ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2007 р.
№ 7/244пд

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Продаєвич Л.В.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Костянтинівської об’єднаної державної податкової інспекції

на постанову

Донецького апеляційного господарського суду від 13.02.07

у справі
№ 7/244 пд

за позовом
Костянтинівської об’єднаної державної податкової інспекції

до

1.          Приватного підприємства “ІнтерЛіга”
2.          Товариства з обмеженою відповідальністю “Краусс-Інтел”

про
визнання угоди недійсною та стягнення до бюджету 6255,00 грн.

В судовому засіданні взяв участь представник позивача: Плохіх В.О. –за дов. від 16.05.07.

Представники  відповідачів в судове засідання не з’явилися, повідомлені належно про час і місце засідання суду.

Костянтинівською об’єднаною державною податковою інспекцією  у вересні  2006 року заявлений позов про визнання недійсною усної угоди купівлі –продажу м’яса, укладеної між Приватним підприємством “ІнтерЛіга” і Товариством з обмеженою відповідальністю “Краусс-Інтел” та  стягнення до бюджету 6255,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач вказував

Доповідач: Добролюбова Т.В.

на те, що рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова визнано недійсними установчі документи ТОВ “Краусс-Інтел” та свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ через відсутність у засновників товариства будь-якого наміру для створення господарського товариства і забезпечення його належної діяльності. Даний факт, на думку позивача, свідчить про те, що  укладаючи спірну угоду відповідач-2 діяв з умислом, направленим на приховування прибутку від оподаткування, оскільки її фінансові наслідки не були відображені у податковій звітності останнього.  Відтак, укладену  угоду позивач просив визнати недійсною на підставі приписів статті 49 Цивільного кодексу УРСР, адже, вона була вчинена з метою, яка  завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.12.06, ухваленим суддею Малашкевич С.А., в задоволенні позовних вимог відмовлено через недоведеність позивачем наявності у відповідачів при укладенні угоди мети, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Суд зазначав, що факт скасування державної реєстрації відповідача-2 не спричиняє недійсності угод, укладених з моменту його державної реєстрації.  При цьому, суд вказував на те, що вимоги позивача про застосування наслідків недійсності угоди згідно статті 49 Цивільного кодексу УРСР  є безпідставними, оскільки Цивільний кодекс України від 01.01.04 не містить таких  наслідків укладення недійсної угоди.

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Алєєва І.В.- головуючого, Величко Н.Л., М’ясищева А.М., постановою від 13.02.07, рішення господарського суду першої інстанції залишив без змін з тих же підстав, а касаційну скаргу Костянтинівської об’єднаної державної податкової інспекції  залишив без задоволення.

Костянтинівська об’єднана державна податкова інспекція звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати, як ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, а справу скерувати на новий розгляд до суду першої інстанції.  Обґрунтовуючи вимоги, скаржник  посилається на порушення судами вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо повного та всебічного розгляду всіх обставин справи, статті 67 Конституції України, якими встановлено обов’язок кожного сплачувати податки та збори, приписів Закону України “Про оподаткування прибутку підприємства”, Закону України “Про податок на додану вартість” та Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”. Водночас, скаржник наголошує на невірному застосуванні судами  статті 35 Господарського процесуального кодексу України щодо преюдиціальності фактів встановлених рішенням суду з цивільної справи. Заявник вважає хибним висновок судів попередніх інстанцій щодо безпідставності застосування наслідків недійсності угоди відповідно до приписів статті 49 Цивільного кодексу УРСР, оскільки такий висновок суперечить іншим рішенням господарських судів. У судовому засіданні скаржник доповнив касаційні вимоги посиланням на невірне застосування судами норм Господарського процесуального кодексу України, оскільки дані правовідносини повинні вирішуватися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Від Приватного підприємства “ІнтерЛіга”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Краусс-Інтел” відзиви на касаційну скаргу судом не отримані.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. та пояснення представника позивача, перевіривши  матеріали справи і доводи  касаційної скарги, правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України унормовано перелік категорій справ, які  підвідомчі господарським судам. Господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів,  у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, виниклих із публічно-правових відносин. Такі спори віднесені до компетенції адміністративних судів. Спори, що віднесені до підвідомчості господарських судів, кваліфікуються  за сукупністю предметного та суб’єктного критеріїв. За предметним критерієм до компетенції господарських судів відносяться спори, виниклі  при здійсненні господарської діяльності. За суб’єктним критерієм до компетенції господарських судів відносяться спори, що виникають між  підприємствами, установами, організаціями, іншими юридичними особами, громадянами, які здійснюють  підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності,  та у випадках, передбачених законодавчими актами України за участю  державних органів, органів місцевого самоврядування та фізичних осіб, що не є суб’єктами підприємницької діяльності. Як вбачається з матеріалів справи та досліджено господарськими судами, Костянтинівська об’єднана державна податкова інспекція звернулась з вимогою про визнання недійсним на підставі статті 49 Цивільного кодексу УРСР усної угоди та стягнення до бюджету 6255,00 грн. Проте, з 01.09.05 набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України.  Пунктом 1 статті 3 цього Кодексу визначено поняття справи адміністративної юрисдикції як переданого на вирішення адміністративного суду публічно –правового спору, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства,  в тому числі на виконання делегованих повноважень. До компетенції адміністративних судів відповідно до пункту 4 статті 17 названого Кодексу  віднесені, зокрема, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом. Пунктом 11 статті 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні"  до функцій державних податкових інспекцій в районах, містах без районного поділу,  районах  у  містах, міжрайонних та  об'єднаних  державних  податкових інспекцій віднесено  звернення до суду з позовними заявами до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.  Відтак, суб’єктний склад та характер правовідносин у цій справі свідчить про те, що дана справа  є справою адміністративної юрисдикції. Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружного адміністративного суду, адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. Господарські суди першої та апеляційної інстанцій приймаючи рішення та постанову у справі, залишили поза увагою зазначені приписи діючого законодавства і помилково керувалися приписами Господарського процесуального кодексу України. Відтак, оскаржені судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для розгляду спору за правилами, встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

Таким чином, доводи касаційної скарги про невірне застосування Господарського процесуального  кодексу України, підтверджені матеріалами справи.

З огляду на зазначене, керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11110                                       Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 13.02.07 та рішення господарського суду Донецької області від 07.12.06 у справі №7/244пд скасувати.

Матеріали справи скерувати до Господарського суду Донецької  області для нового розгляду.

Касаційну скаргу Костянтинівської об’єднаної державної податкової інспекції задовольнити.

Головуючий, суддя                                                            Т.Добролюбова

Судді                                                            Т.Гоголь

Л. Продаєвич