ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2007 р.
№ 4/1606-16/38

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Львів-Покізол", м. Львів (далі –ВАТ "Львів-Покізол")

на рішення господарського суду Львівської області від 17.10.2006 та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2007

зі справи № 4/1606-16/38

за позовом закритого акціонерного товариства "Львівський керамічний завод", м. Львів (далі –ЗАТ "Львівський керамічний завод")

до ВАТ "Львів-Покізол"

про стягнення 133574,32 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

ЗАТ "Львівський керамічний завод" –Максимця Л.В.,

ВАТ "Львів-Покізол" – не з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ЗАТ "Львівський керамічний завод" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з ВАТ "Львів-Покізол" 105871,20 грн. інфляційних збитків та 3% річних в сумі 27703,12 грн.

Рішенням названого суду від 17.10.2006 (суддя Іванчук С.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2007 (колегія суддів у складі: суддя Мурська Х.В. –головуючий, судді Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.), позов задоволено частково: з ВАТ "Львів-Покізол" на користь позивача стягнуто збитки від інфляції в сумі 101438,93 грн. та 27288,58 грн. –3 % річних від простроченої суми. Рішення та постанову з посиланням на приписи статей 526, 599, 625 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) мотивовано несвоєчасним виконанням відповідачем зобов’язання з погашення заборгованості за мировою угодою від 17.01.2003.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ВАТ "Львівпокізол" просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій та відмовити в задоволенні позову. Скаргу мотивовано тим, що з огляду на пункт 4 статті 12 та пункт 8 статті 39 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію будь-які санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань не нараховуються, а у разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред’явити свої вимоги до боржника лише в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. Наведене, на думку скаржника, виключає можливість задоволення позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- ухвалою господарського суду Львівської області від 07.08.2001 порушено провадження у справі № 7/126-7/148 про банкрутство ВАТ "Львів-Покізол";

- ухвалою суду зі справи № 7/126-7/148 затверджено реєстр вимог кредиторів підприємства-боржника та, зокрема, визнано ВАТ "Львівський керамічний завод" (правонаступником якого є ЗАТ "Львівський керамічний завод") кредитором четвертої черги із сумою майнових вимог 426201,82 грн.;

- ухвалою господарського суду від 29-31.01.2003 у справі № 7/126-7/148 затверджено мирову угоду від 17.01.2003, укладену ВАТ "Львів-Покізол" та комітетом кредиторів, за якою відповідач зобов’язався погасити вимоги кредиторів четвертої черги (у тому числі й заборгованість перед ЗАТ "Львівський керамічний завод") у строк до 15.12.2003 за рахунок грошових коштів, отриманих від реалізації машин та механізмів, іншого майна, та доходів від здійснення господарської діяльності;

- ухвалою господарського суду від 23-29.12.2003 у справі № 7/126-7/148 перенесено терміни виконання зобов’язань підприємством-боржником за названою мировою угодою та кінцевим строком проведення розрахунків за цією угодою визначено 12.04.2004;

- внаслідок невиконання боржником у визначений строк зобов’язання з погашення заборгованості перед ЗАТ "Львівський керамічний завод" за мировою угодою, з відповідача підлягають стягненню 101438,93 грн. збитків від інфляції та 3% річних в сумі 27288,58 грн. в порядку статті 625 ЦК України.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов’язання за мировою угодою.

У статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мирову угоду визначено як домовленість між боржником та кредитором (групою кредиторів) про відстрочку та (або) розстрочку платежів або припинення зобов'язання за угодою сторін.

За загальними умовами виконання зобов’язання, визначеними у статті 526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 названого Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, господарські суди, встановивши факт невиконання відповідачем грошового зобов’язання за мировою угодою у визначений строк, дійшли вірного висновку про необхідність стягнення з ВАТ "Львів-Покізол" інфляційних збитків та 3% річних та прийняли законне рішення про часткове задоволення позову з урахуванням скорегованого розрахунку присудженої до стягнення суми.

Посилання скаржника на те, що дія мораторію на задоволення вимог його кредиторів виключає можливість стягнення річних та інфляційних є необґрунтованими. Адже передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто фактично інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання, визначеного у статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", та не є санкціями за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань у розумінні абзацу четвертого частини четвертої статті 12 цього Закону. А тому й пункт 8 статті 39 названого Закону також не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин у Вищого господарського суду України відсутні підстави для скасування законних та обґрунтованих рішення та постанови місцевого і апеляційного господарського суду.

Керуючись статтями 1119 –11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 17.10.2006 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2007 зі справи № 4/1606-16/38 залишити без змін, а касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Львів-Покізол" –без задоволення.

Суддя

В. Селіваненко

Суддя

Суддя
І. Бенедисюк

Б. Львов