ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 червня 2007 р.

№ 2-30/14405-2006

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Державного підприємства
"Агропромислова фірма "Прибережна"

на постанову

від 20.02.07 Севастопольського
апеляційного господарського суду

у справі

№2-30/14405-2006

господарського суду

АР Крим

за позовом

Державного підприємства
"Агропромислова фірма "Прибережна"

до

Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1

про

стягнення  70281,55 грн.

за участю представників сторін

від позивача:

у засідання не прибули

від відповідача:

ОСОБА_2, дов.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство
"Агропромислова фірма "Прибережна" звернулось до господарського
суду Автономної Республіки Крим з позовом до Суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 про стягнення 53068 грн. боргу за договором НОМЕР_1 від
29.08.05 купівлі-продажу зерна пшениці та 17213,55 грн. штрафних санкцій.

Відповідач проти позову заперечив,
посилаючись на обставини переводу боргу на нового боржника.

Рішенням від 08.12.06 господарський
суд Автономної Республіки Крим (суддя Ловягіна Ю.Ю.) у задоволенні позову
відмовив з підстав, наведених відповідачем у справі.

Постановою від 20.02.07
Севастопольський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Сотула
В.В. -головуючий, Гонтарь В.І., Прокопанич Г.К.) рішення суду першої інстанції
залишив без змін.

Ухвалою від 07.06.07 Вищий
господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою
позивача, в якій заявлено вимоги про скасування постанови суду апеляційної
інстанції та прийняття нового рішення.

Касаційна скарга мотивована
неправомірністю висновку судів про наявність згоди позивача як кредитора щодо
переведення спірного боргу на нового боржника.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, Вищий
господарський суд України вважає, що касаційні скарга підлягає задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, 29.08.05 між сторонами у справі укладено договір
купівлі-продажу НОМЕР_1, за умовами якого позивач зобов'язався передати у
власність відповідача пшеницю в кількості 20 тон за ціною 400 грн. за тону на
загальну суму 8000 грн., а покупець зобов'язався прийняти та оплатити її.

За накладними №340 від 29.08.05,
№348 від 31.08.05 позивач передав відповідачеві пшеницю в кількості 132670 кг
на загальну суму 53068 грн. Товар був одержаний відповідачем на підставі
довіреностей ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.08.05 та ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31.08.05. Розрахунки
відповідач зобов'язався провести у готівковій або безготівковій формі (п. 2.4
договору).

У зв'язку з тим, що відповідач не
сплатив вартість отриманого товару в сумі 53068 грн., позивач звернувся до
нього з письмовою вимогою №01-9/709 від 21.10.05 про сплату боргу протягом 10
днів.

Несплата зазначеної суми
заборгованості у вказаний строк стала підставою для звернення з позовом у даній
справі.

Також суди встановили, що
відповідачем був переведений спірний у справі борг на іншого боржника, тобто
мала місце заміна боржника у зобов'язанні.

За вимогами ст. 520 ЦК України
боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу)
лише за згодою кредитора.

Суди при вирішенні спору визнали,
що вказана заміна боржника була проведена за згодою позивача, яка висловлена в
листі від 30.08.05, яким позивач також просив нового боржника МПП
"Парма-плюс" виконати своє зобов'язання та в місячний термін сплатити
борг у сумі 53068 грн.

Суд апеляційної інстанції в своїй
постанові зазначив, що дана угода була оформлена ДП "Агропромислова фірма
"Прибережна" в письмовій формі, має дійсний підпис директору і
містить повний обсяг необхідної для висновку стосовно того, що згода на заміну
кредитора мала місце.

При цьому в постанові не зазначено,
на підставі яких доказів та фактичних даних суд дійшов висновку про наявність
"дійсного підпису директору".

До того ж, як вбачається з
апеляційної скарги, позивач звертав увагу суду на те, що фірмовий бланк, на
якому написаний вказаний лист від 30.08.05, не міг був використаний 30.08.05,
оскільки такі бланки почали використовуватись лише в кінці 2005 року після
встановлення зазначених у них телефонних номерів. Також позивач наголошував на
тому, що станом на 30.08.05, коли датований вказаний лист, у відповідача була
наявна заборгованість перед позивачем в розмірі лише 7560 грн. за договором
НОМЕР_1 від 29.08.05, а решта заборгованості на той момент не існувала.

Проте суд апеляційної інстанції не
надав жодної правової оцінки (прийняв до уваги або відхилив) вказаним доводам
позивача. Тобто доводи позивача щодо фальсифікації вказаного листа як згоди на
заміну боржника не прийняті судом до уваги без належного обґрунтування їх
відхилення, що суперечить вимогам ст. 105 ГПК України. Судом першої інстанції
обставини щодо моменту виникнення спірного у справі боргу та надання згоди на
його переведення також не досліджувалися.

Крім того, встановивши обставини
щодо переводу спірного у справі боргу на МПП "Парма-плюс", суд першої
інстанції визнав вимоги позивача про стягнення з відповідача цієї
заборгованості безпідставними та відмовив у позові.

Суд апеляційної інстанції з таким
висновком погодився, зазначивши, що передбачена частиною 2 ст. 24 ГПК України
заміна відповідача є правом суду, а не обов'язком.

Проте відповідно до вимог ст. 43
ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і
правильного застосування законодавства.

З вищевикладеного вбачається, що
суди при розгляді даної справи вказаних вимог не виконали, спір по суті не вирішили
та не надали належної правової оцінки всім обставинам справи та доводам сторін.
Більш того, суди дійшли висновку про наявність у МПП "Парма-плюс"
обов'язку щодо сплати спірного у справі боргу, не залучивши цю особу до участі
у справі.

Стосовно ж зазначення судом
апеляційної інстанції про те, що згоди позивача на заміну відповідача належним
відповідачем матеріали справи не містять, то з рішення і постанови вбачається,
що питання наявності чи відсутності відповідної згоди позивача судами не
з'ясовувалось.

З огляду на таке судова колегія
дійшла висновку, що суди при розгляді справи не дотримались вимог ст.ст. 43,
47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення
усіх обставин справи та правильного застосування законодавства, тому рішення і
постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам
матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція
обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а
право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної
інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на
підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які
існують між сторонами, із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі
правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115,
1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити
частково.

2.
Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 08.12.06 та постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від 20.02.07 у справі №2-30/14405-2006
скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький