ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16.08.07                                    м. Київ                                     32/693-А

14 год. 05 хв.

За позовом
Малого підприємства «Агентство «Інтермережа»

до
Третя особа
Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва
Відділення державного казначейства у Дніпровському районі м. Києва

про
стягнення 2000 грн.

Суддя
Сташків Р.Б.

Представники:

від позивача:
не з’явився;

від відповідача
від третьої особи
Кирієнко Т.П. (довіреність від 08.11.2006 № 7146/9/10);
Наталич А.А. (довіреність від 29.11.2006 № 05-35/1316).

Розгляд справи здійснюється за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАС України) відповідно до пункту 6 Розділу VІІ цього Кодексу.

СУТЬ СПОРУ:

Мале підприємство «Агентство «Інтермережа» (далі –Підприємство)  звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва (далі –Інспекція) про визнання протиправними дій відповідача щодо залишення письмового звернення (запиту) позивача від 10.05.2005 № 34 без розгляду по суті (без виконання); зобов'язання відповідача розглянути письмове звернення позивача від 10.05.2005 № 34 та надіслання обґрунтованої відповіді на адресу позивача; відшкодування за рахунок бюджету завданої протиправними діями відповідача моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. заподіяної позивачу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Інспекція порушила вимоги Конституції України, Закону України «Про інформацію»від 02.10.1992 № 2657-XII (далі –Закон № 2657) та Закону України «Про звернення громадян»від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі –Закон № 393/96) щодо ненадання Підприємству інформації чим завдала йому моральної шкоди.

Відповідач позов не визнав. Свої заперечення проти позову мотивував тим, що  статтями 19 та 21 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.1990 № 509-XII (далі –Закон № 509) визначені завдання та повноваження податкової міліції, а порядок узгодження сум податкових зобов’язань та оскарження рішень контролюючих органів визначений статтею 5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платниками податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2006 відкрито провадження в адміністративній справі № 32/693-А та призначено попереднє судове засідання на 18.12.2006 (суддя Хрипун О.О.).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2006  справу № 32/693-А призначено до судового розгляду на 24.01.2007.

24.01.2007 судом задоволено заяву про відвід судді Хрипуна О.О., справу передано на вирішення іншому судді.

Розпорядженням в.о. Господарського суду міста Києва від 01.02.2007  справу № 32/693-А доручено прийняти до свого провадження судді Сташківу Р.Б.

Розпорядженням   Заступника   голови   Господарського   суду   міста   Києва   від 03.05.2007 № 14 справу № 32/693-А доручено прийняти до свого провадження судді Шабуніну С.В. у зв'язку з відпусткою судді Сташківа Р.Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2007 справу № 36/693-А прийнято до свого провадження суддею Шабуніним С.В. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.06.2007.

У судове засідання, призначене на 20.06.2007  представник позивача та третьої особи не прибули. Станом на час розгляду справи від позивача до суду надійшла заява Підприємства від 18.06.2007 про відвід судді Шабуніна С.В.

Ухвалою суду від 20.06.2007 (суддя Шабунін С.В.) заяву позивача було задоволено.

Розпорядженням Заступника Голови Господарського суду м. Києва від 25.06.2007 дану справу передано для подальшого розгляду судді Сташківу Р.Б.

Ухвалою суду від 02.07.2007 справу № 32/693-А прийнято до свого провадження суддею Сташківим Р.Б.

У судових засіданнях 02.07.2007 та 31.07.2007 оголошувалась перерва до 31.07.2007 та 16.08.2007, відповідно.

15.08.2007 Підприємство подало до суду заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої Підприємство просить визнати протиправною бездіяльність Інспекції щодо ненадання роз’яснення порядку оскарження рішення про залишення Інспекцією без виконання вимог, зазначених у зверненні Підприємства від 10.05.2005, а  решту позовних вимог залишити без змін.

15.08.2007 Підприємство подало до суду клопотання, відповідно до якого просить розглянути дану справу за відсутністю представника Підприємства.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.05.2005 Підприємство звернулось до Інспекції з листом № 34 щодо надання письмових роз’яснень, зокрема, з приводу того, чи керівництво Інспекції  має свою власну позицію, що всупереч офіційній позиції керівництва ДПА України співпадає з позицією заступника начальника ГВПМ ДПІ Несміяна В.В.

Про отримання вищевказаного листа Інспекцією свідчить наявне у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення 11.05.2005 та вхідний № 58/10 від 13.05.2005.

18.05.2005 Інспекція листом № 58/10вх/26-4/37 повідомила Підприємство про те, що вона повертає Підприємству лист від 10.05.2005 № 34  без виконання.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти  індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до  органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення  і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно із статтею 5 Закону № 2657 основними принципами  інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свобода її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та  зберігання інформації.

Частиною другої статті 6 Закону № 2657, зокрема визначено, що головним  напрямом і способом державної інформаційної політики є забезпечення доступу громадян до інформації.

Суб'єктами інформаційних відносин є громадяни України, юридичні особи та держава (частина перша статті 7 Закону № 2657).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 393/96 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою  про їх порушення.

Аналіз вищезазначених положень Конституції України, Законів № 2657 та № 393/96-ВР дає підстави для висновку про те, що позивач мав право направити письмове звернення до відповідача, так як обидві сторони є суб’єктами інформаційних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2657 всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними  своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Статтею 10 Закону № 2657, зокрема визначено, що право на інформацію забезпечується обов'язком органів державної влади, а також органів місцевого і регіонального самоврядування інформувати про свою діяльність  та прийняті рішення.

Частиною третьою статті 14 Закону № 2657 встановлено, що Використання інформації - це задоволення інформаційних потреб громадян, юридичних осіб і держави.

Інформація державних органів та органів місцевого і регіонального самоврядування - це офіційна документована інформація, яка створюється в процесі поточної діяльності законодавчої, виконавчої та судової  влади,  органів місцевого і регіонального самоврядування (частина перша статті 21 Закону № 2657).

Доступ до відкритої інформації забезпечується шляхом безпосереднього її надання заінтересованим громадянам, державним органам та юридичним особам (абзац четвертий частини першої статті 29 Закону № 2657).

Обмеження права на одержання відкритої інформації забороняється законом (частина третя статті 29  Закону № 2657).

Під запитом щодо надання письмової  або  усної  інформації  у цьому Законі розуміється звернення з вимогою надати  письмову  або усну інформацію про діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади України, їх посадових осіб з окремих питань (частина третя статті 32  Закону № 2657).

Згідно з абзацом п’ятим статті 43 Закону № 2657 кожний учасник інформаційних відносин для  забезпечення його прав, свобод і законних інтересів  має  право  на  одержання інформації про те, що стосується його особисто.

Частиною першої статті 7 Закону № 393/96 встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у  встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств,  установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань  громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв  (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати  їх,  перевіряти  викладені  в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх  виконання, повідомляти  громадян  про наслідки розгляду заяв (клопотань) (частина перша статті 15 Закону № 393/96).

Звернення розглядаються і  вирішуються у термін не більше одного  місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо  в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється  особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів (частина перша статті 20 Закону № 393/96).

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 1 Закон № 509 державна податкова адміністрація України залежно від кількості платників податків та інших місцевих умов  може утворювати міжрайонні (на два і більше районів), об'єднані (на місто і район) державні податкові інспекції та у їх складі відповідні підрозділи податкової міліції.

Аналіз вищезазначених положень Законів № 2657, № 393/96 та № 509 дає підстави для висновку про те, що позивач одержав від відповідача письмову інформацію (відповідь) у строки встановлені чинним законодавством України.

Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та  законами України.

Згідно із частиною четвертою статті 15 Закону № 393/96 рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у  заяві  (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Частиною першою статті 19 Закону № 393/96, зокрема визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм  власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх  керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених  прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень та письмово повідомляти  громадянина  про  результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Статтею 3 Закону № 509 встановлено, що органи державної податкової служби України у своїй діяльності керуються   Конституцією України, законами України, іншими  нормативно-правовими  актами  органів  державної влади, а також рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань оподаткування, виданими  у  межах  їх повноважень.

Аналіз вищезазначених положень Конституції України, Законів № 393/96 та № 509 дає підстави для висновку про те, що відповідач не надав позивачу вичерпної та обґрунтованої відповіді на його запит щодо роз’яснення порядку оскарження рішення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України встановлено, що  моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової  репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних  інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Частиною другою статті 20 ГК України, зокрема встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання повністю  або  частково  недійсними  актів  органів державної  влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання  або споживачів; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; відшкодування збитків та іншими способами, передбаченими законом.

Аналіз вищезазначених положень Конституції України та Кодексів дає підстави для висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоді, але у судовому засіданні позивач не обґрунтував та не довів своє право на відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимогу у частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оскільки позов задоволено частково, то судові витрати підлягають розподіленню між сторонами пропорційно.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 23, 71, 86, 94, 98, 158-163, 167, пунктом 6 Розділу VІІ КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва щодо ненадання роз’яснення порядку оскарження рішення при залишенні  Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі м. Києва без виконання, вимог зазначених у зверненні Малого підприємства «Агентство «Інтермережа»від 10.05.2005 № 34.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь  Малого підприємства «Агентство «Інтермережа»1 (одну) грн. 70 коп. судового збору.

Постанова відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, шляхом подання через Господарський суд міста Києва заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
Сташків Р.Б.