ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.07.2007                                                             Справа  № 8/229(7-НР)

За позовом Комунального підприємства Виробниче управління водопровідно-каналізаціного господарства, м. Ужгород

до відповідача Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород

про визнання недійсним рішення.

Суддя      І.В. Івашкович

Представники:

від позивача: Феделещак М.М. - заступник директора, довіреність №702 від 29.12.2006

від позивача: Сочка В.Ю. –начальник другого відділу досліджень і розслідувань територіального відділення, довіреність №04-15/600 від 17.05.2007

СУТЬ СПОРУ: Комунальне підприємство „Виробниче управління водопровідно-каналізаціного господарства, м. Ужгород” звернулось з позовом до Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород про визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.06.2005р. №23 у справі № 04-18/2005.

Оспорюючи наведений в оскаржуваному рішенні висновок про наявність в діях КП „Виробниче управління водопровідно-каналізаціного господарства,        м. Ужгорода” (Ужгородського водоканалу) порушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 13, п. 2 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції”, що полягають у включенні до договорів про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення умови про припинення надання послуг у разі прострочення оплати понад 2 місяці, замість визначеного нормативно-правовими актами („Правилами надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення”) (Правила 1) терміну не менше трьох місяців,

позивач зазначає, що при прийнятті спірного вирішення ігнорувались вимоги Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України (Правила 2), що передбачають право підприємства припиняти надання послуг через 2 тижні після прострочення оплати.

Не погоджуючись із висновком про те, що Ужгородський водоканал допустив вищевказане порушення, як виконавець послуг централізованого водопостачання та водовідведення, позивач стверджує, що до відносин водоканалу з абонентами –громадянами слід застосовувати і положення Правил 2, як це прямо передбачено п.п. 11.8, 12.1 –12.3 цих Правил.

Окрім того, посилаючись на норми Правил 1, що розмежовують поняття споживача, виконавця і виробника послуг, позивач стверджує про свій статус, як виробника послуг, оскільки це визначено п.3 чинного рішення виконкому Ужгородської міськради №91 від 24.06.1998 р. „Про зміни порядку розрахунків за комунальні послуги” із змінами і доповненнями, внесеними рішенням виконкому Ужгородської міськради №202 від 04.11.1998р.

Позивач вказує і на такий критерій розмежування поняття виконавця та виробника послуг, як виконання функцій з обслуговування відповідної внутрішньобудинкової та квартирної системи, які згідно з п.7 Правил 1 покладено на виконавця. Разом з тим, згідно з п.15 Правил 2 водоканал обслуговує лише ті водопровідні й каналізаційні мережі, споруди і обладнання, які перебувають у нього на балансі, а отже, під визначення виконавця послуг водоканал на підпадає. Окрім того, звертає увагу, що органи місцевої влади виконавцем послуг в розумінні Правил 1 визначили житлово-експлуатаційні організації, оскільки при встановленні квартирної плати включили до її складу вартість послуг по обслуговуванню внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення.

Не погоджуючись із висновком в оскаржуваному рішенні про стягнення Ужгородським водоканалом економічно необґрунтованої плати із споживачів –бюджетних установ, оскільки розрахунок такої плати встановлено згідно затвердженого бюджетного фінансування, нарахуванням плати здійснено за нормами водоспоживання, що не відповідають вимогам нормативно-правових документів,

позивач наголошує, що нарахування плати бюджетним установам та загальні обсяги їх відповідальності за укладеними договорами на водопостачання та водовідведення обмежені вимогами бюджетного законодавства, а саме, п. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України, ст. 54 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік”, тобто, обсягами відповідних бюджетних призначень на відповідний бюджетний рік.

Позивач вважає невірним наведений у спірному рішенні висновок про те, що в таких випадках розрахунок плати має здійснюватись на підставі норм водоспоживання, передбачених БНІП 02.04.01-85, стверджуючи, що ці норми при розрахунку плати за послуги з водопостачання та водовідведення не можуть бути застосовані.

Позивач наголошує, що у відповідних укладених із споживачами-бюджетними установами договорах (які були предметом перевірки) є умови про те, що в окремих випадках розрахунок витрат води абонентам, що не мають вимірювальних приладів, за узгодженням з водоканалом виконується згідно з нормами водоспоживання. Згідно з положеннями п. 11.3 Правил 2 норми водоспоживання, які підлягають застосуванню в окремих випадках щодо абонентів, які не мають вимірювальних приладів, затверджуються місцевими органами державної виконавчої влади, які для м. Ужгорода відсутні.

Окрім того, позивач наголошує на тому, що визнаючи таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів нарахування плати споживачам-бюджетним установам в межах обсягів бюджетного фінансування, відповідачем, разом з тим, не зроблено висновку про те, який саме розмір плати має зазначатись у відповідних рахунках, що не дає можливості усунути порушення.

Заперечуючи проти викладеного в оскаржуваному рішенні висновку про наявність в діях Ужгородського водоканалу порушення у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку шляхом застосування різних умов до рівнозначних угод з суб’єктами господарювання, а саме, встановлення та застосування в договорах від 01.02.2004 №29 із обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та від 15.03.2004 №42 із Закарпатським обласним кардіологічним диспансером, умов щодо оплати послуг згідно бюджетного призначення, а в іншому випадку –за нормами водопостачання (БНІП),

позивач зазначає, що договір з обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС укладено на підставі поданої ним заявки-розрахунку обсягу потреби води. Договором передбачено обов’язок абонента встановити водомір, а також умову про можливість фактичного водоспоживання на суму, відмінну від 3651,60грн., що складає обсяги бюджетного призначення, якими обмежено загальний обсяг відповідальності за невиконання абонентом зобов’язань за договором.

Позивач наголошує, що, так само, за договором №42 від 15.03.2004, укладеним з Закарпатським обласним кардіологічним диспансером, затвердженими для цього абонента обсягами відповідних бюджетних призначень обмежено його відповідальність за договором. Такі умови договору залишились незмінними після встановлення абонентом водоміра та виставлення йому рахунків за фактично отримані послуги згідно з показами водоміра.

Посилаючись на вищенаведені та інші вказані у позовній заяві мотиви, позивач просить визнати рішення Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.06.2005р. №23 у справі № 04-18/2005 недійсним.

Дана справа двічі розглядалася по суті у господарському суді Закарпатської області.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.04.2007р. по справі №8/229 (7-НР), винесеною за результатами повторного перегляду даної справи в касаційному порядку, скасовано рішення господарського суду Закарпатської області від 04.08.2006 та постанову Львівського апеляційного суду від 17.01.2007, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області.

У вищевказаній постанові ВГСУ містяться вказівки про необхідність з'ясування наявності або відсутності в укладених із споживачами угодах різних умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку; необхідність з'ясування обставин, пов'язаних з належністю підприємства позивача до числа виробників чи виконавців послуг з централізованого водопостачання та водовідведення; необхідність перевірки обставин наявності постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2005 зі справи №3-7987/05, якою на думку територіального відділення АМК (відповідача по справі) підтверджено обставини, покладені в основу оспорюваного рішення.

В процесі нового судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги повністю підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві мотиви.

Додатково подав на вимогу суду письмову заяву №321 від 15.05.2007 з обґрунтуванням позовних вимог, в тому числі, враховуючи вказівки постанови ВГСУ від 03.04.2007. У вказаних обґрунтуваннях позивач посилається на підстави вимог, які наведені у позовній заяві, а також з приводу постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2005 зазначає, що така справа розглядалась без участі керівника КП „Водоканал м. Ужгорода”, постановою по даній справі звільнено керівника підприємства від адміністративної відповідальності через малозначимість вчиненого адміністративного порушення, а вказана постанова згідно ст. 35 ГПК України не може вважатись як така, якою встановлено факти, що не потребують свого доведення при розгляді іншої справи, оскільки не є ані рішенням суду з цивільної чи господарської справи, ані вироком суду по кримінальній справі.

У додаткових обґрунтуваннях позовних вимог, наведених у заяві №395 від 11.06.2007, позивач додатково вказує на такі підстави позовних вимог, як неправильна кваліфікація порушення, про яке зазначається в оспорюваному рішенні, оскільки всі вказані у рішенні дії підпадають під ознаки одного порушення –зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку (ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції”). У зв'язку з цим позивач вважає неправомірним застосування двох штрафів. Окрім того, посилаючись на зміни, внесені до Закону України „Про захист економічної конкуренції”, що були опубліковані 24.06.2005, тобто до прийняття оскаржуваного рішення, позивач наголошує, що ведення розслідування та прийняття рішення по справі має бути пов’язано із дослідженням впливу протиправних дії на умови конкуренції на ринку, і у випадку коли такий відчутний вплив відсутній, у розгляді справи має бути відмовлено.

Позивач стверджує, що в даному випадку питання впливу дій, що інкримінуються позивачу, на умови конкуренції на ринку не досліджувались.

Представник відповідача заявив про заперечення проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на мотиви заперечень, що викладені у наявних в матеріалах справи письмових заявах відповідача.

Заявою №04-13/797 від 01.06.2007 подано додаткові обґрунтування заперечень, які наводяться з урахуванням вказівок постанови ВГСУ від 03.04.2007р.

Зокрема, стосовно статусу підприємства позивача, як виробника чи виконавця послуг з водопостачання та водовідведення, відповідач, посилаючись на положення абз. 5, 6, 10 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про житлово-комунальні послуги”, Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, а також положення розділу ІІ Статуту КП „Водоканал м. Ужгорода”, стверджує, що відповідно до основних видів діяльності КП „Водоканал м. Ужгорода” є виробником та виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення, оскільки безпосередньо виробляє та за прямими договорами надає споживачам послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, отримує за них плату.

Посилаючись на угоди, укладені КП „Водоканал м. Ужгорода” із споживачами-бюджетними установами, відповідач вказує на порушення позивачем законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним становищем шляхом встановлення таких цін та умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку. Про наявність такого порушення відповідач стверджує  з огляду на те, що умовами договорів з бюджетними установами, які не мають приладів обліку, всупереч нормативно-правовим вимогам, передбачено обов’язок споживача проводити розрахунки не виходячи з фактичного водоспоживання, а згідно бюджетного фінансування, а також , виходячи з нарахування плати по нормам водопостачання, які не відповідають нормативно-правовим вимогам. В таких випадках має місце стягнення економічно необґрунтованої плати, що є порушенням, яке передбачено п. 1 ч.2 ст. 13, п. 2 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції”.

Посилаючись на аналіз договорів, укладених КП „Водоканал м. Ужгорода” з бюджетними установами, як суб’єктами господарювання, які знаходяться в однакових умовах господарювання, а саме, з обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та з Закарпатським обласним кардіологічним диспансером, у яких встановлено різні умови придбання товару : в одному випадку – умову про оплату послуг згідно бюджетного фінансування, в іншому –за нормами водопостачання,

відповідач стверджує про наявність порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку шляхом застосування різних умов до рівнозначних угод з суб’єктами господарювання без об’єктивно виправданих причин.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Закарпатським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України проведено перевірку дотримання вимог законодавства про захист економічної конкуренції Комунальним підприємством „Виробничим управлінням водопровідно-каналізаціного господарства міста Ужгорода”. Адміністративною колегією Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийнято рішення №23 від 30.06.2005 р. по справі № 04-18/2005.

За результатами діяльності 2004 р. та 5 місяців 2005 р. КП „Водоканал м. Ужгорода” визнано таким, що займає монопольне становище на ринках централізованого водопостачання та централізованого водовідведення з часткою 100 відсотків в територіальних межах своїх водопровідно-каналізаційних мереж м. Ужгорода, с. Кінчеш, с. Коритняни Ужгородського району.

Вказаним рішенням порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 13, п. 2 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції” у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку шляхом встановлення таких цін та умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку, визнано такі дії КП „Водоканал м. Ужгорода”, як:

-          включення в договори про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення умови про припинення надання послуг у разі прострочення оплати понад 2 місяці, замість передбаченого нормативно-правовими актами (Правилами надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення – Правила 1) строку не менше трьох місяців;

-          встановлення розрахунку за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, згідно затвердженого бюджетного фінансування споживачів, нарахування плати по нормам водоспоживання, які не відповідають вимогам нормативно-правових документів і, відповідно, стягнення економічно необґрунтованої плати.

Порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 13, п. 2 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції” у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку шляхом застосування різних умов до рівнозначних угод з суб’єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об’єктивно виправданих на те причин, визнано дії позивача щодо встановлення та застосування в договорах від 01.02.2004 р. №29 із обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та від 15.03.2004 р. №42 із Закарпатським обласним кардіологічним диспансером на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації різних умов придбання товару, а саме: оплати послуг згідно бюджетного призначення, а в іншому випадку –за нормами водопостачання (БНІП).

За вчинення вищевказаних порушень на позивача накладено штраф у розмірі 2500 грн. за кожне, у загальному розмірі 5000 грн.

Позивача зобов’язано усунути порушення шляхом приведення договорів про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення у відповідність до нормативних документів.

Комунальне підприємство „Виробниче управління водопровідно-каналізаціного господарства, м. Ужгород” (далі –Ужгородський водоканал) є юридичною особою та в частині здійснення господарської діяльності є суб’єктом господарювання в розумінні абзацу 12 ст. 1 Закону України „Про захист економічної конкуренції” та, діючи на ринках, віднесених відповідно до ст. 5 Закону України „Про природні монополії” до сфер діяльності, які знаходяться в стані природної монополії, є суб’єктом природної монополії та займає монопольне становище на ринках централізованого водопостачання та водовідведення в 2003 –2004 р.р. і протягом 5 місяців в 2005р. з часткою 100 відсотків в межах своїх водопровідно-каналізаційних мереж м. Ужгород, с. Кінчеш і с. Коритняни Ужгородського району.

Підприємство не має конкурентів на ринку централізованого водопостачання та водовідведення в межах названих населених пунктів.

Статтею 3 Закону України „Про Антимонопольний комітет України” визначено, що основним завданням АМК України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб’єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України „Про захист економічної конкуренції” державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб’єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюється органами Антимонопольного комітету України.

Статтею 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції” визначено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб’єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, зокрема, обмеження конкурентоспроможності інших суб’єктів господарювання або ущемлення інтересів інших суб’єктів господарювання чи споживачів, які б були неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживання монопольним (домінуючим) становищем є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції відповідно до п. 2 ст. 50 Закону України „Про захист економічної конкуренції”.

У контексті вищенаведених правових норм для кваліфікації дій Ужгородського водоканалу, як зловживання монопольним становищем, необхідною умовою є наявність ознак неправомірності в укладених із споживачами (населенням, бюджетними установами) договорах, які були предметом проведеної Закарпатським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України спірної перевірки, а також можливість настання відповідних негативних наслідків для інших суб’єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що включення підприємством позивача до договорів, укладених з населенням (мешканцями багатоквартирних будинків), умови щодо припинення наданих послуг з водопостачання та водовідведення у разі прострочення оплати понад 2 місяців, не може бути кваліфіковано як порушення у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Так, чинними на момент прийняття спірного рішення та  в межах періоду, за який здійснено перевірку діяльності КП „Водоканал м. Ужгорода” (2004 р. 5 місяців 2005 р.) Правилами надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення (затв. постановою КМУ від 30.12.1997р. №1497) (далі –Правила  1), передбачалось право виконавця послуг припиняти надання послуг споживачу у разі неоплати понад три місяці або понад термін, встановлений договором (але не менше як три місяці).

Вказані Правила  1 розмежовують поняття виконавця та виробника послуг, зокрема, з централізованого водопостачання та водовідведення.

Виходячи з наведеного у Правилах 1 визначення термінів „виконавця” та „виробника” послуг, а отже приймаючи до уваги той факт, що рішенням виконкому Ужгородської міськради №91 від 24.06.1998р. (із змінами, винесеними рішенням виконкому Ужгородської міськради №202 від 04.11.1998р.) для населення встановлено розмір плати за послуги, надані управлінням водопровідно-каналізаційного господарства, як виробником послуг,

суд приходить до висновку, що КП „Водоканал м. Ужгород” на території своєї діяльності з водопостачання та водовідведення має статус виробника послуг.

При цьому слід врахувати і ті обставини, що КП „Водоканал м. Ужгорода” у своїй діяльності не здійснює технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових (квартирних) систем водопостачання та водовідведення і, відповідно, не отримує за це плату, яка згідно із затвердженим Ужгородським міськвиконкомом тарифами підлягає внесенню житлово-експлуатаційним організаціям.

Таким чином, КП „Водоканал м. Ужгород” є виробником послуг з водопостачання та водовідведення, а його діяльність по наданню послуг з водопостачання та водовідведення, зокрема, безпосередньо громадянам, на які відкрито особовий рахунок і які перебувають з водоканалом у договірних відносинах, на час прийняття спірного рішення підпадала під регламентацію норм Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України (затв. наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству №65 від 01.07.1994 р., зареєстр. в Мінюсті України за №165/374 від 22.07.1994 р.) (далі –Правила 2). Нормами п. 13.3 Правил 2 передбачено, зокрема, право водоканалу завчасно попередивши абонента, припинити подачу води у разі несвоєчасного внесення плати по закінченні двох тижнів від моменту отримання платіжного документа.

Таким чином, умови укладених з населенням договорів стосовно права водоканалу припинити надання послуг у разі прострочення сплати понад 2 місяці, не можна вважати протиправними, та, у зв'язку з цим, у діях позивача порушення, про яке зазначено в оспорюваному рішення, відсутнє.

Суд визнає неправомірною позицію відповідача стосовно визнання таких дій Ужгородського водоканалу, як встановлення у договорах з бюджетними установами умов про розрахунки за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення згідно бюджетного фінансування та стягнення економічно необґрунтованої плати згідно з розрахунками розміру плати, що не відповідають нормативним вимогам, зловживанням монопольним становищем на ринку шляхом встановлення таких умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Аналіз умов укладених із бюджетними установами договорів на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації, зокрема, тих, про які зазначено в оспорювальному рішенні, показує, що жодний із таких договорів не містить умови про розрахунок плати за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, згідно бюджетного фінансування.

Умовами таких договорів, в межах затвердженого для відповідної бюджетної установи бюджетного фінансування на оплату послуг з водопостачання та водовідведення на бюджетний рік, встановлено лише загальну суму договору, що допускається в силу норм, передбачених ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України. Разом з тим, умовами таких договорів передбачено, що у випадку перевищення суми договору абонент зобов'язується укласти додаткову угоду.

Натомість, умовами договорів з бюджетними установами в частині розрахунків за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення передбачено обов’язок абонента здійснювати оплату за фактично надані послуги відповідно до встановленої системи обліку. Договорами визначено обов’язок абонента встановити водомірний прилад та здійснювати розрахунки за отримані послуги за показниками водоміру.

Слід звернути увагу, що в укладених з бюджетними установами договорах передбачено умову про те, що до встановлення водолічильника нарахування абоненту проводиться за нормами водоспоживання, конкретні кількісні показники яких визначено у договорі. Прикладом таких договорів є договір №14 від 01.01.2005р., укладений з абонентом - Закарпатською обласною бібліотекою для дітей та юнацтва, договір №20 від 05.01.2005р., укладений із абонентом - обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, договір №190 від 01.07.2004р., укладений з абонентом НВК „Престиж”, договір №311 від 01.10.2004р., укладений з абонентом - Ужгородською угорськомовною гімназією, договір №8 від 02.01.2004р., укладений з абонентом - обласною інфекційною лікарнею (копії договорів наявні в матеріалах справи).

Вказаними умовами договорів абонентам-бюджетним установам дозволено тимчасове, до виконання вимог водоканалу про встановлення приладу обліку, водокористування з нарахуванням плати за узгодженими з водоканалом нормами. Таке право водоканалу передбачено п. 12.1             Правил 2, яким, окрім того, встановлено, що при невиконанні абонентом вимог водоканалу, в тому числі, щодо встановлення водолічильників, його водокористування вважається безобліковим, а водоканал має право вжити заходів, передбачених цими Правилами.

При цьому слід звернути увагу на те, що вжиття таких заходів, в тому числі визначення витрат води відповідно до п. 9.6 Правил  2, є правом, а не обов’язком водоканалу. Висновок відповідача про те, що Ужгородський водоканал таким нормативно визначеним правом не скористався з огляду на статус водоспоживачів, як бюджетних установ, не має під собою обґрунтованих та юридично визначених підстав. Окрім того, у справі відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що Ужгородський водоканал  застосовував  за відсутності водолічильника розрахунок витрат згідно з п. 9.6 Правил стосовно інших ( крім бюджетних установ) абонентів.

Таким чином, в умовах договорів з бюджетними установами в частині розрахунків за послуги з водопостачання та водовідведення не вбачається будь-якої невідповідності вимогам нормативно-правових документів та, відповідно, відсутні підстави стверджувати про наявність у діях Ужгородського водоканалу порушення у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку.

Фактичними матеріалами справи спростовується наведений в оспорюваному рішенні висновок про те, що у зв'язку із встановленням в договорах №29 від 01.02.2004 із обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та від 15.03.2004 №42 із Закарпатським обласним кардіологічним диспансером різних умов придбання товару, а саме, оплати послуг згідно бюджетного призначення, а в іншому випадку - за нормами водопостачання, дії Ужгородського водоканалу слід визнати порушенням законодавства про захист економічної конкуренції  у  вигляді  зловживання  монопольним  становищем  на   ринку

шляхом застосування різних умов до рівнозначних угод з суб’єктами господарювання, продавцями чи покупцями без об’єктивного виправданих на те причин.

Аналіз договорів №29 від 01.02.2004 (з обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС) та від 15.03.2004 №42 (із Закарпатським обласним кардіологічним диспансером) показує, що такі договори укладено на ідентичних за своїм змістом умовах, і жоден з них не містить умову про оплату згідно бюджетного призначення.

Натомість, у матеріалах справи знаходиться інший договір, укладений з обласним госпіталем інвалідів війни на учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, а саме, договір №20 від 05.01.2005 р.

Однак, і цей договір не містить умову про оплату послуг згідно бюджетного призначення. Так, у п.3 договору №20 від 05.01.05 передбачено загальну суму договору в межах бюджетного призначення на оплату відповідних послуг з водопостачання та водовідведення на бюджетний рік. Встановлення загальної суми договору - це одна з погоджених сторонами умов, що, як зазначалось вище, допускається в силу ст.ст.627,628 Цивільного кодексу України.

Окрім того, у контексті п.3 спірного рішення №23 від 30.06.2005, слід звернути увагу, що договір №29 від 01.02.2004 р.,слід вважати неукладеним, оскільки такий не підписано з боку КП „Водоканал м. Ужгород” (п.3 ст.639 Цивільного кодексу України).Таким чином, необґрунтованим слід визнати наведений у п.3 спірного рішення висновок,  зроблений з огляду на зміст умов договору №29 від 01.02.2004 р., який сторонами фактично не було укладено.

Констатуючи висновок про відсутність ознак неправомірності в укладених позивачем з відповідними абонентами спірних угодах, суд звертає увагу і на те, що в оспорюваному рішенні відповідача жодним чином не обґрунтовано, які внаслідок встановлених цим рішенням порушень могли б настати негативні наслідки для інших суб’єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими для умов існування значної конкуренції на ринку.

Виходячи з усіх наведених вище обґрунтувань, суд прийшов до висновку про те, що рішення №23 від 30.06.2005 по справі №04-18/2005 Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України в частині визнання дій позивача порушенням у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку та застосування штрафу до Ужгородського водоканалу винесено без наявності обґрунтованих та нормативно визначених підстав, а відповідні пункти 2, 3, 4, 6 рішення слід визнати недійсними.

Вимоги в частині п.1 рішення не підлягають задоволенню, оскільки такі, фактично, не оспорюються.

Вимоги в частині п.5 рішення не підлягають розгляду в господарському суді, а отже, провадження у справі в цій частині слід припинити на підставі п.1 ст.80 ГПК України.

При вирішенні спору по суті не приймає до уваги аргументи відповідача, що пов’язані з наявністю постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2005 по справі №3-7987/05, оскільки така на стосується вирішення цивільно-правового спору, а факти вчинення порушень, що є спірними по даній справі, не були предметом аналізу і оцінки суду при розгляді справи №3-7987/05. Таким чином, відповідно до положень ст.35 ГПК України, обставини, про які зазначено у вищевказаній постанові, не можуть мати преюдиційного значення при вирішенні даного спору.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Рішення №23 від 30.06.2005 по справі №04-18/2005 Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України слід визнати недійсним в частині пунктів 2, 3, 4, 6. В задоволенні вимог в частині п.1 рішення №23 від 30.06.2005 по справі №04-18/2005 Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України

слід відмовити, а в частині п.5 рішення –припинити провадження у справі на підставі п.1 ст.80 ГПК України.

За правилами ст.49 ГПК України суд понесені позивачем витрати розподіляє між сторонами порівну та покладає на відповідача відшкодування витрат позивача по оплаті держмита в розмірі 42,50грн. та 59грн. - по оплаті інформаційно-технічних послуг.

Керуючись ст.ст.43, 49, п.1 ст.80, ст.ст.82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задоволити частково.

2.          Визнати недійсними пункти 2,3,4,6 рішення №23 від 30.06.2005 по справі №04-18/2005 Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України.

3.          В задоволенні вимог в частині визнання недійсним п.1 рішення №23 від 30.06.2005 по справі №04-18/2005 Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України відмовити.

4.          Провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним п.5 рішення №23 від 30.06.2005 по справі №04-18/2005 Адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України припинити.

5.          Стягнути з Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету  України ( м. Ужгород, вул.Загорська,2, код 22107827) на користь комунального підприємства „Виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства міста Ужгорода” ( м. Ужгород, вул. Митна,1, код 03344326) 101,50 грн.  відшкодування судових витрат.

Видати наказ.

Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому ГПК України.

Суддя                                                                                         І.В.Івашкович

Рішення, оформлене відповідно до ст.84 ГПК України, підписано 13.07.07