ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
19.04.07                                                                                           Справа  № 14/283-3777
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу Тернопільської об”єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2007р.

у справі № 9/341-4592 (8/284-4217)

за позовом Тернопільської об”єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль

до суб”єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Іноземцева Андрія Миколайовича, м.Тернопіль

до Приватного малого підприємства „Терно-маркет”, м.Чернівці

про визнання недійсним господарського зобов”язання, яке виникло між підприємцем Іноземцевим А.М. та ПМП „Терно-маркет” на підставі усної угоди купівлі-продажу, за якою виписано податкову накладну від 15.06.2005р. № 6/15-1 на суму 25000 грн., та стягнення всього одержаного за господарським зобов”язанням в дохід Держави

За участю представників сторін:

від позивача: Лисий Я.І. –старший державний податковий інспектор.

від відповідача 1: Якимів У.М. –представник.

від відповідача 2: не з'явився.

Особам, які беруть участь у справі, права та обов’язки, передбачені ст.ст. 49,51 Кодексу адміністративного судочинства України, роз’яснено. Заява про відвід суддів не поступало.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2007р. у справі № 9/341-4592 (8/284-4217) відмовлено в позові Тернопільської об”єднаної державної податкової інспекції, м.Тернопіль до суб”єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Іноземцева Андрія Миколайовича, м.Тернопіль та Приватного малого підприємства „Терно-маркет”, м.Чернівці про визнання недійсним господарського зобов”язання, яке виникло між підприємцем Іноземцевим А.М. та ПМП „Терно-маркет” на підставі усної угоди купівлі-продажу, за якою виписано податкову накладну від 15.06.2005р. № 6/15-1 на суму 25000 грн., та стягнення всього одержаного за господарським зобов”язанням в дохід Держави.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів державною податковою інспекцією суду не представлено, обставини, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку позивачем не доведено.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погоджується, подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати, позов задоволити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач 1 у запереченні на апеляційну скаргу та представник відповідача 1 у судовому засіданні проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Відповідач 2 участі уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Виходячи з приписів ч.4 ст.196 КАС України, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача 2.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, доводи відповідача 1, наведені у запереченні на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, натомість рішення місцевого господарського суду слід змінити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Тернопільською ОДПІ було проведено планову документальну виїзну перевірку приватного підприємця Іноземцева Андрія Миколайовича по питанню дотримання вимог законодавства за період з 01.01.2005р. по 31.12.2005р., за наслідками якої складено акт від 29.05.2006р. № 1179/17-326/ та встановлено, що 15.06.2005р. між приватним підприємцем Іноземцевим А.М., відповідачем 1 у справі, та ПП „Терно-маркет”, відповідачем 2 у справі, було укладено усну угоду купівлі-продажу, за якою підприємець купив, а підприємство продало борошно вищого ґатунку 20 тон по ціні 1041,67 грн./т. на загальну суму 25000 грн., в тому числі ПДВ 4166,67 грн. В межах виконання вказаної угоди відповідач 2 виписав відповідачу 1 видаткову накладну № 6/15-1 від 15.06.2005р., податкову накладну № 6/15-1 від 15.06.2005р. на суму 25000 грн., де окремо визначив суму ПДВ –4166,67 грн. Оплата за проведену операцію здійснена відповідачем 1 повністю готівкою, що засвідчується корінцями квитанцій до прибуткових касових ордерів та фіскальними чеками, на дату проведення перевірки заборгованості у відповідача 1 перед постачальником не має. На підставі отриманої від ПП „Терно-маркет” податкової накладної № 6/15-1 від 15.06.2005р. підприємець Іноземцев А.М. включив до складу податкового кредиту за червень 2005р. податок на додану вартість сумі 4166,67 грн. Вказані обставини визнані позивачем.

На думку позивача оспорюваний усний договір купівлі-продажу укладено з метою формування податкового кредиту відповідача 1 та зменшення сум податку на додану вартість та податку на прибуток, що підлягають сплаті, без наміру настання реальних правових наслідків, що обумовлювались ним, а тому його слід визнати недійсним, так як обидві сторони усвідомлювали його протиправність та суперечність інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно з ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст.665 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У відповідності до ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Укладаючи оспорюваний договір шляхом складання видаткової та податкової накладних, сторони таким чином обумовили термін його дії - 15.06.2005р. та визначили кількість (п.2 ст.669 ЦК України), асортимент (п.2 ст.671 ЦК України) та ціну продукції (ст.ст.632, 691 ЦК України).

В силу статті 1 Закону України „Про бухгалтерський облік в Україні" первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (стаття 9 Закону України „Про бухгалтерський облік в Україні").

Як вбачається з первинних документів, оформлених відповідачами за результатами виконання оспорюваного договору - видаткової та податкової накладних, їхні відомості дають можливість визначити, як кількість, асортимент та ціну продукції, поставленої за договором відповідачу 1, так і містять всі інші необхідні реквізити, які перелічені у наведеній вище законодавчій нормі.

При вирішенні даного спору слід врахувати, що відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із статтею 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним. Із змісту вказаної правової норми вбачається, що фіктивна угода визнається недійсною внаслідок того, що вона не відповідає загальним підставам дійсності угоди, які вказані в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

У відповідності з вимогами статті 203 ЦК України зміст правочину, зокрема не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виконання взятих на себе договірних зобов'язань відповідачами належним чином засвідчується первинними документами, встановлено актом перевірки від 29.05.2006р. № 1179/17-326/ та визнано позивачем.

Із акту перевірки також випливає, що відповідача 1 суму податку на додану вартість, сплачену контрагенту - відповідачу 2 у складі ціни товару, включив до складу податкового кредиту з ПДВ у декларації за відповідний звітний період; факт поставки борошна відображений ним у книзі обліку придбання товарів (робіт, послуг). Крім того, понесені відповідачем 1 витрати, як компенсація вартості товарів, придбаних ним у ПП „Терно-маркет” для подальшого їх використання у власній господарській діяльності, згідно з пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” включені до складу валових витрат по податку на прибуток. Вказане в сукупності дає підстави стверджувати про належне відображення відповідачем 1 оспорюваної господарської операції, як у бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Згідно з положеннями статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з статтями 43-44 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Підприємництво здійснюється, зокрема на основі вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності, самостійного формування підприємцем програм діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону.

Апеляційний господарський суд вважає, що не є доказом укладення фіктивного правочину та обставина, що відповідач 2 не сплатив до бюджету податок на додану вартість, одержаний від відповідача 1 у вартості проданого товару за договором купівлі-продажу, оскільки сплата податків стороною за договором не є умовою договору чи правовим наслідком, який ним обумовлювався.

Позивач просить визнати недійсним господарське зобов”язання, яке виникло між відповідачами на підставі усної угоди купівлі-продажу, за якою виписано податкову накладну від 15.06.2005р. № 6/15-1 на суму 25000 грн., відповідно до ст.207 ГК України, та на підставі ст.208 ГК України стягнути все одержане за господарським зобов”язанням в дохід Держави.

Відповідно до ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Стаття 208 ГК України, як наслідок визнання недійсними таких господарських зобов”язань, визначає стягнення за рішенням суду в дохід Держави всього одержаного за такими договорами. Так, відповідно до ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

У відповідності до п.11 Роз'яснення Вищого Арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" при визнанні угоди недійсною необхідно встановити: у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони, виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Таким чином, угода, господарське зобов”язання може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими Законом.

При цьому, апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що у даній справі позивачем оспорюється господарське зобов”язання, яке виникло на підставі усної угоди між відповідачами.

З матеріалів справи вбачається відсутність достатніх доказів, які б підтверджували наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання господарського зобов”язання недійсним.

Виходячи із змісту ч.2 ст.70 КАС України, доказом наявності мети суперечної інтересам держави і суспільства та умислу на ухилення сторін господарського зобов”язання від оподаткування може виступати обвинувальний вирок суду у кримінальній справі, який встановлює причинно-наслідковий зв‘язок між укладанням угоди, виникненням господарського зобов”язання та несплатою податків, вину посадових осіб суб”єктів господарювання в ухиленні від сплати податків. Обвинувальний вирок суду про засудження посадових осіб сторін спірного господарського зобов”язання у кримінальній справі про ухилення від сплати податків, зокрема посадової особи відповідача 2, який міг би підтвердити наявність умислу спрямованого проти інтересів держави та суспільства при укладенні угоди та виникненні господарського зобов”язання, в матеріалах справи відсутній та позивачем не наданий.

Позивачем не доведено, що усна угода, на підставі якої виникло спірне господарське зобов”язання, була вчинена відповідачами з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави, а не з будь-якою іншою, не доведено наявності в діях відповідачів вини у формі умислу. Матеріали справи не вказують на наявність наміру на порушення інтересів держави і суспільства з боку відповідача 1 –підприємця Іноземцеві А.М., оскільки невключення відповідачем 2 –ПП „Терно-маркет” до складу своїх податкових зобов'язань сум ПДВ не є свідченням наміру відповідача 1 на приховування доходів від оподаткування шляхом формування податкового кредиту та валових витрат. Усна угода, на підставі якої виникло спірне господарське зобов”язання, не могла містити будь-яких зобов”язань сторін щодо сплати податків, а тому несплата податків однією з сторін зобов”язання у даному випадку не може тягнути за собою його недійсності.

Чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Згідно з Конституцією України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України).

Крім того, пунктом 1.3 Оглядового листа Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними” № 01-8/481 від 20.04.2001р. передбачено, що порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому, податковий орган не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту підприємницької діяльності –порушнику податкового законодавства –відповідачу 2 у справі, оскільки виходячи з приписів ст.61 Конституції України, якою встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, та Закону України „Про податок на додану вартість”, несплата відповідачем 2 до бюджету ПДВ з операції з відповідачем 1 не може впливати на результати діяльності відповідача 1 і не може бути підставою для притягнення останнього до відповідальності.

Крім того, ні Законом України "Про систему оподаткування", а ні жодним іншим нормативним актом, для платника податків не передбачено обов'язку й не надано права вимагати від іншого платника податків будь-яких відомостей, в тому числі щодо зарахування до бюджету іншим платником податків сплаченого йому ПДВ у ціні придбаних товарів.

Апеляційним господарським судом також враховано, що у матеріалах справи відсутні та позивачем не подані докази втрати відповідачами (одним з них) статусу фізичної особи-підприємця чи юридичної особи, зокрема виключення їх з Єдиного державного режєстру на момент виникнення спірного господарського зобов”язання.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів позивачем не представлено, обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку не доведено. Відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову. Рішення місцевого господарського суду по суті спору прийняте у відповідності з нормами матеріального права, фактичними обставинами та матеріалами справи.

Щодо застосування судом першої інстанції при вирішенні спору норм процесуального права, то апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з п.4 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав чинності з 01.09.2005р., компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках встановлених законом.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.3 КАС України під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з приписів ст.ст.1,4 Закону України „Про Державну податкову службу в Україні”, згідно з якими Державна податкова адміністрація України є органом центральної виконавчої влади, та разом з підпорядкованими їй інспекціями становить систему органів державної податкової служби, апеляційним господарським судом встановлено, що органи державної податкової служби є суб”єктами владних повноважень.

Статтею 10 вказаного Закону на державні податкові інспекції покладено функції щодо подання до судів позовів до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Пунктом 4 ч.1 ст.12 ГПК України встановлено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991р., вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

З наведеної норми випливає, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів господарські суди у адміністративних справах, підвідомчим їм згідно з Господарським процесуальним кодексом України, діють як адміністративні суди –вирішують спори за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, виходячи з суб”єктного складу сторін, предмету спору та приписів ст.12 Господарського процесуального кодексу України, ст.17, п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що дана справа підвідомча господарським судам України, а тому підсудна Господарському суду Тернопільської області, як суду адміністративної юрисдикції і повинна вирішуватись ним за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак, місцевий господарський суд, постановляючи оскаржуване судове рішення, неправомірно застосував норми Господарського процесуального кодексу України і помилково не застосував норм Кодексу адміністративного судочинства України, але це не призвело до неправильно вирішення справи по суті.

Згідно з приписами ст.158 КАС України судове рішення, яким суд вирішує спір по суті, викладається у формі постанови.

З огляду на викладене в сукупності, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування рішення місцевого господарського суду відсутні, натомість рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Змінити рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2007р. у справі № 9/341-4592 (8/284-4217)в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, застосувавши при вирішенні справи № 9/341-4592 (8/284-4217) норми п.п.6,7 Перехідних Положень та ст.ст.158,159,162,163 Кодексу адміністративного судочинства України. Викласти судове рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.02.2007р. у справі № 9/341-4592 (8/284-4217) у формі постанови.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.212 КАС України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                                                Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                                    Процик Т.С.

Суддя                                                                                                    Галушко Н.А.