ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"23" липня 2007 р.                                                            Справа №  02/2956а

м. Черкаси, 09 год. 54 хв.

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання  Давиденко В.Г., за участю представників:  позивача: Слуцька Н.Ю. –за довіреністю,  відповідача: Полтавець П.П. - за  довіреністю,   розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси  справу

за позовом Черкаського обласного відділення Фонду  соціального захисту інвалідів

до   товариства з обмеженою відповідальністю «ММ Пекеджінг-Україна»

про  стягнення 31 766 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено вимогу про стягнення 31 232 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняте інвалідом у відповідача в 2006 році 1 робоче місце, з мотивів порушення відповідачем вимоги статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні",   та   534 грн.  пені за несвоєчасну сплату зазначених санкцій.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, заперечила проти доводів відповідача, вважаючи, що відповідач безпідставно не виконав встановлений Законом норматив.

Відповідач у поданому суду запереченні на позов від 02.07.2007 року повністю заперечив проти вимог позивача з мотивів їх безпідставності та необгрунтованості,  оскільки відповідач виконав вимоги Закону щодо  створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, протягом 2006 року регулярно направляв до Черкаського міського центру зайнятості інформацію за встановленою формою про наявність вакантних місць; у 2006 році відповідач приймав активну участь у проведені «Ярмарку вакансій»для осіб з особливими потребами, сприявши поширенню інформації про можливості працевлаштування інвалідів на підприємстві відповідача; підприємство готове було працевлаштувати інвалідів на вакантні посади, проте позивачем та центром зайнятості інваліди для працевлаштування не направлялися, а за законом відповідач не зобов’язаний працевлаштовувати інвалідів.

Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти позову, посилався на доводи,  викладені у запереченні на позов.

У судовому засіданні оголошувалася перерва з 03.07.2007 року по 23.07.2007 року для надання додаткових доказів у справу.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд  встановив наступне.

Згідно статті 19 Закону України  "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі  -  Закон) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю (далі - підприємства) у 2006 році встановлювався норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності  штатних працівників облікового складу за рік,  а якщо працювало від 8 до 25 осіб –у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону підприємства самостійно розраховують  кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів  відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону підприємства, де середньооблікова  чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, повинні щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду  соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на  відповідному підприємстві  за кожне робоче місце,  призначене для працевлаштування інвалідів і не зайняте інвалідом.

Виходячи із припису частини 4 статті 20 Закону,  у разі невиконання підприємством в 2006 році встановленого законом нормативу,  воно  зобов’язане було сплатити адміністративно-господарські  санкції  не пізніше 15 квітня 2007 року.

Як вбачається із звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу в 2006 році у відповідача складала 35 осіб. Отже, для відповідача норматив на 2006 рік складав  1  робоче місце для працевлаштування інвалідів.

Як вбачається із матеріалів справи і визнається відповідачем, у нього в 2006 році інваліди не працювали, тобто відповідачем  не виконаний встановлений Законом норматив на 2006 рік.

Однак, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача адміністративно-господарських  санкцій та пені,  виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті  встановлено, зокрема,  що учасник  господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи  порушення правил здійснення господарської діяльності,  якщо не доведе, що він ужив всіх залежних  від  нього заходів  для недопущення господарського правопорушення.

У  частині 3 статті 19 Закону  вказано, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно статті 18 Закону  підприємства зобов’язані: 1)  виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів,  2)  надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну  для організації працевлаштування інвалідів,  3)  звітувати Фонду соціального  захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналіз правових норм про захист інвалідів дає підстави стверджувати про те,  що обов’язок підприємства щодо створення робочих  місць  для інвалідів не супроводжується  його обов’язком  підбирати, шукати і працевлаштовувати інвалідів. Такий обов’язок відповідно до закону покладається на органи  працевлаштування інвалідів.

Суд  вважає, що  відповідач  довів і належними доказами підтвердив вжиття ним всіх залежних від нього заходів для виконання встановленого Законом нормативу, оскільки відповідач  виділив  одне робоче місце для працевлаштування інвалідів і  періодично повідомляв про це центру зайнятості у звітах форми № 3-ПН, які надані у справу;   із листа  Черкаського міського центру зайнятості  від 17.07.2007 року, наданого на запит суду, вбачається, що протягом 2006 року відповідач  надавав інформацію про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, приймав участь у семінар-нараді зі сприяння працевлаштуванню дітей-сиріт, випускників ПТУ та осіб з обмеженими фізичними можливостями, а також приймав участь у «Ярмарку вакансій»для осіб з обмеженими фізичними можливостями;  звертався до центру зайнятості з проханням направити інвалідів для працевлаштування.  Суд вважає,  що той факт,  що звіти подавалися не кожного місяця,  не має значення для даної справи,  оскільки відповідач у звіті за лютий 2006 року надав інформацію центру зайнятості про виділені для інвалідів  робочі місця, але інваліди на роботу не були направлені;  суду не подано доказів того,  що відсутність звітів за деякі місяці якимось чином вплинула на можливість направлення інвалідів на роботу.

Суду не подано  доказів  направлення відповідачу інвалідів для працевлаштування  чи самостійного звернення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування, і  не подано доказів  відмови відповідачем у прийнятті інвалідів на роботу.  Закон не  вказує, як  саме повинні виділятися підприємствами місця для працевлаштування інвалідів, якими документами оформлятися, як часто повинні подаватися звіти, тому суд вважає подані позивачем звіти форми № 3-ПН із відмітками  Черкаського міського центру зайнятості належними доказами виділення відповідачем робочих місць для працевлаштування інвалідів і повідомлення про це  державній службі зайнятості.  Суд вважає,  що у  вказаних звітах  достатньо інформації для  організації працевлаштування інвалідів, як то вимагається в статті 18 Закону.

Отже,  суд приходить до висновку, що відповідач  довів, що він ужив всіх залежних  від  нього заходів  для недопущення господарського правопорушення, на що вказується у частині 2 статті 218 Господарського кодексу України. Тобто,  суд приходить до висновку, що відсутня вина відповідача у невиконанні ним встановленого Законом нормативу, та у невиконанні органами працевлаштування інвалідів своїх обов’язків по їх працевлаштуванню, оскільки  адміністративно-господарські санкції –це відповідальність  за порушення  свого власного обов’язку,  а відповідальність у даних правовідносинах  не може встановлюватися  без вини  відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність вимоги позивача  про стягнення із відповідача  адміністративно-господарських санкцій,  отже,   за викладених  обставин позов задоволенню не підлягає.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 94, 160 –163 КАС України,  суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити  у задоволенні  позову повністю.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду може бути подана до Київського  апеляційного адміністративного суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення постанови в повному обсязі,  апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                            А.Д. Пащенко

Постанова складена в повному обсязі 30.07.2007р.