ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2007 р.
№ 46/584-15/861

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді          Кота О.В.,

суддів          Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну          СВК "Агрофірма "Зоря"

скаргу

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 9 лютого  2007 року

у справі          № 46/584-15/861

за позовом                   Сільськогосподарського виробничого кооперативу

"Агрофірма "Зоря"  (далі -Кооператив)

до          Відкритого акціонерного товариства "Комерційний банк

"Славутич" (далі - Банк)

про          стягнення

за участю представників:

позивача: Москаленко І.О., Ведмідь А.П.;

відповідача: Радкевич С.О., Гордієнко А.О.;

встановив:

Рішенням господарського суду м. Києва від 20  березня 2006 року у справі № 46/584-15/861 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 9 лютого 2007 року (судді Андрієнко В.В., Малетич М.М., Студенець В.І.) рішення господарського суду м. Києва залишено без змін.

Кооператив звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, оскільки при винесенні оскаржуваного судового акту порушено норми матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що 5 березня 2003 року Банк звернувся до господарського суду Київської області з заявою про порушення справи про банкрутство Кооперативу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18 березня 2003 року порушено провадження у справі № 50/146-03 про визнання банкрутом Кооперативу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26 червня 2003 року провадження у справі № 50/146-03 про визнання банкрутом позивача припинено у зв’язку з не доведенням кредитором безспірності вимог до боржника.

Оскільки Банком безпідставно було подано заяву про порушення справи про банкротство Кооперативу, останній вважає, що йому заподіяно матеріальних збитків, так як після порушення справи про банкрутство, вказана інформація з’явилась на інтернет-сайті судово-інформаційного центру бази даних "Банкрутство" і банківські установи у зв’язку з цим відмовляли у видачі Кооперативу кредитів.

Статтею 22 цього Кодексу визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Реальні збитки –це втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода –це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Визначення поняття збитків наводяться також у ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Стаття ст. 33 ГПК України покладає на кожну зі сторін, що беруть участь у справі, обов’язок доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Застосування відповідальності у вигляді відшкодування, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням зобов’язань, збитків, що встановлена вказаною нормою, можливе лише за наявності складу правопорушення, до якого входять наступні елементи: протиправна поведінка; наявність збитків; причинний зв’язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків; вина.

Господарськими судами встановлено, що в зв’язку з форс-мажорними обставинами, що виникли в період перезимівлі 2002-2003 років та весняної посухи 2003 року у позивача виникли збитки від недобору врожаїв через несприятливі погодні умови, а не з вини відповідача.

Крім того, господарськими судами встановлено, що поведінка Банку щодо Кооперативу була правомірною. Так, звертаючись до господарського суду з заявою про порушення справи про банкрутство Банк не мав на меті завдати шкоди Кооперативу, а лише керувався наміром захистити свої законні права та інтереси.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Матеріали справи свідчать про те, що апеляційним господарським судом в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і підставно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 9 лютого 2007 року у справі №46/584-15/861 залишити без змін, а касаційну скаргу сільськогосподарського виробничого кооперативу "Агрофірма "Зоря" - без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О. Кот

судді:                                                  С. Владимиренко

С. Шевчук