовою є порушенням наведених норм законодавства.

Посилання відповідача на Закон України „Про друковані засоби масової інформації в України” в розрізі правомірності, на його думку, викладення реклами  на російській мові в ЗМІ, якщо при реєстрації мовою його видання вказана російська мова, є безпідставним, оскільки, по-перше, вищенаведені порушення відповідача були встановлені Головним Одеським обласним управлінням у справах захисту прав споживачів при перевірці рекламної продукції, яка не розміщена в засобах масової інформації, та, по-друге,  якщо у відношенні ЗМІ законодавство України передбачає альтернативу у виборі мови їх видання, у відношенні тексту реклами законом встановлено українську мову, при цьому поряд з текстом, викладеним українською мовою, може бути вміщено його переклад іншою мовою, що не суперечить пп. „с” п.1 ст.13 Європейської хартії регіональних мов і меншин, яку Україна ратифікувала  відповідно до Закону України №802-ІV від 15.05.03 р.

Актом перевірки №0448 від 25.11.05 р.  також зафіксовано розповсюдження  рекламної інформації  ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” без посилання на дату  видачі ліцензії, що є порушенням вимог Закону України “Про рекламу”.

Відповідно до  ч.4 ст.8 Закону України „Про рекламу”  реклама видів діяльності,  які відповідно до законодавства потребують  спеціального  дозволу,   ліцензії,  повинна   містити посилання на номер спеціального дозволу,  ліцензії, дату їх видачі та найменування органу, який видав спеціальний дозвіл, ліцензію.

З огляду на те, що в рекламній продукції, яка поширювалась відповідачем, а саме на зовнішніх рекламних конструкціях та в буклетах була зазначена інформація в якості реклами будівництва житлового будинку, на здійснення чого необхідно отримання ліцензії відповідно до п.30 ч.1 ст.9 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, Головним Одеським управлінням у справах захисту прав споживачів при здійсненні перевірки було правомірно зазначено про наявність даного порушення, а саме  відсутність відомостей щодо дати видачі ліцензії, звідси посилання відповідача на те, що зазначений в його статуті вид діяльності не потребує отримання ліцензії, є недоречним, оскільки Законом України „Про рекламу” така вимога висувається у відношенні виду діяльності, який рекламується.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 26 Закону України „Про рекламу” на вимогу органів виконавчої влади, на які покладено контроль за дотриманням законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов'язані надавати документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю. Органи державної влади зобов'язані повідомляти рекламодавців,  виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними законодавства про рекламу не пізніш як за три дні до такого розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день. Рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами під час розгляду питання про порушення цього Закону мають право: бути присутніми на засіданні органу державної влади під час розгляду питання про порушення ними цього Закону; подавати необхідні документи, давати пояснення; отримувати копію протоколу засідання та рішення органу державної влади, прийнятого щодо них; оскаржувати дії чи бездіяльність виконавчого органу контролю та його посадових осіб до суду.

Відповідальність за порушення  законодавства  про  рекламу несуть: рекламодавці, винні: у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами; у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно.           Спеціально  уповноважений  центральний  орган  виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи в   Автономній   Республіці   Крим,   областях,  містах  Києві  та Севастополі за поданням  органів  державної  влади,  зазначених  у статті  26 цього Закону,  або самостійно у випадках,  передбачених цією статтею,  крім тих,  які віднесено  виключно  до  компетенції Антимонопольного    комітету    України    та    які   регулюються законодавством  з  питань  авторського  права  та  суміжних  прав, накладають  штрафи  у  порядку,  встановленому Кабінетом Міністрів України, на: рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини другої   цієї   статті,   -   у   розмірі   п'ятикратної  вартості розповсюдженої реклами. Вартість розповсюдженої реклами  визначається  виходячи  з договірної  (контрактної)  вартості  без  урахування суми внесених (нарахованих)  податків,  зборів  (обов'язкових   платежів),   які встановлені   Законом  України    "Про    систему  оподаткування" (пп.пп. 4, 5 п.1 ч.2, п.1 ч.4, ч.5 ст.27 Закону України „Про рекламу”).

З огляду на наявні в матеріалах справи розрахунок штрафних санкцій згідно ст.27 Закону України “Про рекламу”, що є додатком до акту перевірки, загальна сума штрафних санкцій була визначена позивачем на підставі листа Бюро естетики міського середовища та зовнішньої реклами від 20.03.06 р. за №339/8,  Договору №311 на тимчасове  користування місцями для розташування спеціальних конструкцій  від 01.07.05 р., укладеного  між ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” та Бюро естетики міського середовища та зовнішньої реклами, а також бухгалтерського розрахунку, що є додатком до цього договору, яким визначено розмір щомісячної оплати за розміщення навісної спеціальної конструкції  в сумі 350 грн. (без урахування ПДВ). З пояснень представника позивача вбачається, що розмір штрафу розраховувався з огляду на період  розміщення реклами з порушеннями вимог закону, а саме протягом 4-х місяців, у зв’язку з чим відповідно до ч.4 ст. 27 Закону України „Про рекламу”, сума штрафу складає 7000 грн. (  350грн.х4х5).

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що відповідачем, як рекламодавцем розповсюджено рекламу на зовнішніх рекламних конструкціях, а також у вигляді листівок з недодержанням вимог ч.1 ст.6, ст.7, 8 Закону України “Про рекламу”, суд вважає правомірним прийняття Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики рішення №0013 від 07.09.06 р. про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу  штрафу в розмірі  7000 грн.

Вищевказане рішення було одержане відповідачем 27.09.06 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення за №7949-2-11/12, однак протягом 10 днів не було виконано останнім у визначеному порядку та не оскаржено у встановленому законом порядку, оскільки наявні в матеріалах справи листи ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” від 30.12.05р. за вих.№3, від 30.01.06 р. за вих.№7, від 05.04.06 р. за вих.№12, від 23.06.06 р. за вих.№17, від 27.07.06 р. за вих.№22 та заперечення на акт від 05.12.05 р. за вих.№32, адресовані  начальнику Головного Одеського управління у справах захисту прав споживачів, в яких відповідач надає свої заперечення стосовно правомірності проведення перевірки,  виявлених у відношенні нього порушень та застосування штрафних санкцій, не є доказом оскарження даного рішення в установленому законом порядку, у зв’язку з чим, суд вважає правомірними заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь держави штрафу в сумі 7000  грн. відповідно до чинного рішення №0013 від 07.09.06 р., що є підставою для їх задоволення в повному обсязі.

Посилання відповідача на ст.10 Указу Президента України від 23.07.1998 р. №817/98 „Про деякі заходи з дерегулюванння  підприємницької діяльності” в обґрунтування неправомірності проведення перевірки, до уваги суду не приймається, з огляду на те, що перевірка ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” стосовно додержання законодавства про рекламу проводилась на вимогу заступника прокурора Одеської області, яка була зумовлена надходженням до прокуратури Одеської області скарги від споживача.

Відповідно до ч.1 ст. 8, п.3 ч.1 ст.20 Закону України „Про прокуратуру” від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ вимоги прокурора, які відповідають чинному законодавству, є обов’язковими для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та громадян і виконуються невідкладно або у передбачені законом чи визначені прокурором строки. При здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має  право, зокрема, вимагати від керівників та колегіальних органів проведення перевірок...

Таким чином, суд вважає, що Головне Одеське управління у справах захисту прав споживачів  при проведенні перевірки діяло на підставі обов’язкової  до виконання вимоги заступника прокурора Одеської області та в межах своєї компетенції контролю за дотриманням рекламодавцями, виробниками та розповсюджувачами реклами вимог законодавства про рекламу в сфері захисту прав споживачів.

Заперечення відповідача про  відсутність в розповсюдженій ним рекламній продукції недостовірної інформації, спростовуються з огляду на наявні в матеріалах справи фотокопії зовнішніх рекламних конструкцій, на яких зображено 16-ти поверховий будинок, якого на момент розміщення цих конструкцій ще не існувало, без будь-якого зауваження про це, що порушує вимогу ст.7 Закону України „Про рекламу” стосовно точності реклами.

Що ж стосується достовірності інформації викладеної в друкованій рекламній продукції (буклетах), на чому полягає відповідач, твердження останнього не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема в ІV кварталі 2005 р. право власності на  земельну ділянку, на якій планувалось будівництво 16-типоверхового будинку знаходилось на розгляді в суді, рішення про надання дозволу ТОВ „ІНКОР-БУД” на проектування та будівництво 16-поверхового будинку з мансардою за адресою: м. Одеса, пров. Північний,6 було прийнято Виконкомом Одеської міської ради лише 17.03.06 р., державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, пров. Північний,6 було видано ТОВ „ІНКОР-БУД” 20.03.06 р., тобто зазначаючи в буклеті терміни будівництва, а саме початок будівництва з ІV кварталу 2004 р. та закінчення будівництва в ІІ кварталі 2006 р. відповідач свідомо зазначив недостовірну інформацію, оскільки на момент розповсюдження цієї рекламної інформації, у ТОВ „ІНКОР-БУД” ще не було в повному об’ємі проектно-дозвільної документації, яка дає право на початок будівництва житлового будинку.

Згідно ч. 1 ст.69 КАСУ доказами   в   адміністративному  судочинстві  є  будь-які фактичні дані,  на підставі  яких  суд  встановлює  наявність  або відсутність обставин,  що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі,  та інші обставини,  що мають значення для правильного вирішення справи.  Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін,  третіх  осіб  та  їхніх  представників, показань   свідків,   письмових   і   речових  доказів,  висновків експертів.

Частиною 1 ст. 71 КАСУ передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 КАСУ суд  оцінює  докази,  які є у справі,  за своїм внутрішнім переконанням,  що ґрунтується на їх  безпосередньому,  всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає  заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь держави штрафу в сумі 7000 грн. обґрунтованими та правомірними, що є підставою для їх задоволення.

Згідно ч.4 ст. 94 КАС України  понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з  відповідача.

Керуючись ст.ст. 94, 161-164 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

1.          Задовольнити позов повністю.

2.          Стягнути з ТОВ „Юридична компанія „ІНКОР-ДЕВЕЛОП” (65020, м. Одеса, вул. Пастера, 64, ) 7000  (сім тисяч) грн.  штрафу на користь державного бюджету України, код платежу 23030300, банк УДК в Одеській області, на р/р 0008, МФО 828011, отримувач ВДК у м. Одеса у Приморському районі, .

Постанова може бути оскаржена в порядку ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної  сили у порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                 Малярчук І.А.