ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№  38/142-45/82

25.04.07

За позовом
Спільного українсько-американського підприємства "Віннер Фонд Запоріжжя" / "Інтрейд груп"

До відповідача:
Державного підприємства "Укрінвестбуд" Державного управління справами Президента України

Третя особа:
Державне управління справами Президента України

Про
визнання недійсним договору

Суддя Балац С.В.

Представники

Позивача:
не з’явилися

Відповідача:
не з’явилися

Третьої особи:
Маруда С.С., дов. від 05.12.2006 № 01-14-3113

Суть спору: визнання недійсним договору про сумісну діяльність, укладеного 25.06.2003 між позивачем та відповідачем з моменту його укладення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір слід визнати недійсним на підставі ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР, оскільки правовим наслідком оспорюваного договору є будівництво на місці корпусу № 6 ДП "Санаторій "Форос",  який належить державі,   нового курортно-готельного корпусу, тобто відбулася передача державного майна, без згоди держави, у спільну діяльність з метою створення  об’єкту спільної власності позивача та відповідача поза волею власника, що на думку позивача суперечить ст. 41 Конституції України, ст. 4, 55 Закону України "Про власність", ст. 23 Закону України "Про оренду  державного  та комунального майна", ст. 15 Закону України "Про приватизацію  державного майна", ст. 3 Закону України "Про приватизацію  невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Також позивач вказує, що пунктом 9.9. оспорюваного договору  сторони останнього визнали таким, що втратив силу, договір оренди, укладений між іншими особами, тобто, на думку позивача, оспорюваний договір був укладений сторонами із перевищенням наявних у них правомочностей.

Крім того, позивач вказує, що оспорюваний договір слід визнати недійсним на підставі ст. 58 Цивільного кодексу України, оскільки зазначений договір укладено про людське око,  без наміру створити юридичні наслідки, що, на думку позивача, підтверджується укладенням 29.04.2004 між  відповідачем та ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт" договору купівлі-продажу вищевказаного корпусу № 6, за яким відповідач продав корпус № 6 ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт".

Також позивач вважає, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР, оскільки оспорюваний договір суперечить ст. 13, 49  Конституції України, та призводить  до скорочення мережі закладів охорони здоров’я. Тому позивач вважає, що оспорюваний договір суперечить інтересам держави щодо забезпечення належного  рівня послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, та вказав що норми Закону України "Про власність" не порушував, оскільки держава  здійснює управління корпусом № 6 ДП "Санаторій "Форос" через Державне управління справами, яке надало дозвіл на відчуження зазначеного корпусу.

Також відповідач вказав, що  не порушував норми Закону України "Про приватизацію  державного майна" та Закону України "Про приватизацію  невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", оскільки норми вказаних законів не поширюються на відносини, пов’язані із предмет оспорюваного договору –корпус № 6.

Відповідач заперечив проти визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР, оскільки під закладами охорони здоров’я розуміють  підприємства, установи, організації, до яких віднесено й санаторно-курортні установи, які є юридичними особами, а відчуження корпусу № 6 не призводить до ліквідації самого закладу охорони здоров’я  - ДП "Санаторій "Форос".

В письмових поясненнях третя особа пояснила, що підстави для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР відсутні, так як зазначений договір не суперечить ст. 41 Конституції України, ст. 55 Закону України "Про власність", ст. 23 Закону України "Про оренду  державного  та комунального майна", оскільки цей договір був узгоджений з Державним управлінням справами 25.06.2003, про що свідчить печатка та підпис посадової особи останнього на першій сторінці договору. Також третя особа вказує, що узгодження оспорюваного договору Державним управлінням справами, враховуючи п. 9.9. цього договору, і є фактично домовленістю сторін щодо розірвання договору оренди № 22 від 09.03.2000.

Третя особа заперечила проти визнання оспорюваного договору недійсним на  підставі ст. 58 Цивільного кодексу України, оскільки строки виконання зобов’язань  за оспорюваним договором не встановлено, а договір купівлі-продажу вищевказаного корпусу № 6, за яким відповідач продав цей корпус ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт",  визнано недійсним Господарським судом міста Києва.

На думку третьої особи, не можуть бути прийняті до уваги і посилання позивача  на норми Закону України "Про приватизацію  державного майна" та Закону України "Про приватизацію  невеликих державних підприємств (малу приватизацію)",  оскільки  укладення оспорюваного  договору здійснювалось з метою реконструкції будівлі і будівництва нового корпусу, що є поліпшенням стану будівлі.

Також третя особа повідомила, що  у зв’язку з  укладенням оспорюваного договору не відбулося і скорочення мережі закладів охорони здоров’я, оскільки ДП "Санаторій "Форос" не ліквідовано і діє по цей час.

Рішенням     Господарського    суду     міста     Києва   від   04.04.2006 № 38/142   (суддя Власов Ю.Л.) позов задоволено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 20.09.2006 рішення господарського суду міста Києва від 04.04.2006 № 38/142   скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2006 рішення господарського суду міста Києва від 04.04.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду  від 20.09.2006 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Відповідно до резолюції Голови господарського суду міста Києва справу № 38/142 передано на новий розгляд судді Балац С.В.

Ухвалою від 28.12.2006, прийнято справу № 38/142 до  провадження  судді Балац С.В., присвоєно їй № 38/142-45/82 та  призначено судове засідання на 31.01.2006.  Проте, судове засідання 31.01.2007 не відбулося у зв’язку із скеруванням  справи до Верховного Суду України для розгляду касаційної скарги.

В лютому  2007 року  справа № 38/142-45/82 повернулася до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 26.02.2007 розгляд справи призначено на 19.03.2007.

В судовому засіданні 19.03.2007 сторони звернулися до суду із спільним клопотанням про  продовження строку вирішення спору на один місяць. Ухвалою від 19.03.2007 клопотання сторін задоволено, строк вирішення спору продовжено на 1 місяць, до 15.05.2007.

У судовому засіданні 19.03.2007 оголошено перерву до 16.04.2007, про що сторони повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 16.04.2007 оголошено перерву до 25.04.2007 для виготовлення вступної та резолютивної частини рішення, про що сторони повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 25.04.2007, за попередньою згодою сторін, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення в попередніх судових засіданнях представників позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

09.03.2000 між Управлінням справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим та позивачем укладено договір оренди нерухомого майна, що належить Автономній Республіці Крим № 22.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.06.2002 №345-р "Про передачу цілісних майнових комплексів в управління Державного управління справами" у державну власність і в управління третьої особи був переданий цілісний майновий комплекс санаторно-медичного підприємства "Санаторно-курортний комплекс "Форос", крім берегоукріплювальних споруд та майна пляжної зони, які перебувають у користуванні дитячого оздоровчого табору імені Терлецького (смт. Форос).

Розпорядженням третьої особи від 06.09.2002 №405 “Про передачу корпусу №6 Державного підприємства “Санаторій “Форос” було приписано ДП “Санаторій “Форос” передати з балансу, а відповідачу прийняти на баланс корпус №6.

25.06.2003 між позивачем та третьою особою укладено додаткову угоду № 2 до договору оренди від 09.03.2000 № 22. Умовами вказаної додаткової угоди викладено в новій редакції назву договору № 22, а саме "Договір № 22 оренди нерухомого майна, що є державною власністю". Також умовами зазначеної додаткової угоди визначено в якості орендодавця  Державне управління справами  Президента України.

25.06.2003 між позивачем та відповідачем укладено договір про сумісну діяльність (оспорюваний договір).  Оспорюваний  договір на першій сторінці містить відмітку з підписом посадової особи  про узгодження його умов з Державним управлінням справами Президента України та відбиток печатки останнього.

Відповідно до п. 2.1. оспорюваного договору даний договір укладений з метою продовження правових  відносин між  Державним управлінням справами Президента України, яке  уповноважене розпоряджатися корпусом № 6 на території ДП "Санаторій "Форос" (далі - об’єкт) та Спільним підприємством "Вінер Форд Запоріжжя/Інтрейд Групп", врегульованих  договором оренди № 22 від 09.03.2000 (з урахуванням додатку № 2) корпусу № 6, що розташований на території  Державного підприємства "Санаторій "Форос" Державного управління справами в с.м.т. Форос, у зв’язку з необхідністю його знесення та будівництва курортно-готельного комплексу, що складається з 20-24  номерів підвищеної комфортності, а також нежилі приміщення, що забезпечують відповідну експлуатацію цієї будівлі (далі –нова будівля).

Згідно п. 2.2., 2.3. оспорюваного договору предметом договору є сумісна діяльність сторін по досягненню господарської мети: проектування та будівництва на місці об’єкта  нової будівлі, і фінансування будівництва здійснює відповідач за рахунок власних  коштів та коштів, перерахованих на її рахунок позивачем.

За умовами п. 2.5., 2.5.1. оспорюваного договору сторони визначають порядок виконання зобов’язань та використання результатів сумісної діяльності на наступних умовах, передбачених цим договором, зокрема сторони забезпечують фінансування робіт  по виготовленню   проектно-кошторисної документації і будівництву нової будівлі у таких частках: величина частки відповідача складає 50 відсотків, величини частки позивача складає 50 відсотків.

Відповідно до п. 2.5.2. оспорюваного договору вартість обсягів робіт, пов’язаних із будівництвом нової будівлі, передбачених проектно-кошторисною документацією та попередній розподіл площ визначається у двотижневий термін після одержання проектно-кошторисної документації, погодженої та затвердженої у встановленому порядку відповідачем і оформлюється додатковою угодою між сторонами.

Згідно п. 2.5.6. оспорюваного договору внески сторін у сумісну діяльність оформляються протоколом розподілу між сторонами житлових та вбудовано-прибудованих приміщень, який є невід’ємною частиною цього договору.

Згідно абз. 1 п. 9.9. оспорюваного договору з моменту підписання оспорюваного договору втрачає силу договір оренди корпусу № 6 від 09.03.2000 № 22 з додатками 1 і 2 до нього.

На підставі розпорядження третьої особи від 27.04.2004 № 245 відповідачеві видано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю літ. "Ч", площею 944,40 кв.м., що розташоване в АР Крим, м. Ялта, смт Форос, Форосівський узвіз, 1.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2004 № 3462052 нежитлова будівля літ. "Ч", що розташоване в АР Крим, м. Ялта, смт Форос, Форосівський узвіз, 1 належить відповідачеві на праві загальнодержавної власності.

29.04.2004 між відповідачем та ЗАТ “Авіакомпанія “Аеросвіт” укладено договір купівлі-продажу (реєстровий №3087), за умовами  якого позивач продав ЗАТ “Авіакомпанія “Аеросвіт”  нежитлову будівлю літ. “Ч”, що знаходиться за адресою: АР Крим, м. Ялта, смт. Форос, Фороський узвіз, 1, загальною площею 944,40 кв. м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2006 у справі № 17/346 (суддя Кролевець О.А.), яке залишено в силі  постановою Вищого господарського суду України від 30.01.2007, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. "Ч", розташованої за адресою: смт. Форос, Фороський узвіз, 1, укладений між відповідачем та ЗАТ “Авіакомпанія “Аеросвіт” 29.04.2004.

Спір виник в наслідок того, що позивач вважає що оспорювана угода підлягає визнанню недійсною на підставі наступних норм: 1) ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР, оскільки на підставі оспорюваної угоди  відбулася передача державного майна, без згоди держави, у спільну діяльність; 2) ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР, оскільки оспорюваний договір призводить  до скорочення мережі закладів охорони здоров’я, а тому суперечить інтересам держави щодо забезпечення належного  рівня послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру; 3) ст. 58 Цивільного кодексу України, оскільки зазначений договір укладено про людське око,  без наміру створити юридичні наслідки, що, на думку позивача, підтверджується укладенням 29.04.2004 між  відповідачем та ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт" договору купівлі-продажу вищевказаного корпусу № 6, за яким  відповідач продав корпус № 6 ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт".

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Посилання позивача на те, що за оспорюваним договором відбулася передача державного майна, без згоди держави, у спільну діяльність з метою створення  об’єкту спільної власності позивача та відповідача поза волею власника, і це суперечить ст. 41 Конституції України, ст. 4, 55 Закону України "Про власність", ст. 23 Закону України "Про оренду  державного  та комунального майна", ст. 15 Закону України "Про приватизацію  державного майна", ст. 3 Закону України "Про приватизацію  невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" судом відхиляється виходячи з наступного.

Оспорюваним договором (п. 2.1.) визначено мету останнього - продовження правовідносин сторін врегульованих  договором оренди № 22 від 09.03.2000, у зв’язку з необхідністю знесення корпусу № 6, що розташований на території  Державного підприємства "Санаторій "Форос" та будівництва на його місці  нової будівлі.

Предметом оспорюваного договору (п. 2.2., 2.3., 2.5., 2.5.1., 2.5.2., 2.5.6.) є лише проектування та будівництво на місці об’єкта  нової будівлі. Знесення об’єкту (корпусу № 6), або передача  його у власність кому-небудь не є предметом оспорюваного договору та в останньому не врегульовано. Крім того, внески у спільну діяльність сторони визначили у грошовій формі, що підтверджується використанням сторонами оспорюваного договору терміну "фінансування" у пунктах 2.3., 2.5.1., 2.5.3., 2.5.4. оспорюваного договору та значенням цього терміну, що вживається у законодавстві, зокрема у спільному наказі Мінекономіки, Держкоммістобудування, Мінфіну "Про затвердження Положення про фінансування та державне кредитування капітального будівництва, що здійснюється на території України" від 23.09.1996 N 127/201/173.

Крім того, попередній розподіл площ між сторонами (п. 2.5.2. оспорюваного договору) останніми не  визначався, протокол про оформлення   внесків сторін у сумісну діяльність (п. 2.5.6. оспорюваного договору) не складався.

Отже, оспорювана угода не передбачає розпорядження спірним майном, а відповідач будівлею корпусу № 6, що розташований на території ДП "Санаторій "Форос", не розпоряджався в межах оспорюваної угоди та не передавав право власності на останню кому-небудь.

Отже, норми  ст. 41 Конституції України, ст. 4, 55 Закону України "Про власність", ст. 23 Закону України "Про оренду  державного  та комунального майна", ст. 15 Закону України "Про приватизацію  державного майна", ст. 3 Закону України "Про приватизацію  невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" оспорюваним договором  не порушувалися, корпус № 6 за умовами оспорюваної угоди нікому у власність не передавався і залишився у загальнодержавній власності.

Посилання позивача на те, що пунктом 9.9. оспорюваного договору  сторони останнього визнали таким, що втратив силу, договір оренди № 22, укладений між іншими особами, тобто, на думку позивача, оспорюваний договір був укладений сторонами із перевищенням наявних у них правомочностей судом відхиляється виходячи з такого.

Сторонами договору оренди від 09.03.2000 № 22 (з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 25.06.2003  № 2) є Державне управління справами  Президента України та позивач.

Сторонами оспорюваного договору, умови якого погоджено Державним управлінням справами  Президента України,  є позивач та відповідач.

Державне управління справами  Президента України, погоджуючи умови оспорюваного договору,  висловило волю на припинення договору оренди від 09.03.2000 № 22 та погодило  умову викладену в п. 9.9. оспорюваного договору, що підтверджується поясненнями Державного управління справами  Президента України щодо значення яке останній надав факту погодження умов оспорюваного договору.

Щодо посилання позивача на ст. 49 "Недійсність угоди, укладеної з метою, суперечною інтересам держави і суспільства" Цивільного кодексу Української РСР, то останньої передбачено, що якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Посилання позивача на те, що оспорюваний договір призводить  до скорочення мережі закладів охорони здоров’я, а тому суперечить інтересам держави щодо забезпечення належного  рівня послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру судом відхиляється виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Основи законодавства України про охорону здоров'я заклади охорони здоров'я - підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників;

Згідно ст. 22 Закону України "Про курорти" до закладів охорони здоров’я віднесено санаторно-курортні заклади.

Санаторно-курортний заклад є юридичною особою з моменту його державної реєстрації, має самостійний баланс, рахунки в установах банків (реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства), круглу печатку із своєю назвою, бланки з емблемою, інші реквізити (п. 5 Загального положення про санаторно-курортний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2001 № 805).

Умовами оспорюваного договору не передбачалася  реорганізація або ліквідація  ДП "Санаторій "Форос".

Отже посилання позивача на те, що оспорюваний договір призводить до скорочення мережі закладів охорони здоров’я є хибними і судом відхиляються.

Щодо посилання позивача на ст. 58 Цивільного кодексу України, то вказаною нормою передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

На думку позивача, про мнимість угоди свідчить той факт що сторони оспорюваного договору умов останнього не виконували, а 29.04.2004 між  відповідачем та ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт" укладено договір купівлі-продажу вищевказаного корпусу № 6, за яким відповідач продав корпус № 6 ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт".

Посилання позивача на те, що сторони оспорюваного договору умов останнього не виконували, що свідчить про мнимість угоди судом відхиляється виходячи з такого.

В оспорюваному договорі не встановлено строків виконання обов’язків кожної з сторін цього договору, а дій необхідних для настання таких строків сторони не вчиняли, тому строки виконання зобов’язань за оспорюваним договором ще не настали. Відповідно  посилання позивача  на те що сторони не виконують своїх обов’язків є хибними та судом не приймаються.

Більш того, сам по собі факт не виконання сторонами договору умов останнього не може бути підставою для визнання її недійсною, такої ж позиції дотримується і Пленум Верховного суду України у п. 16 постанови від 28.04.1978 № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними".

Посилання позивача на те, що про мнимість угоди свідчить факт укладення  29.04.2004 між  відповідачем та ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт" договор укупівлі-продажу вищевказаного корпусу № 6, за яким відповідач продав корпус № 6 ЗАТ "Авіакомпанія "Аеросвіт" судом відхиляється, оскільки Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2006 у справі № 17/346 (суддя Кролевець О.А.), яке залишено в силі  постановою Вищого господарського суду України від 30.01.2007, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. "Ч", розташованої за адресою: смт. Форос, Фороський узвіз, 1, укладений між відповідачем та ЗАТ “Авіакомпанія “Аеросвіт” 29.04.2004.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про визнання недійсним договору про сумісну діяльність, укладеного 25.06.2003 між позивачем та відповідачем з моменту його укладення  є не обґрунтованими,  матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та заперечення сторін та надані на їх підтвердження докази не мають значення для справи, тому на підставі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України судом не приймаються.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.. 84 ГПК України.

Суддя                                                            Балац С.В.

Дата підписання повного тексту рішення 05.06.2007.