ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

11.07.07р.

Справа № А7/214-07

11 год. 30 хв.

За позовом  Прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу в інтересах держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

До  Комунального житлового підприємства № 25, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

Про стягнення 7 072, 50 грн.

Суддя  Коваль Л.А.

Секретар судового засідання Пелипенко К.В.

Представники сторін:

від позивача: провідний спеціаліст Іващенко С.Г., дов. № 03-06/0022 від 10.01.2007 р.;

від відповідача: юрисконсульт Дерев'янко О.М., дов. № 7 від 01.12.2006 р.;

за участю прокурора: Кузьменко С.В., посвідчення № 57 від 10.05.2007 р.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу просить стягнути з Комунального житлового підприємства № 25 (м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м.  Дніпропетровськ) адміністративно-господарські санкції за нестворені робочі місця у сумі  7 072, 50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача в 2006 році середньооблікова чисельність працюючих інвалідів була менша, ніж 4% середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу. На підприємстві повинні були працювати 5 осіб–інвалідів, а працювало 4 таких особи. Якщо на підприємстві середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, підприємство щороку сплачує відповідному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємством в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу. Відповідач адміністративно-господарські санкції не сплатив.

Позивач заявлені позовні вимоги підтримує.

Відповідач проти позову заперечує. Відповідач не вбачає своєї вини в недотриманні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідач зазначає, що закон покладає на відповідача обов’язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, однак безпосередньо працевлаштуванням займається відповідна державна служба. Діяльність відповідача є збитковою, а адміністративно-господарські санкції сплачуються за рахунок прибутку.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно ч.1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування  інвалідів у розмірі чотирьох  відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частина 1 статті 20 цього ж Закону передбачає відповідальність підприємств, установ і організацій, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, у вигляді сплати щороку відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до звіту Комунального житлового підприємства № 25 (м. Кривий Ріг Дніпропетровської області) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, наданого Дніпропетровському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів (м. Дніпропетровськ), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу –120 осіб. Відповідно, кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону, становить 5 осіб. Фактично у відповідача особи, яким встановлена інвалідність, обліковувалися в кількості 4 осіб.

Також, відповідно до даних, наведених відповідачем в звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, фонд оплати праці штатних працівників –848, 7 тис. грн. Визначена розрахунковим шляхом середньорічна заробітна плата штатного працівника –7 072, 5 грн. Оскільки протягом 2006 року у відповідача повинні були працювати 5 осіб, яким  встановлена інвалідність, фактично працювала 4 такі особи, визначений  розрахунковим шляхом розмір штрафу становить 7 072, 50 грн.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому  відбулося  порушення  нормативу,  встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Прокурор посилається на ті обставини, що відповідач штрафні санкції не сплатив, що і є причиною спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього  звернення  до підприємств,  установ,  організацій чи до державної служби зайнятості.  Підприємства, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості  інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”).

Відповідач протягом 2006 року надавав Саксаганському районному центру зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування у нього одного інваліда. Згідно звіту про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках станом на 26.01.2006р., відповідач заявив потребу в двох працівниках-інвалідах для роботи двірником. Потреба в працівниках-інвалідах заявлена станом на 20.02.2006р., 16.10.2006р., 04.12.2006р.

Зазначене підтверджується також листом Саксаганського районного центру зайнятості вих. № 934 від 11.05.2007р.

За повідомленням Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради м. Кривого Рогу від 11.05.2007р., вих. № 1577, Управління праці та соціального захисту населення направляло відповідачу інваліда для працевлаштування, якого відповідачем працевлаштовано. Випадків відмови в прийнятті на роботу не зафіксовано.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є  вчинене ним  правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З огляду на викладені вище обставини, суд не вбачає вини відповідача в незабезпеченні нормативу працевлаштування інвалідів в 2006 році, як однієї з обов’язкових умов відповідальності.

Враховуючи відсутність вини відповідача в незабезпеченні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в зв’язку з їх не направленням органами, уповноваженими відповідно до закону займатися працевлаштуванням, суд не вбачає підстав для задоволення позову, позовні вимоги вважає необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 71, 104, ст. ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В адміністративному  позові –відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л. А. Коваль