ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2007 р.
№ 41/621

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Дроботової Т.Б.

за участю представників сторін
позивача

відповідача

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу

Філенко Т.П. дов. від 29.12.2006 року
Голубєва Н.А. дов. від 28.12.2006 року
Якименко Ю.В. дов. від 09.01.2007 року
Портенко С.П. дов. від 20.12.2006 року
Фонду майна Автономної Республіки Крим

на постанову
Київського апеляційного  господарського
суду

від
05.02.2007 року

у справі
№ 41/621

господарського суду
міста Києва

за позовом
Фонду майна Автономної Республіки Крим

до

третя особа
Відкритого акціонерного товариства “Укртранснафта”
Ялтинська міська рада

про

за зустрічним позовом

до
про

розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року  № 131 та додаткової угоди
до нього від 25.06.2003 року  та стягнення штрафу в сумі 324655,2грн.
Відкритого акціонерного товариства “Укртранснафта”
Фонду майна Автономної Республіки Крим
визнання недійсною додаткової угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131

Доповідач Гоголь Т.Г.

Фонд майна Автономної Республіки Крим звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства „Укртранснафта" про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та угоди до нього від 25.06.2003 року, стягнення з відповідача 324 655,20 грн. штрафу, що становить 30% від вартості предмету договору.

В обґрунтування позовних вимог Фонд майна Автономної Республіки Крим  посилався на те, що між ним та відповідачем була укладена угода від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131, в якій сторони встановили строк, протягом якого об'єкт приватизації (предмет договору від 19.01.2000 року №131) повинен бути реконструйований та введений в експлуатацію - 31.12.2005 року. З огляду на невиконання Відкритим акціонерним товариством  „Укртранснафта" зобов'язань за вказаною угодою, позивач просить розірвати договір купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131 та угоду до нього від 25.06.2003 року.

Заявою від 13.11.2006 року позивач доповнив свої позовні вимоги, проте ухвалою від 13.11.2006 року господарський суд  міста Києва не прийняв до розгляду заяву позивача про доповнення позовних вимог як таку, що суперечить вимогам Господарського процесуального кодексу України.

14.11.2006 року Відкрите акціонерне товариство  „Укртранснафта" подало до суду зустрічну позовну заяву, в якій просило суд визнати недійсною угоду від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, укладену  між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим  в місті Ялта та Відкритим акціонерним товариством    „Укртранснафта".

Господарський суд  міста Києва визнав, що зустрічний позов відповідає приписам статей 1- 3, 12, 21, 32-38, 45, 54-58, 60 Господарського процесуального кодексу України, взаємно пов'язаний з первісним позовом Фонду майна Автономної Республіки Крим та прийняв його  для спільного розгляду з первісним позовом.

Господарський суд   міста Києва рішенням від 25.12.2006 року ( суддя Пилипенко О.Є.) відмовив повністю в задоволенні первісного позову Фонду майна Автономної Республіки Крим про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, стягнення штрафу у розмірі 324 655,20 грн., задовольнив зустрічний позов Відкритого акціонерного товариства „Укртранснафта", визнав недійсною угоду від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, укладену між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим у місті Ялта та Відкритим акціонерним товариством „Укртранснафта", судові витрати в цій частині поклав на Фонд  майна Автономної Республіки Крим у місті Ялта.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ґрунтується на тому, що  Фонд  майна Автономної Республіки Крим ,   не є стороною за договором  купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131, отже не має права звертатися з позовом про розірвання зазначеного договору; позовні вимоги заявлено з пропуском строку позовної давності,  що відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Зустрічний позов задоволено з тих підстав, що додаткова угода від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу № 131 від 19.01.2000 року зі сторони Відкритого акціонерного товариства „Укртранснафта" підписана неуповноваженою особою, а тому згідно зі статтями 45, 47 Цивільного кодексу УРСР така угода є недійсною.

Київський апеляційний господарський суд постановою від 05.02.2007 року (судді Капацин Н.В., Барицька Т.Л., Зеленін В.О.) рішення господарського суду міста Києва від 25.12.2006 року залишив без змін з тих самих підстав.

Не погоджуючись з рішеннями господарських судів попередніх інстанцій, Фонд майна Автономної Республіки Крим звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить   скасувати рішення господарського суду міста  Києва   від 25.12.2006 року та постанову Київського апеляційного  господарського суду від 05.02.2007 року в повному обсязі та відмовити Відкритому акціонерному товариству  "Укртранснафта" у задоволенні зустрічного позову.

В касаційній скарзі Фонд майна Автономної Республіки Крим посилається на те, що судові рішення ухвалені з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального права.

Зокрема, Фонд майна Автономної Республіки Крим  посилається на те, що господарськими судами попередніх інстанцій були неправильно застосовані положення статті 63 Цивільного кодексу УРСР в частині дійсності угоди, яка підписана не уповноваженою особою, але схвалена в подальшому особою, яку представляють. На думку скаржника, суд не врахував, що лист Відкритого акціонерного товариства  „Укртранснафта" від 28.12.2005 року № 08-00/489/6151, направлений на адресу Фонду майна Автономної Республіки Крим, свідчить про схвалення підприємством угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131.Також скаржник вказує на неправильне застосування норм статті 71 Цивільного кодексу  УРСР та статей 256, 257 Цивільного кодексу  України в частині обрахування строків позовної давності за первісним  позовом про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131, угоди до нього від  25.06.2003   року   та   стягнення   штрафу   в   сумі   324 655,20   грн.   та   за зустрічними вимогами про визнання недійсною угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року.

У відзиві на касаційну скаргу Відкрите акціонерне товариство “Укртранснафта”  просить ухвалені у справі судові акти   залишити без змін як законні та обґрунтовані, а касаційну скаргу –без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г., пояснення присутніх в судовому засідання представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування господарським судом міста Києва і Київським апеляційним господарським судом норм матеріального права, Вищий госпо дарський суд України вважає, що касаційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 2 статті  1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Крім того згідно зі статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.06.1997 року між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим  в місті Ялта та Товариством з обмеженою відповідальністю   „СП „Південне узбережжя Криму"  укладений договір № 213 купівлі-продажу майна комунальної власності - цілісного майнового комплексу відкритого літнього плавального басейну, розташованого за адресою місто Ялта, вул. Червоноармійська, 13.

27.06.1997 року Товариство з обмеженою відповідальністю „СП „Південне узбережжя Криму" продало зазначений об'єкт нерухомості Товариству з обмеженою відповідальністю  „Асоціація „Інтерагро" за договором купівлі-продажу №226/97.

04.06.1999          року Товариство з обмеженою відповідальністю   „Асоціація „Інтерагро" продало  об'єкт нерухомості Закритому акціонерному товариству  „Укртатнафта" за договором купівлі-продажу від № 52/99.

19.01.2000          року Закрите акціонерне товариство  „Укртатнафта" продало об'єкт нерухомості Державному акціонерному товариству  „Придніпровські магістральні  нафтопроводи" за договором купівлі-продажу № 131, зазначивши в пункті 4.2 вказаного договору, що покупець зобов'язаний провести реконструкцію об'єкта нерухомості на умовах, визначених Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим  у місті Ялта.

21.01.2000 року між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим  у місті Ялта та Державним акціонерним товариством  „Придніпровські магістральні нафтопроводи" укладено угоду до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, за умовами якої Державне акціонерне товариство „Придніпровські магістральні нафтопроводи" повинно було до 01.01.2003 року провести реконструкцію об'єкта нерухомості під лікувально-оздоровчий комплекс з плавальним басейном та ввести його в подальшому в експлуатацію із залученням представника Представництва Фонду майна Автономної Республіки Крим  у місті Ялта та відповідних служб міста із складанням належних актів. Згідно з пунктом 1 вказаної угоди до Державного акціонерного товариства „Придніпровські магістральні нафтопроводи" перейшли зобов'язання щодо проведення реконструкції об'єкта нерухомості та організації його прийому в експлуатацію. Угодою сторони визначили, що покупець зобов’язаний в строк до 01.01.2003 року здійснити реконструкцію об’єкта приватизації під лікувально-оздоровчий комплекс.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.06.2001 року №256-р „Про утворення Відкритого акціонерного товариства  „Укртранснафта" та рішенням спостережної ради НАК „Нафтогаз України" від 28.07.2001 року було створено Відкрите акціонерне товариство  „Укртранснафта" шляхом злиття Державного акціонерного товариства „Придніпровські магістральні нафтопроводи" та Державного акціонерного товариства „Магістральні нафтопроводи „Дружба".

Відповідно до вимог пункту 1.2. Статуту Відкритого акціонерного товариства  „Укртранснафта", вказане товариство є правонаступником Державного акціонерного товариства „Придніпровські магістральні нафтопроводи".

28.12.2005          року   Відкрите акціонерне товариство  „Укртранснафта"   звернулося   до   Фонду   майна   з   проханням переглянути термін введення в експлуатацію об'єкта нерухомості на II півріччя 2007 року.

12.01.2006          року Фонд майна Автономної Республіки Крим  здійснив перевірку виконання умов угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 №131, за результатами якої був складений Акт поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу лікувально-оздоровчого комплексу з плавальним басейном м. Ялта, вул. Червоноармійська, 13. У вказаному акті перевірки Фонд майна Автономної Республіки Крим дійшов висновку, щодо порушення Відкритим акціонерним товариством „Укртранснафта" умов договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та додаткової угоди до нього від 25.06.2003 року в частині невиконання обов'язку із введення в експлуатацію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим підприємству був нарахований штраф у розмірі 30% від вартості об'єкту нерухомості та поданий позов про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та додаткової угоди від 25.06.2003 року.

Згідно вимог пункту 4 „Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, положення даного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Цивільний кодекс України набрав чинність 01.01.2004 року, що встановлено пунктом 1 „Прикінцевих та перехідних положень" вказаного Кодексу. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 13.01.2003 року встановлено, що правила даного кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Загальний строк позовної давності, згідно  вимог статті 71 Цивільного кодексу  УРСР (який діяв станом на 01.01.2003 року), встановлюється в три роки.

Оскільки господарські суди попередніх інстанцій  встановили, що  01.01.2003 року слід вважати датою коли могли бути порушені права та інтереси Фонду майна Автономної Республіки Крим, Вищий господарський суд України  вважає доведеним висновок господарських судів попередніх інстанцій,   що   строк  для звернення з позовною заявою про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131  скінчився 01.01.2006 року.

Також   підставою для відмови в задоволенні первісного позову є звернення з позовною заявою Фонду майна Автономної Республіки Крим, який не є стороною за договором купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131, укладеним між Закритим акціонерним товариством  „Укртатнафта" та Державним акціонерним товариством  „Придніпровські магістральні нафтопроводи" (правонаступником якого в подальшому стало Відкрите акціонерне товариство  „Укртранснафта"), оскільки виходячи з положень частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зважаючи  на викладене  судами правомірно відмовлено в задоволенні первісного позову про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131  та стягнення з відповідача на користь позивача 324 655,20 грн. штрафу.

Стосовно зустрічної позовної вимоги про визнання недійсною угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, укладеної між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим  в місті Ялта та Відкритим акціонерним товариством    „Укртранснафта", Вищий господарський  суд України виходить з наступного.

В ході розгляду справи господарськими судами встановлено, що  угода від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, укладена між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим  у місті Ялта та Відкритим акціонерним товариством  „Укртранснафта”  у письмовій формі, нотаріально посвідчена (зареєстрована у реєстрі за №875), підписана з  боку Відкритого акціонерного товариства  „Укртранснафта" заступником голови правління Мірошніченком В.В. Таким чином сторони встановили форму даної угоди - письмова, нотаріальна.

Довіреність від 07.04.2003 року № 222, яка була видана на ім'я заступника голови правління Відкритого акціонерного товариства  „Укртранснафта" Мірошніченка В.В.,   нотаріально посвідчена не була.

Господарськими судами встановлено, що  Відкрите акціонерне товариство  „Укртранснафта" не здійснювало жодних дій, які можуть тлумачитися як схвалення угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131.

Статтею 154 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на момент підписання спірної угоди,  у випадку, коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Частиною 1 статті 65 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року встановлено, що довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

З викладеною нормою Закону також кореспондуються положення статті 54 Закону  України „Про нотаріат", згідно вимог якої нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди, та абзацу 8 пункту 2-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року №18/5 та діючої в момент укладення Угоди від 25.06.2003 року, згідно з положеннями якої на спеціальних бланках викладаються угоди, для яких чинним законодавством не передбачено обов'язкової нотаріальної форми, але які посвідчуються за бажанням сторін.

Недодержання форми угоди, згідно вимог статті 45 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Вказаний наслідок встановлений статтею 47 даного Кодексу, згідно якої недодержання нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Статтею 63 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року встановлені наслідки укладення угоди особою, не уповноваженою на це або з перевищенням наданих їй повноважень. Відповідно до вимог вказаної статті, угода, укладена не уповноваженою на це особою або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи,  яку представляють, лише в разі подальшого схвалення угоди цією особою.

Зважаючи на те, що підписання особою угоди без відповідних  повноважень, а також з порушенням наданих їй повноважень може, згідно з вимогами статті 48 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, є підставою для визнання укладеної угоди недійсною як такої, Вищий господарський суд України вважає, що господарські суди попередніх інстанцій правомірно визнали недійсною угоду від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131.

З огляду на викладене, фактичні обставини справи встановлено господарськими судами попередніх інстанцій на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливим, оскільки зводяться до необхідності додаткової перевірки касаційною інстанцією доказів  у справі, що суперечить вимогам статті 1117 Господарського процесуального кодексу   України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 частини 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу  Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського   суду міста Києва від 25.12.2006 року                    та постанову  Київського апеляційного  господарського суду  від 05.02.2007 року у справі  №    41/621  залишити без змін, а касаційну скаргу Фонду майна Автономної Республіки Крим –без задоволення.

Головуючий        суддя                                                   Т. Добролюбова

Судді                                                                                Т.Гоголь

Т.Дроботова