СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Львів, вул. Личаківська, 128
УХВАЛА

14.05.07
Справа№ 1/207-30/81

За позовом: ОСОБА_1, м. Львів

До відповідача - 1: Регіонального
відділення фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів,

До відповідача - 2: Фонду
державного майна України, м. Київ,

До відповідача - 3: Відкритого
акціонерного товариства “Львівський меблевий комбінат”, м. Львів,

Третя особа -1 на стороні
відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:
приватне підприємство  “Торгова
організація виробника “В.О. й КОМ”, м. Львів,

Третя особа -2 на стороні
відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:
Львівська міська рада, м. Львів,

Третя особа -3 на стороні
відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:
Сихівська районна адміністрація, м. Львів,

про визнання
угоди з продажу акцій ВАТ “Львівський меблевий комбінат” недійсними в частині
продажу акцій на вартість гуртожитку по АДРЕСА_1

Суддя Мороз
Н.В

Представники:

Від позивача -ОСОБА_2. - представник

Від відповідача -1, 2 -Бриковський
О.М-гол.спец.

Від відповідача -3 -Петрусь
В.О. -голова правління

Від третьої особи -1 -Картушина
О.Л. -ю/к

Від третьої особи -2 -  Клєвцов С.А. -спец.1 кат.

Від третьої особи -3 -Гринчишин
О.І. -спец.1 кат.

За участю:

Прокуратури -Макогон Ю.І., Давидович І.М.

Суть спору:

ОСОБА_1, м.
Львів, звернулась до Галицького районного суду м. Львова із позовом до
відповідача -1 - Регіонального відділення фонду державного майна України
по Львівській області, м. Львів, до відповідача - 2 - Фонду державного майна
України, м. Київ, до відповідача -3 - Відкритого акціонерного товариства
“Львівський меблевий комбінат”, м. Львів, за участю третіх осіб на стороні
відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватне
підприємство  “Торгова організація
виробника “В.О. й КОМ” (третя особа - 1), м. Львів, Львівська міська рада (третя
особа - 2), м. Львів, Сихівська районна адміністрація (третя особа - 3), м.
Львів про визнання угоди з продажу акцій ВАТ “Львівський меблевий комбінат”
недійсними в частині продажу акцій на вартість гуртожитку по АДРЕСА_1.

Ухвалою попереднього судового засідання
від 24.01.2007 р. Галицького районного суду міста Львова цивільну справу за
позовом ОСОБА_1. до Регіонального відділення Фонду державного майна по
Львівській області, Фонду державного майна України, ВАТ “Львівський меблевий
комбінат” з участю третіх осіб ПП “Торгова організація виробника В.О. й
К.О.М.”, Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації про
визнання  угод з продажу акцій ВАТ
“Львівський меблевий комбінат” недійсними в частині продажу акцій на вартість
гуртожитку по АДРЕСА_1, передано на розгляд до Господарського суду Львівської
області.

Згідно із ст. 16 ГПК України (з
врахуванням змін, внесених Законом України “Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації
та з корпоративних спорів”), справи у спорах між господарським товариством та
його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а
також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарського товариства, що
пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності
цього товариства, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням
господарського товариства згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб та
фізичних осіб -підприємців.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих
положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України
щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних
спорів”, після набрання чинності цим законом,
заяви та скарги з передбачених цим законом підстав, однак, лише ті, по
яких не порушено (не відкрито) провадження, розглядаються господарським судом у
порядку, встановленому ГПК України. Однак, як випливає з ухвали про відкриття
провадження у справі від 02.01.2007 р., Галицький районний суд міста Львова
відкрив провадження у даній цивільній справі (а.с. 20), що унеможливило
дотримання встановленої ГПК України процедури розгляду позовних матеріалів.
Приймаючи до уваги ту обставину, що позов подавався позивачем у порядку,
встановленому ЦПК України, враховуючи, проте, що можливість передачі даної
справи за підвідомчістю Розділ ІІІ ГПК України не передбачає, а недотримання
встановлених ГПК України вимог щодо форми та змісту позовної заяви, переліку
документів, які повинні долучатись до позовної заяви, формулювання позовних
вимог щодо кожного з відповідачів, розміру та порядку сплати державного мита та
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу тощо, суперечить
вимогам господарського процесу, з метою надання можливості привести позовні
матеріали у відповідність із вимогами ГПК України, розгляд справи неодноразово
відкладався.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 19.02.2007 р. порушено провадження у справі та
призначено розгляд справи на 22.03.2007 р. Розгляд справи відкладався з
мотивів, зазначених в ухвалах суду від 22.03.2007 р., 03.04.2007 р. 10.05.2007
р. в судовому засіданні оголошено перерву до 14.05.2007 р. Розглянувши
клопотання позивача про забезпечення позову шляхом заборони третій особі -1
відчужувати приміщення гуртожитку, суд не знайшов підстав, передбачених у ст.
66 ГПК України для задоволення зазначеного клопотання. Невжиття заходів до
забезпечення позову, про які просить позивач, ніяк не впливає на можливість
виконання рішення суду за позовною вимогою про визнання недійсним договору
купівлі-продажу акцій.

На підставі ст. 36-1 Закону України
„ Про прокуратуру” та ст. 29 ГПК України,
з метою  захисту інтересів  держави, в справу вступила прокуратура
Львівської області та прокуратура Сихівського району м. Львова  (заява ІНФОРМАЦІЯ_1., заява ІНФОРМАЦІЯ_2.)

Сторонам роз'яснювались їх права та
обов'язки, передбачені у ст. 22 ГПК України. У відповідності до ст. 75 ГПК
України справа слухається за наявними у ній матеріалами.

В ході судового розгляду, позивач
неодноразово змінював позовні вимоги. Відповідно до змін та доповнень до
позовної заяви, зареєстрованих у канцелярії суду 10.05.2007р. та 14.05.2007р.,
позивач просить визнати угоду з продажу акцій ВАТ “Львівський меблевий комбінат”
недійсною в частині продажу акцій на вартість гуртожитку по АДРЕСА_1.

Представник позивача в судових
засіданнях позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві, доповненнях
та змінах до неї. Пояснив, зокрема, що позивач близько 20 років працювала на
ВАТ “Львівський меблевий комбінат” та його правопопередниках і як працівник
отримала кімнату в гуртожитку підприємства за адресою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 Регіонального
відділення ФДМУ по Львівській області було затверджено план приватизації Львівського
меблевого комбінату, а 06.04.2000 р. видано перелік нерухомого майна, що
передається у власність ВАТ “Львівський меблевий комбінат”. До цього переліку
увійшов і зазначений гуртожиток. На сьогоднішній день гуртожиток продано третій
особі -приватному підприємству “Торгова організація виробника “В.О. й КОМ”, а
адміністрація ВАТ “Львівський меблевий комбінат” намагається переселити
позивача в іншу кімнату, чим порушує її житлові права.

Угоду продажу акцій в процесі
приватизації між Регіональним відділенням ФДМУ по Львівській області та ВАТ
“Львівський меблевий комбінат” у частині акцій, випущених на вартість
зазначеного гуртожитку, вважає недійсною, оскільки гуртожитки належать до
державного житлового фонду та не підлягають приватизації у порядку, передбаченому
Законом України “Про приватизацію державного майна”.  Просить позов задовольнити.

Представник відповідачів - 1, 2
позов визнав з мотивів, зазначених у відзиві та відповідних листах. Визнав, що
під час приватизації гуртожитку по АДРЕСА_2, Фонд державного майна України
застосував Закон України “Про приватизацію державного майна”, хоча ч. 2 ст. 3
вказаного закону прямо передбачала, що його дія не поширюється на приватизацію
об'єктів державного земельного та житлового фондів. Про причини визнаного ним порушення
закону службовими особами Фонду та непритягнення відповідних осіб до
передбаченої законом відповідальності пояснень суду не надав.

Представник відповідача -3 позов
заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву, клопотаннях.
Вважає, що оспорювана  угода
купівлі-продажу акцій не порушує та не може порушувати прав та інтересів
позивача. Ствердив, що гуртожиток був приватизований відповідно до ч. 1 ст. 5
Закону України “Про приватизацію державного майна” як складова частина
цілісного майнового комплексу підприємства у відповідності до законодавства,
яке діяло станом на дату приватизації.
Крім того зазначив,   що поданий
на розгляд суду спір не носить характеру корпоративного спору, передбаченого у
ст. 12 ГПК України, відтак провадження у справі підлягає припиненню, на
підставі п.1 ст.80 ГПК України.

Представник третьої особи -1 позов
заперечив з аналогічних мотивів.

Представники третіх осіб -2, 3
позов підтримали з мотивів, зазначених у відзиві. Посилаються на те, що у
приміщеннях вказаного гуртожитку не забезпечені належні умови для проживання.

Прокурор позов підтримав з
аналогічних мотивів.

Заслухавши пояснення представників
сторін, третіх осіб, прокурора, дослідивши матеріали справи в їх сукупності,
суд встановив наступне.

15.09.1993 р. начальником
регіонального відділення ФДМУ по Львівській області було затверджено план
приватизації Львівського меблевого комбінату, який передбачав, зокрема, порядок
розміщення простих акцій. Як випливає з переліку нерухомого майна, що передається
у власність відкритому акціонерному товариству “Львівський меблевий комбінат”,
до складу нерухомого майна увійшов також гуртожиток (позиція НОМЕР_1). З
пояснень сторін вбачається, що під НОМЕР_1 було включено гуртожиток,
розташований за адресою АДРЕСА_1.

Згідно із ст. 27 Закону України
“Про приватизацію державного майна”, при приватизації майна державного
підприємства як цілісного майнового комплексу шляхом його викупу, продажу на
аукціоні, за конкурсом між продавцем і покупцем укладається відповідний договір
купівлі-продажу. Водночас, відповідно до ч. 6 цієї статті, договір
купівлі-продажу не укладається при продажу акцій акціонерних товариств,
створених у процесі приватизації або корпоратизації, крім продажу їх пакетом
згідно з планом приватизації (планом розміщення акцій).

Згідно із ст. 28 Закону України
“Про приватизацію державного майна”, особи, які
придбали державні підприємства як цілісні майнові комплекси, є
правонаступниками їх майнових прав і обов'язків відповідно до умов договору між
продавцем і покупцем та законодавства України. Правонаступництво щодо акцій
(часток, паїв), придбаних в процесі приватизації, які належали державі в майні
суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних
підприємств, підтверджується договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 27 вказаного
закону, продаж акцій акціонерних товариств, створених у процесі приватизації
або корпоратизації, на фондових біржах здійснюється у порядку, встановленому
законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України “Про цінні папери та
фондову біржу”, який діяв на час існування спірних відносин, права і обов'язки
щодо цінних паперів виникають з моменту їх передачі емітентом або його
уповноваженою особою одержувачу (покупцю) чи його уповноваженій особі.

Згідно із довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 р.
Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області, продавець отримав повний
розрахунок за відчужені акції. Процес приватизації був завершений
ІНФОРМАЦІЯ_6., що підтверджується наказом Регіонального відділення ФДМУ по Львівській
області ІНФОРМАЦІЯ_5р. “Про затвердження уточненого плану розміщення акцій та
завершення процесу приватизації ВАТ Львівського меблевого комбінату”. Таким
чином, суд дійшов висновку, що право власності на акції ВАТ “Львівський
меблевий комбінат” переходило до покупця у міру їх відчуження, а акції повністю
були викуплені у 1998 р.

З пояснень позивача, підтверджених
відповідачем -3, позивач була працівником та акціонером ВАТ “Львівський
меблевий комбінат” та, відповідно, вона знала і могла знати про укладення
відповідної угоди купівлі-продажу акцій одразу при її укладенні.

З листа ІНФОРМАЦІЯ_7р. обласного
комунального підприємства “Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки”
випливає, що інвентаризаційні справи на об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1
вилучені у зв'язку із розглядом справ у судах. Водночас, з відміток на
правовстановлюючому документі -Переліку нерухомого майна, що передається у
власність відкритому акціонерному товариству “Львівський меблевий комбінат”
вбачається, що приміщення гуртожитку Г-5 були відчужені на підставі
нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_8р. на користь
третьої особи -1, що визнано нею. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України,
право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження
майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з
моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право
власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону
або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначений
договір купівлі-продажу позивач не оспорював, з матеріалів справи його
незаконність не вбачається.

З ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.12.2006
р. вбачається прийняття Сихівським районним судом міста Львова рішення про
виселення позивача -ОСОБА_1. із займаного нею приміщення кімнати №13 на 2-му
поверсі робітничого гуртожитку по АДРЕСА_1, яке вступило в законну силу.

Свої позовні вимоги по цій справі
позивач мотивує тим, що внаслідок незаконної приватизації разом із цілісним
майновим комплексом підприємства об'єкта державного житлового фонду -гуртожитку
по АДРЕСА_1, цей гуртожиток у подальшому був відчужений на користь ПП “Торгова
організація виробника “В.О. й КОМ”, що порушує житлові права позивача. Однак, в
матеріалах справи відсутні докази порушення цих житлових прав позивача саме
оспорюванню угодою, укладеною під час приватизації, і такі докази на вимогу
суду не надані.

В судовому засіданні представник
позивача та відповідача-3 визнали, що поданий на розгляд суду спір не носить
характеру корпоративного спору, передбаченого у ст. 12 ГПК України.

Згідно із п. 4 ч.1 ст. 12 ГПК
України, господарським судам підвідомчі, зокрема, спори, що виникають із
корпоративних відносин, а саме у спорах між господарським товариством та його
учасником, а також між учасниками господарських товариств, що пов'язані із
створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства.

Як вбачається з матеріалів справи,
заявлені позивачем вимоги не відповідають за суб'єктним складом сторін тим
правовідносинам, які вказані в п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК
України (в редакції Закону України від 15.12.2006 р.), господарським судам
підвідомчі також справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні
і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна,
крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Враховуючи, що позивач посилається
на порушення саме житлових прав у зв'язку із приватизацією об'єкта державного
житлового фонду, який не підлягає приватизації у порядку, встановленому Законом
України “Про приватизацію державного майна”, суд дійшов висновку, що в редакції
доповнення і змін до позовної заяви заявлені вимоги не належать до тих, які
підвідомчі господарським судам відповідно до ст. 12 ГПК України.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, спір
не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Виходячи з вищенаведеного,
керуючись п. 1 ч. 1 ст. 80, ст.86 ГПК України, господарський суд,-

ухвалив:

Провадження у справі припинити.

Суддя