ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.
№ 5/163

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Москаленко В.С. - головуючий, судді  Львов Б.Ю. і Селіваненко В.П.

розглянув касаційну скаргу релігійної організації Української православної Свято-Костянтинівської церкви, с. Ошихліби Кіцманського району Чернівецької області

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.02.2007

зі справи  № 5/163

за позовом релігійної організації Свято-Миколаївської Української православної церкви Київського патріархату Чернівецької Єпархії,                                с. Ошихліби Кіцманського району Чернівецької області (далі -  Позивач)

до релігійної організації Української православної Свято-Костянтинівської церкви (далі -  Відповідач)

про визнання права користування культовою будівлею та усунення перешкод в користуванні церквою.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

Позивача –Король С.В.,

Відповідача – Бабюка М.С., Зінчука П.Ф., Сороцького А.С.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 11.12.2006 (суддя Паскарь А.Д.) у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю. У прийнятті зазначеного рішення суд виходив з наявності у Позивача можливості примусового виконання рішення Ошихлібської сільської ради щодо закріплення спірної культової будівлі за Позивачем.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.02.2007 (колегія суддів у складі: Кравчук Н.М. - головуючий, судді Гнатюк Г.М. і Мирутенко О.Л.): задоволено апеляційну скаргу Позивача на рішення місцевого господарського суду; зазначене рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким:

позов задоволено; за Позивачем визнано право на користування приміщенням новозбудованої церкви, що знаходиться за адресою:                         с. Ошихліби Кіцманського району Чернівецької області;

Відповідача зобов’язано не чинити Позивачеві перешкоди в користуванні новозбудованою церквою, які полягають у блокуванні входу на її територію та в приміщення, а також передати Позивачеві ключі від вхідних дверей;

Відповідача зобов’язано також звільнити приміщення новозбудованої церкви, що знаходиться за зазначеною адресою;

на Відповідача віднесено судові витрати зі справи.

У прийнятті зазначеної постанови суд з посиланням на приписи Конституції України, статтю 391 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України), частину третю статті 18 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Відповідач просить оскаржувану постанову апеляційної інстанції з даної справи скасувати та “залишити рішення господарського суду Чернівецької області без змін і залишити його в силі”. Скаргу мотивовано порушенням та неправильним застосуванням апеляційним господарським судом норм матеріального права, в тому числі статей 5, 7, 8, 18 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, статті 1 Закону України “Про місцеве самоврядування”, статей 2, 29 Закону України “Про власність”, статей 316, 328, 331, 391 ЦК України, статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що мало наслідком хибність та необґрунтованість висновків названого суду, а також неврахуванням ним “дуже важливих фактів, які були в даній справі”, й безпідставністю виходу суду за межі позовних вимог.

У відзиві на касаційну скаргу Позивач заперечує проти доводів Відповідача, зазначаючи про їх невідповідність приписам чинного законодавства, обставинам справи і про законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, й просить останню залишити без змін, а в задоволенні скарги відмовити.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність скасування судових рішень, прийнятих по суті даної справи, та її передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- як зазначено в позовній заяві, до 21.02.2006 в с. Ошихліби існувала лише одна релігійна організація –Українська Православна Свято-Костянтинівська Церква, яка була зареєстрована згідно з рішенням виконавчого комітету Чернівецької обласної ради народних депутатів від 20.11.1991 № 298;

- розпорядженням голови Чернівецької області державної адміністрації від 15.08.2002 № 520-р єдина на той час культова будівля с. Ошихліби –Церква Св. Олени та Ц. Костянтина (стара церква) –була передана безоплатно у власність Позивача; відповідну передачу (разом з церковним інвентарем) проведено за актом від 05.09.2002 комісією, створеною згідно з розпорядженням першого заступника голови Кіцманської районної державної адміністрації від 23.10.2001 № 475;

- рішенням виконавчого комітету Ошихлібської сільської ради народних депутатів від 20.04.1993 № 23/4, чинним на час розгляду справи місцевим господарським судом, церковній громаді с. Ошихліби надано земельну ділянку площею 0, 25 га під будівництво церкви, а також дозвіл на проектування церкви та її будівництво;

- з матеріалів справи (т. 1, а. с. 23, 24, 28, 45-60) вбачається, що будівництво церкви, яка є предметом спору зі справи, здійснювалося за матеріальною допомогою колишнього колгоспу “Маяк” с. Ошихліби, сільської ради, консервного заводу с. Ошихліби, а також за рахунок пожертвувань прихожан і з безпосереднім виконанням окремих видів будівельних робіт мешканцями названого села; тобто будівля споруджувалася “загальними зусиллями для всієї територіальної громади села”;

- релігійна організація –Позивач у встановленому порядку зареєстрована 21.02.2006;

- рішенням IV сесії V скликання Ошихлібської сільської ради від 07.07.2006 № 22/4 (далі -  Рішення № 22/4), чинним на час розгляду справи місцевим господарським судом, право добудови та користування новою будівлею церкви “визначено за позивачем”; крім того, “незакінчене будівництво, зазначене як культова будівля, закріплене також за позивачем” (т. 1, а. с. 40).

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено, що:

- “новозбудована церква зведена за кошти пожертвування жителів села Ошихліби, тобто, парафіяльної громади більшість якої (83%) відноситься до релігійної громади позивача”;

- богослужіння парафіян Позивача проходять під відкритим небом в центрі с. Ошихліби, оскільки парафіяни Відповідача чинять перешкоди у користуванні приміщенням новозбудованої церкви, що підтверджується довідкою Ошихлібської сільської ради від 03.07.2006 № 483 (т. 1, а. с. 87); водночас у власності Позивача є культова будівля для проведення богослужінь –згадана Церква Св. Олени та Ц. Костянтина (стара церква);

- “замовником будівництва, як і проведення будівельних робіт виступила сільська рада с. Ошихліби, та в більшості підприємства, які знаходяться на території села”, але не Відповідач.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність у Позивача права користування “приміщенням новозбудованої церкви, що знаходиться в с. Ошихліби Кіцманського району Чернівецької області” (саме таким чином визначено відповідне майно у позовній заяві зі справи, далі –спірне майно). Водночас Відповідач вважає спірне майно своєю власністю.

Із з’ясованого попередніми судовими інстанціями змісту Рішення                № 22/4 вбачається, що згідно з цим рішенням за Позивачем визнавалося, зокрема, “право добудови нової будівлі церкви”. З цього випливає, що на час прийняття Рішення № 22/4 будівництво відповідної культової споруди не було завершено. До того ж, як вбачається з матеріалів справи (зокрема, заяви Позивача від 17.08.2006, - т. 1, а. с. 73, 74, клопотання Відповідача від тієї ж дати, - т. 1, а. с. 88, відзиву на апеляційну скаргу, - т. 2, а. с. 88-93, та ін.) обидві сторони зі справи зазначали про те, що спірне майно є об’єктом незавершеного будівництва та нова церква в експлуатацію не здавалася.

Відповідно до статті 331 ЦК України:

- право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом;

- особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі;

- право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна);

- якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації;

- якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації;

- до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

З огляду на викладене попередні судові інстанції перш ніж приймати рішення по суті даного спору повинні були з’ясувати належними засобами доказування, що, власне, являє собою спірне майно – завершену будівництвом та прийняту до експлуатації будівлю (споруду), право власності на яку зареєстровано в установленому порядку, або ж матеріали, обладнання тощо, використані в процесі будівництва.

Ця обставина має істотне значення для розгляду справи, оскільки в разі якщо “новозбудована церква” насправді не завершена будівництвом, не здана в експлуатацію і право власності на неї не зареєстроване відповідно до закону, то ні право власності на неї, ані право користування нею (яке є похідним від права власності) взагалі не могли виникнути, а може йтися лише про право власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва відповідної будівлі (споруди).

Не встановивши обставин, які входять до предмету доказування в даній справі, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

У зв’язку з цим у Вищого господарського суду України відсутні підстави для висновку про правильність застосування названими судовими інстанціями норм матеріального права, в тому числі ЦК України і Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

До того ж місцевим господарським судом у прийнятті рішення зі справи неправильно застосовано пункт 7 частини другої статті 3 Закону України “Про виконавче провадження”, згідно з яким  відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню рішення органів державної влади, прийняті з питань володіння і користування культовими будівлями та майном. Таким рішенням суд у даному разі помилково вважав Рішення № 22/4, не взявши до уваги, що Ошихлібська сільська рада, якою його прийнято, є не органом державної влади, а органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені  Конституцією та законами України (стаття 140 Конституції України, частина перша статті 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу релігійної організації Української православної Свято-Костянтинівської церкви задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Чернівецької області від 11.12.2006 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.02.2007 зі справи № 5/163 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Чернівецької області.

Суддя                                                                                              В. Москаленко

Суддя                                                                                              Б. Львов

Суддя                                                                                              В. Селіваненко