ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.08.07 р.                                                                               Справа № 44/215пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області (представник Писанка І.О., довіреність № 72 від 03.08.07 року) до товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” (представник до судового засідання не з’явився), про розірвання договору купівлі-продажу № 4058 від 05.04.02 року та повернення приватизованого об’єкту до державної власності шляхом підписання акту приймання-передачі майна,

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України в Донецькій області (далі – Фонд) звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” (далі – Товариство) про розірвання договору купівлі-продажу за методом зниження ціни лота об’єкта незавершеного будівництва-цех по виробництву солі, рудник № 4 місто Соледар, розташованого за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а, що знаходиться на балансі державного підприємства об’єднання „Артемсіль” від 05.04.02 року № 4058 (далі – Договір), а також про повернення у власність держави проданого за Договором майна – об’єкту незавершеного будівництва цеху з виробництва фасованої солі, рудник № 4 міста Соледар (далі – Цех). Позовні вимоги Фонду ґрунтуються на неналежному виконанні Товариством умов Договору у частині обов’язку протягом п’яти років з дати нотаріального посвідчення Договору завершити будівництво Цеху та ввести Цех в експлуатацію.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник Товариства до останнього судового засідання не з’явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання, про що свідчить підпис представника Товариства Цимбалюка О.В. на обкладинці справи № 44/215пн, наразі раніше заперечив проти позову, зазначивши, що на теперішній час ведеться будівництво Цеху, причому у витрати на підтримання Цеху в належному стані та будівельні роботи відповідач вже вклав 1’454’942,64 грн., а спільні перевірки стану Цеху Фондом та Товариством – не провадились. Введенню в експлуатацію Цеху заважає не бездіяльність Товариства, а істотне наближення цього об’єкту до житлових будинків.

В судовому засіданні оголошувалась перерва для підготовки процесуального документу з 23 липня до 13 серпня 2007 року.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Фонду підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки продавця Фонду та покупця Товариства, суд дійшов висновку, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та своєю правовою природою є договором купівлі-продажу майна державної форми власності, який підпадає під правове регулювання норм статей 224-240 ЦК УРСР, статей 655-697 ЦК України та приписів розділу V Закону України „Про приватизацію державного майна”.

Таким чином, в силу статті 240 ЦК УРСР, статті 655 ЦК України, статті 27 Закону України „Про приватизацію державного майна”, а також розділів 1 та 2 Договору, продавець Фонд зобов’язався передати у власність покупця Товариства державне майно Цех, а Товариство зобов’язалося прийняти цей майновий об’єкт і сплатити за нього грошову суму 140’980 грн.

Згідно частини 4 статті 27 Закону України „Про приватизацію державного майна”, Договір 05.04.02 року посвідчено державним нотаріусом Мартиновою В.П., Договір внесено до реєстру нотаріуса під номером 302.

Пунктом 5.2. Договору серед інших обов’язків Товариства визначено і обов’язок завершити будівництво Цеху та ввести цей об’єкт в експлуатацію протягом п’яти років після нотаріального посвідчення Договору, тобто не пізніше  05.04.07 року Цех мав бути введений до експлуатації.

Нормами частини 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наразі, пунктами 7.2 та 11.3 Договору передбачено, що невиконання стороною умов цієї угоди може бути підставою для розірвання Договору та повернення Цеху Фондові. Частиною 5 статті 27 Закону України „Про приватизацію державного майна” передбачено аналогічне правило, згідно якого на вимогу однієї із сторін Договір може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов’язань, передбачених Договором.

Надані відповідачем документи, які підтверджують понесення витрат на утримання та реконструкцію Цеху у загальному розмірі 1’454’942,64 грн. (у тому числі витрати на капітальний ремонт, витрати на електроенергію, охорону Цеху, оренду земельної ділянки та проектно-конструкторські роботи) – за висновком суду не є допустимим доказом належного виконання договірного зобов’язання щодо введення Цеху в експлуатацію, оскільки єдиним належним та допустимим доказом введення нерухомості в експлуатацію згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.04 року № 1243 „Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об’єктів” є акт прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкту, підготовлений державною приймальною комісією, та який свідчить про готовність до експлуатації об’єктів нового будівництва та їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог і вихідних даних на проектування.

Відповідач не довів суду факту виконання останнім зобов’язання за пунктом 5.2 Договору (суду не надано акт прийняття до експлуатації закінченого будівництвом Цеху) ані станом на 05.04.07 року, а ні станом на момент прийняття рішення, причому означене вважається судом не тільки істотним порушенням Договору, але і є прямою підставою для розірвання Договору на підставах, передбачених як умовами правочину, так і частиною 5 статті 27 Закону України „Про приватизацію державного майна”. Невиконання договірного зобов’язання є порушенням норм статей 525-526 ЦК України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

В порядку частини 2 статті 188 ГК України 10.05.07 року Фонд листом № 11-5723 повідомив Товариство про намір розірвати Договір. Відповіді на вказану пропозицію Товариство у двадцятиденний строк не надало, тому Фонд отримав згідно частини 4 статті 188 ГК України право на звернення до суду з позовом про розірвання угоди.

З огляду на наведене, позовні вимоги щодо розірвання Договору є цілком обґрунтованими доказової та з правової точки зору.

За своїм загальноправовим змістом, позовна вимога щодо зобов’язання повернути Фонду Цех фактично є засобом захисту цивільного права у вигляді примусового виконання обов’язку в натурі, визначеним статтею 16 ЦК України. Частиною 9 статті 27 Закону України „Про приватизацію державного майна” та пунктом 7.2 Договору передбачено обов’язок відповідача повернути Цех у разі розірвання Договору.

Водночас, відповідачем на час винесення рішення суду не надано суду доказів повернення у встановленому порядку Цеху позивачеві, через що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

З огляду на наведене, причиною виникнення спору є протиправне порушення Товариством умов Договору щодо введення протягом п’яти років Цеху в експлуатацію, а також порушення останнім норм ЦК України, які регулюють загальні умови виконання зобов’язань та правила виконання договорів купівлі-продажу державного майна.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідача.

На підставі означених норм національного матеріального права, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов регіонального відділення Фонду державного майна України в Донецькій області до товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” про розірвання договору купівлі-продажу № 4058 від 05.04.02 року та повернення приватизованого об’єкту до державної власності шляхом підписання акту приймання-передачі майна.

Розірвати договір купівлі-продажу за методом зниження ціни лота об’єкта незавершеного будівництва-цех по виробництву солі, рудник № 4 місто Соледар, розташованого за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а, що знаходиться на балансі державного підприємства об’єднання „Артемсіль” від 05.04.02 року № 4058, укладений між продавцем регіональним відділенням Фонду державного майна України в Донецькій області та покупцем товариством з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс”.

Зобов’язати товариство з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” повернути за атком приймання-передачі регіональному відділенню Фонду державного майна України в Донецькій області об’єкт незавершеного будівництва цех з виробництва фасованої солі, рудник № 4 міста Соледар, розташований за адресою 84545, Донецька область, місто Соледар, вулиця Чкалова 1а.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” на користь Державного бюджету України суму державного мита 85 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Арм-сервіс” на користь місцевого бюджету міста Донецька, Ворошиловський район, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя