ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.09.07 р.                                                                               Справа № 44/273

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Укрспецтех” (представник Шлімілі І.П., довіреність 07-07/01 від 16.07.07 року), до приватного підприємства „Сервіс Супер Плюс” (представник до судового засідання не з’явився) про:

ь          стягнення реальних збитків у розмірі 36’000 грн.;

ь          стягнення упущеної вигоди у розмірі 42’000 грн.;

ь          стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов’язання щодо передачі предмету оренди в сумі 19’400 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Компанія Укрспецтех” (далі – Товариство) звернулася до суду з позовом до приватного підприємства „Сервіс Супер Плюс” (далі – Підприємство) про стягнення реальних збитків 36’000 грн., завданих невиконанням відповідачем умов договору оренди об’єктів від 29.03.07 року № 29/03-01 (далі – Договір) в частині передачі наймачеві предмету оренди, а також про стягнення упущеної вигоди 42’000 грн. та передбаченої Договором пені 19’400 грн.

Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на нормах статей 765-767 ЦК України, зокрема, позивач зазначив, що предмет оренди за Договором є непридатним для договірного використання та не був вчасно переданий позивачеві, що потягло втрату майбутніх прибутків Товариства. Позивач додатково висунув клопотання щодо арешту в якості забезпечення позову предмету оренди.

Представник позивача в судових засіданнях підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання жодного разу не з’явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання, відзиву на позовні вимоги не надав.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки окремі ненадані суду сторонами матеріали не можуть істотно вплинути на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, а надання відзиву взагалі є правом, а не обов’язком відповідача.

Вислухавши в судовому засіданні представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки наймача Товариства та наймодавця Підприємства, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм статей 759-786 ЦК України.

Таким чином, в силу статті 759 ЦК України, а також розділу 1 Договору Підприємство зобов’язалося надати, а Товариство – прийняти у строкове платне користування наступні об’єкти, розташовані в місті Донецьку по вулиці Купріна 117а та 119б:

1.майданчик, вкритий ФЕМ плиткою площею 1’320 м2;

2.майданчик, вкритий ФЕМ плиткою, під навісом, площею 354 м2;

3.торгівельна точка з твердим покриттям для торгівлі автомобілями площею 1’500 м2;

4.територія, що використовується спільно для проїзду автомобілів вздовж складу площею 600 м2.

Призначенням предмету оренди згідно пункту 2.1 Договору є розташування легкового та вантажного транспорту для пропонування до продажу фізичним та юридичним особам.

В силу розділу 3 Договору та приписів 765 ЦК України, на наймодавцеві Підприємстві лежить цивільний обов’язок передати предмет оренди Товариству шляхом підписання двостороннього акту приймання-передачі у досить стислі строки, зокрема:

·          майданчик, вкритий ФЕМ плиткою площею 1’320 м2 – протягом 2-х календарних днів;

·          майданчик, вкритий ФЕМ плиткою, під навісом, площею 354 м2 – протягом 4-х календарних днів;

·          торгівельна точка з твердим покриттям для торгівлі автомобілями площею 1’500 м2 – не пізніше 7-ми календарних днів з моменту зарахування попередньої оплати за три місяці вперед (36’000 грн.).

Згідно платіжного доручення № 86 від 30.03.07 року, позивач сплатив попередню оплату за три місяці за Договором в сумі 36’000 грн. Заперечень відповідача щодо належності виконання позивачем зобов’язань за Договором – суду не надходило.

Таким чином, за висновком суду право вимоги виконання Підприємством зобов’язання щодо передачі предмету оренди шляхом підписання акту приймання-передачі за Договором (згідно пункту 1.2 Договору та статей 530 і 765 ЦК України), настало:

·          по майданчику, вкритому ФЕМ плиткою площею 1’320 м2 – 01.04.07 року;

·          по майданчику, вкритому ФЕМ плиткою, під навісом, площею 354 м2 – 04.04.07 року;

·          по торгівельній точці з твердим покриттям для торгівлі автомобілями площею 1’500 м2 – 07.04.07 року.

Наразі, жодні докази передачі предмету оренди наймачеві Товариству – в матеріалах справи відсутні, окрім того, згідно наданих суду матеріалів (протокол комісійного огляду об’єкту від 05.04.07 року, фотографії, листування) предмет оренди не приданий для розміщення автомобілів, тобто наймодавець також знехтував передбаченим статтею 767 ЦК України обов’язком щодо приведення предмету оренди у належний для використання за умовами Договору стан.

Таким чином, зобов’язання Підприємства перед позивачем з передачі предмету оренди у належному стані на момент розгляду справи судом – виконане не було, на порушення норм статей 525 та 526 ЦК України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Позивач скористався своїм правом, передбаченим пунктом 2 частини 1 статті 766 ЦК України щодо відмови від Договору та висунення вимог щодо відшкодуванням завданих непередачею предмету оренди збитків. Про означене поза всяким розумним сумнівом свідчить лист-відмова Товариства на адресу Підприємства, доказом надіслання 22.06.07 року та доказом вручення 26.06.07 року якого є поштове повідомлення № 601496.

З огляду на наведене, Договір припинив свою дію з 26.06.07 року, натомість у Товариства виникло право вимагати стягнення збитків.

Згідно частини 1 статті 623 ЦК України  та статті 224 ГК України боржник, який порушив зобов’язання, повинен відшкодувати кредитору у повному обсязі завдані порушенням збитки, включаючи реальні збитки та упущену вигоду. У відповідності зі статтею 225 ГК України до складу збитків включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб’єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною,  яка зазнала збитків, а також неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороною.

Крім того, необхідними умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків за загальними правилами є:

ь          протиправність поведінки особи;

ь          збитки, як результат протиправної поведінки;

ь          причинний зв’язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

ь          вина особи, що заподіяла збитки.

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов’язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

В частині стягнення реальних збитків 36’000 грн., понесених Товариством в якості попередньої оплати за Договором, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки є доведеною вина та протиправність поведінки Підприємства, доведений розмір збитків та встановлено безпосередній причинно-наслідковий зв’язок між порушенням Підприємством умов Договору в частині непередання предмету оренди та втратою грошових коштів, сплачених заздалегідь за нереалізоване право тимчасового користування предметом оренди.

Водночас, позивач не довів суду розміру втраченої вигоди в сумі 42’000 грн., як прибутки Товариства за три місяці передбачуваного користування предметом оренди. Окрім арифметичного розрахунку втраченої вигоди, позивач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував розмір збитків (зокрема, накладні щодо обсягу продажів, дані про зарплатню персоналу та інші витрати тощо), тому у задоволенні вимоги про стягнення упущеної вигоди 42’000 грн. суд має відмовити. До того ж, результати господарської діяльності виходячи зі змісту статті 42 ГК України є змінним та нестабільним показником, які не можуть братися для розрахунку прибутків у майбутньому, оскільки на результати господарської діяльності впливає низка неконтрольованих факторів (зміна кон’юнктури ринку, коливання валютного курсу, зміна чинного законодавства тощо), які об’єктивно не можна планувати наперед.

Пунктом 8.2 Договору визначено, що: „...у разі прострочення передачі Орендареві орендованого об’єкту – Орендодавець має сплатити пеню в розмірі 0,1% від його вартості за кожен день прострочення...”.

Позовні вимоги Товариства в частині стягнення 19’400 грн. пені  пов’язані саме з невиконанням відповідачем зобов’язання щодо передачі предмету оренди. Наразі, суд вважає вимоги щодо стягнення неустойки (пені) у розмірі 19’400 грн. за невиконання зобов’язання з передачі об’єкту оренди протягом 97 днів з 29.03.07 року до 05.07.07 року такими, що суперечать закону, оскільки згідно статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання, а підставою для застосування пені є лише прострочення виконання грошового зобов’язання.

Свобода договору, визначена як загальний принцип цивільного права згідно частини 3 статті 6 та статті 627 ЦК України, не має абсолютного характеру, тобто сторони певним чином обмежені у власній волі щодо визначення умов Договору. Зокрема, норми частини 3 статті 6 ЦК України зазначають, що сторони в Договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо обов’язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту (цебто, якщо відповідна норма ЦК є імперативною).

Норми статті 549 ЦК України, які визначають саме поняття пені, як неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання, є нормами імперативними, тобто такими, які не можуть змінюватися на розсуд учасників цивільних правовідносин.

З огляду на наведене, умови пункту 8.2 Договору, які передбачають стягнення пені за неналежне виконання негрошового зобов’язання, є такими, що прямо суперечать нормі статті 549 ЦК України, яка встановлює юридичне поняття „пеня”, тому суд в порядку пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України за власною ініціативою визнає недійсним з моменту укладення правочину пункт 8.2 Договору в частині того, що „...у разі прострочення передачі Орендареві орендованого об’єкту – Орендодавець має сплатити пеню в розмірі 0,1% від його вартості за кожен день прострочення...”. Правовою підставою зазначеному є приписи частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України – невідповідність Договору в певній його частині нормам статті 549 ЦК України.

Через означене суд відмовляє позивачеві у стягненні з Виконавця пені у розмірі 19’400 грн. – у зв’язку з відсутністю правових підстав для стягнення пені за несвоєчасну передачу предмету оренди.

Таким чином, причиною виникнення спору є протиправне порушення Підприємством умов Договору, які регулюють порядок оплати передачі предмету оренди у визначені строки та у належному стані, а також порушення останнім норм ЦК України, які регулюють загальні умови виконання зобов’язань та правила виконання договорів майнового найму (оренди).

Судові витрати у справі покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Клопотання про накладення арешту на предмет оренди не може бути задоволене судом, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами того, що невжиття таких заходів поставить під загрозу процедуру виконання рішення суду.

На підставі ст.ст.6, 22, 23, 203, 215, 230, 549-551, 627, 759-786 ЦК України, керуючись ст.ст.1, 21, 22, 30, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Визнати недійсним пункт 8.2 договору оренди об’єктів від 29.03.07 року № 29/03-01, в наступній редакції: „...у разі прострочення передачі Орендареві орендованого об’єкту – Орендодавець має сплатити пеню в розмірі 0,1% від його вартості за кожен день прострочення...”.

Частково задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Укрспецтех” до приватного підприємства „Сервіс Супер Плюс” про стягнення реальних збитків у розмірі 36’000 грн. В решті позовних вимог – відмовити.

Стягнути із приватного підприємства „Сервіс Супер Плюс”  на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Укрспецтех” суму збитків 36’000 грн., а також відшкодування сплаченого державного мита 360 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 43,61 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя

Надруковано у 3 примірниках:

1 –позивачу

2 –відповідачу

3 –господарському суду Донецької області