ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2007 р.
№ 20-4/049-5/179/06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Кравчука Г.А.

суддів:
Мачульського Г.М.

Данилової Т.Б.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу

Приватного підприємства "Расчетный центр"

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду

від
06.06.2007р.

у справі
№20-4/049-5/179

Господарського суду
м. Севастополя

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Юреко"

до
Приватного підприємства "Расчетный центр"

про
визнання недійсним договору, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду м. Севастополя від 13.04.2007р. (суддя Євдокимов І.В.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.06.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Гоголя Ю.М., суддів Плута В.М., Щепанської О.А.) позов задоволено частково, постановлено визнати недійсним з моменту укладання договір про інвестування в будівництво житлового будинку (шифр 8/7-575) по вул. Шостака м. Севастополя від 01.02.2000р., укладений між Малим приватним підприємством "Юреко" та Приватним підприємством "Расчетный центр"; стягнути з Приватного підприємства "Расчетный центр" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юреко" 42, 50 грн. державного мита, 59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині в задоволенні позовних вимог постановлено відмовити.

В своїй касаційній скарзі відповідач просить вказані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові про визнання договору недійсним відмовити, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме: ст.ст.48, 49, 50, 56, 57, 58, 71, гл.38 Цивільного кодексу України (ред. 1963р.), ст.ст.13, 267, 1135 Цивільного кодексу України (ред. 2004р.), п.2 ст.20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", п.3 ст.14 Закону України "Про оренду землі", п.2 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", ст.ст.32-36, 11112 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначає, що на момент укладання сторонами оспорюваної інвестиційної угоди об'єкт інвестицій вже існував і відповідав усім вимогам знов створеного об'єкта нерухомості; визнання Акта державної приймальної комісії про прийомку в експлуатацію завершеного будівництвом об'єкта, який повинен бути оформлений у встановленому порядку, засвідчує, що вбудовані адміністративні приміщення формально рахуються об'єктом незавершеного будівництва в частині незабезпечення очисними спорудженнями необхідної потужності, які й на сьогоднішній день не введені в експлуатацію, хоча самі приміщення експлуатуються як завершені об'єкти; в матеріалах справи містяться письмові докази стосовно існування об'єкту по оспорюваному договору на момент його укладання; за фактом будівництва об'єкту загальна площа приміщень склала 126, 8 м2; оспорюваний договір з боку позивача підписаний від імені особи, яка є одночасно директором позивача та власником відповідача; зазначена в договорі вартість приміщень значно нижче вартості, розрахованої Замовником будівництва; недійсні угоди, як правило, не створюють для сторін прав і обов'язків, тому до вимог про визнання таких угод недійсними строки позовної давності не застосовуються; директор позивача уклав явно незаконну угоду, що відображено в рішенні Господарського суду м. Севастополя від 05.04.2006р., а відтак позивач залишити рішення Господарського суду м. Севастополя від 13.04.2007р. і постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.06.2007р. без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Сторони не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 01.02.2000р. між Малим приватним підприємством “Юреко” (Генеральний інвестор) та Приватним підприємством “Расчетный центр” (Інвестор) був укладений договір про інвестування в будівництво житлового будинку №5 (шифр 8/7-575) по вул. Шостака м. Севастополя. Відповідно до умов договору предметом договору є відносини сторін по інвестуванню коштів в завершення будівництва та здачу до експлуатації службових приміщень загальною площею 197, 5 м2 в блоці 3-1 житлового будинку №5 (шифр 8/7-575) по вул. Шостака в м. Севастополі, і відповідач зобов’язувався за рахунок своїх або інших коштів забезпечити фінансування завершення будівництва зазначених службових приміщень. Також сторони за договором домовились визначити в натурі долю відповідача в зазначених службових приміщеннях в розмірі 100%. Дія договору встановлена до повного виконання сторонами всіх своїх зобов’язань. Внаслідок реорганізації Малого приватного підприємства “Юреко” було створено Товариство з обмеженою відповідальністю “Юреко” (позивач по справі), яке, згідно Статуту, є правонаступником зазначеного підприємства.

Задовольняючи позов місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до ст.9 Закону України “Про інвестиційну діяльність” основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб’єктами інвестиційної діяльності є договір (угода), якою визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків. З врахуванням того, що на момент укладання спірного договору об’єкт, на який відповідачем повинні були бути направлені інвестиції та здійснені інші дії, пов’язані з його будівництвом, вже був добудований та прийнятий в експлуатацію, місцевий господарський суд дійшов до висновку про невідповідність спірного договору вимогам Закону України “Про інвестиційну діяльність”, а отже –про необхідність визнання його недійсним з моменту укладання на підставі ст.58 ЦК УРСР. Застосування для вирішення спору приписів Цивільного кодексу України в ред. 1963р. суд аргументував приписами п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в ред. 2003р.

Суд апеляційної інстанції погодився із доводами та висновками місцевого господарського суду.

Проте з указаними висновками погодитися не можна з наступних підстав.

З рішення суду першої інстанції та з матеріалів справи вбачається що позивач просив визнати недійсним цей договір з підстав, передбачених ст.48 ЦК України 1963р., та просив застосувати наслідки недійсності договору що передбачені цією нормою (т.2 а.с.4-6).

Однак рішенням суду першої інстанції спірний договір визнано недійсним з моменту укладання з підстав, передбачених ст.58 ЦК України 1963р.

Згідно ст.ст.42, 43 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на приписи 4-7, 38, 43 ГПК України господарський суд повинен з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування.

Визнаючи недійсним спірний договір з підстав, передбачених ст.58 ЦК України 1963р. місцевий господарський суд в своєму рішенні не навів мотивів зміни підстав позову із ст.48 ЦК України 1963р.

Змінивши за власною ініціативою підстави позовних вимог, та визнавши недійсним спірний договір з підстав, передбачених ст.58 ЦК України 1963р. місцевий господарський суд порушив приписи вказаних норм процесуального права, а суд апеляційної інстанції вказані порушення не усунув.

Скасовуючи попередньо прийняті судові рішення з аналогічних підстав суд касаційної інстанції зазначав що такі порушення норм процесуального права є підставою для скасування судових рішень, однак судами ці приписи не враховані, на що в касаційній скарзі посилається особа що її подала.

Таким чином, в порушення вимог ст.111-12 ГПК України, вирішуючи спір, суди не врахували висновків та мотивів, за якими були скасовані попередні судові рішення в цій справі, при тому, що вони є обов’язковими при новому розгляді справи.

Крім того, посилаючись на приписи Закону України “Про інвестиційну діяльність” судами не досліджено належними та допустимими доказами чи вносились інвестиції відповідачем.

Так, в заяві про уточнення позовних вимог (т.2 а.с.4-6) позивач посилається на те, що із наданих сторонами письмових доказів вбачається, що відповідач в рахунок виконання спірного договору перерахував у 2001р. на розрахунковий рахунок позивача двома платіжними дорученнями кошти на загальну суму 10020 грн., а позивач передав відповідачу службові приміщення загальною площею 126, 86 м кв., що у блоці 3-1 житлового будинку №5 по вул. Шостака в м. Севастополі.

Однак судами в порушення вищевказаних норм процесуального права вказаним обставинам належної юридичної оцінки не дано, докази, на які посилався позивач в заяві про уточнення позовних вимог, судами не досліджено, не з’ясовано шляхом дослідження належних та допустимих доказів яким чином були використані перераховані відповідачем кошти.

Дійшовши до висновку що спірний договір не відповідає вимогам Закону України “Про інвестиційну діяльність”, судом першої інстанції не досліджена належними та допустимими доказами та обставина, чи було відомо відповідачу, що службові приміщення, які зазначені у спірному договорі, були збудовані ще до дати його укладення, як про це зазначено в рішенні місцевого господарського суду, при тому, що як зазначає позивач в заяві про уточнення позовних вимог (т.2 а.с.4-6), відповідач на виконання спірного договору перерахував у 2001р. на розрахунковий рахунок позивача двома платіжними дорученнями кошти на загальну суму 10020 грн. Таким чином, з врахуванням викладених обставин, судом не перевірено шляхом дослідження належних та допустимих доказів те, чи знав відповідач, укладаючи спірний договір та перераховуючи кошти, що зазначені у спірному договорі службові приміщення, були збудовані ще до дати його укладення, чи про вказану обставину був обізнаний лише позивач.

Таким чином в рішенні суду не відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки не є вичерпними.

Суд апеляційної інстанції вказані порушення не усунув.

Відповідно до вимог ст.84 ч.1 п.3 ГПК України обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, вказуються в мотивувальній частині рішення суду, а встановлені судом апеляційної інстанції, згідно ст.105 ч.2 п.7 вказаного кодексу, в постанові.

З врахуванням тієї обставини, що при попередньому та поточному судових розглядах даної справи позивачем неодноразово змінювались підстави позову, за якими він просив визнати недійсним спірний договір, розглядаючи даний позов при новому розгляді справи суду належить врахувати що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК УРСР суд повинен у рішенні послатися і на відповідні норми нормативного акту, вимогам якого угода не відповідає. Також суду при новому розгляду справи належить врахувати що згідно ст.58 ч.1 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода), тобто сторони при цьому ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняють, саме тому суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків. Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 цього кодексу визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому ж разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. При цьому, за правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних у ній доказів, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін і, залежно від встановленого, правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Расчетный центр" задовольнити частково.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.06.2007р. та рішення Господарського суду м. Севастополя від 13.04.2007р. у справі №20-4/049-5/179 Господарського суду м. Севастополя скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                 Г.А. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г.М. Мачульський

Т.Б. Данилова