ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.07
Справа №АС 5/245-07.

Господарський суд Сумської області у складі судді Гудим В.Д., розглянувши матеріали адміністративної справи № АС 5/245-07

За позовом:       Управління Пенсійного фонду України в Білопільському

районі

до відповідача:    Приватного геодезично-землевпорядного центру «Землі  Білопільщини», Білопільський район

про стягнення 1814 грн. 96 коп.

За участю представників сторін:

від позивача – Бондаренко О.М.

Від відповідача – Міськов Є.П.

Суть спору: Позивач просив суд стягнути з відповідача 1814 грн. 96 коп., з них: 918 грн. 68 коп. заборгованості по сплаті страхових внесків, яка виникла за період з 20.11.2006р. по 30.03.2007р., 876 грн. 21 коп. фінансових санкцій та 20 грн. 07 коп. пені, згідно Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003р.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує і просить суд у позові відмовити, посилаючись на те, що Приватний геодезично-землевпорядний центр «Землі Білопільщини», Білопільський район, є платником єдиного податку за ставкою єдиного податку 10 % та застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності у 2007р.

Представники сторін заявили усне клопотання про недоцільність здійснення фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд задовольнив клопотання сторін, оскільки вони відповідають вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач подав пояснення на відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що відповідно до с. ст. 14, 15 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003р., страхувальниками та платниками страхових внесків є роботодавці та підприємства, установи і організації створені відповідно до законодавства, які обрали особливий спосіб оподаткування – фіксований податок, єдиний податок – повинні нараховувати та сплачувати 32 % від суми фактичних витрат на оплату праці працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у т.ч. в натуральній формі, а також позивач зазначає, що ст. 55 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік", на яку посилається відповідач, не містить положень щодо відміни пільги з нарахування страхових внесків у розмірі 32 % фонду оплати праці найманих працівників у січні-червні 2004 року, а передбачає виключення спрямування коштів від сплати частини єдиного та фіксованого податку суб'єктами малого підприємництва до Пенсійного фонду України та відрахувань на обов'язкове соціальне страхування.

Позивач подав пояснення по справі, в якому зазначив, що указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності малого підприємства», на який посилається відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, регулює податкові правовідносини. Суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали спрощену систему оподаткування, згаданим указом звільнені від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, а не від сплати страхових внесків, і суд приймає це пояснення до розгляду.

В судовому засіданні позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з Приватного геодезично-землевпорядного центру «Землі Білопільщини» на користь управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі 1239 грн. 00 коп. боргу. і суд приймає це уточнення до розгляду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Відповідно до ч. 1 ст. 11, п. 6 ч. 2 ст. 17, ч. 6, ч. 12 ст. 20 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003р. та п. 2, 4, Інструкції “Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного Фонду України”, затвердженої Постановою правління Пенсійного Фонду України № 21-1 від 19.12.2003р., зареєстрованої в Міністерстві Юстиції України № 64/8663 від 16.01.2004р., відповідач зобов’язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески на обов‘язкове державне пенсійне страхування в розмірі 32 % від суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі у натуральній формі та 1 % - 2 % від суми доходу у вигляді заробітної плати, інших виплат та винагород, нарахованих чи виплачених платнику.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до поданих відповідачем звітів за жовтень 2006р. – лютий 2007р. ним самостійно були нараховані страхові внески в сумі 1109 грн. 19 коп., але в порушення п. 6 ст. 20 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003р., сплачені частково в сумі 459 грн. 16 коп. на підставі чого до відповідача застосовано фінансову санкцію в розмірі 759 грн. 77 коп. та нараховано пеню в розмірі 20 грн. 07 коп.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач є субєктом малого підприємництва і в 2007р. сплачувало єдиний податок.

Відповідно до ст. 11 Закону України “Про державну підтримку малого підприємництва” № 2063-ІІ від 19.10.2000р., свідоцтво про сплату єдиного податку дає право підприємству на заміну сплати встановлених законодавством податків і зборів (обовязкових платежів) сплатою єдиного податку.

Указом Президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва” № 727/98 від 03.07.1998р. із змінами та доповненнями, субєктам малого підприємництва надано право самостійно обирати спосіб оподаткування за єдиним податком, визначені ставки єдиного податку, визначені база та обєкти оподаткування, строки та порядок сплати єдиного податку.

Як вбачається з матеріалів справи та згідно п. 6 Указу Президента України “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва” № 727/98 від 03.07.1998р. із змінами та доповненнями, відповідач не є платником збору на обовязкове державне пенсійне страхування. Внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, відповідно до п. 2 вказаного Указу, сплачені підприємством відповідача у складі єдиного податку (42 % від перерахованих підприємством сум єдиного податку).

Згідно ст. 18 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058-IV від 09.07.2003р., страхові внески не включаються до складу податків, інших обовязкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Так, фактично Пенсійний фонд, отримуючи від платника єдиного податку 42 %, а вимога позивача про стягнення ще й 32 % від суми фактичних витрат на оплату праці, що є подвійним оподаткуванням та суперечить ст. 18 Закону України “Про систему оподаткування” № 1251-ХІІ від 25.06.1991 із змінами та доповненнями, щодо недопущення подвійного оподаткування.

Відповідно до ст. 2 Закону України “Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181-ІІІ від 21.12.2000р. із змінами та доповненнями, органи Пенсійного фонду є контролюючими органами стосовно збору на обовязкове державне пенсійне страхування.

Пп. 4.4.1 п. 4.4 ст. 4 вказаного Закону передбачає, що у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі закону, або коли норми різних нормативно-правових актів, виданого на підставі (множинне) трактування прав та обовязків платників податків або Пенсійного фонду, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і Пенсійного фонду, рішення приймається на користь платника податків.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства України, і суд у позові відмовляє, тому, керуючись ст. ст. 71, 158, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1. У позові - відмовити.

2. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

3. Згідно ст. 186 КАС України заява про апеляційне оскарження постанови подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення (з дня складення постанови в повному обсязі). Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

4. Згідно ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання, апеляційної скарги постанова, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ                                                                                  ГУДИМ В. Д.

Повний текст рішення підписано 07.06.07р.