СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31.07.07                                                                                 Справа № 10/297пн-ад.

Суддя господарського суду Луганської області Мінська Т.М., при секретарі  Смірновій В.М., розглянувши матеріали справи за  позовом

Комунального підприємства "Жилсервіс" № 2, м. Стаханов

до  Стахановської об’єднаної державної податкової інспекції

про спонукання виконати певні дії

Представники сторін:

від позивача - Гриценко П.В., № б/н від 24.05.07.,

від відповідача - Зайцев М.М.-гол.держ.под.інспектор, довіреність № 19 від  14.05.07.

Суть спору: позивачем заявлена вимога про зобов’язання відповідача зареєструвати КП  «Жилсервіс № 2» як платника єдиного податку.

Згідно з п. 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства  України  не здійснювалась звукова фіксація судового процесу за клопотанням сторін.

Дослідивши  матеріали  справи,   додатково  надані  документи,  суд

в с т а н о в и в:

Комунальне підприємство  «Жилсервіс № 2» (позивач  у  справі)  створено  рішенням  28-й сесії Стахановської міської ради 23 скликання  27.12.2000р.,  зареєстровано  виконавчим комітетом  Стахановської міської ради  09.02.2001р.  за  № 846.

Згідно  п. 3.2.  Статуту  засновником  позивача  є  Стаханівська  міська  рада,  інтереси  якої  представляє  Фонд комунального майна  м. Стаханова.

06.03.2007р.  позивачем  подано  заяву  до  Стахановської  ОДПІ   (відповідача  у  справі)   про  видачу  свідоцтва  про  право   сплати  єдиного  податку   за  ставкою  10 %  з  01.04.2007р.

Відповідач  листом  №  4371/15  від  31.03.2007р.    відмовив  у  видачі  свідоцтва про  право   сплати  єдиного  податку   за  ставкою  10 %  в  зв’язку   з  тим,  що  на  Комунальне підприємство  «Жилсервіс № 1» не поширюється дія     Указу  Президента  України  від  03.07.1998.  № 727  (в  редакції  Указу Президента  України  від  28.06.1999.  №  746/99 )    “Про  спрощену  систему  оподаткування,  обліку  і  звітності  суб'єктів  малого підприємництва”,  оскільки  єдиним засновником  позивача  є  територіальна громада  в особі  уповноважених органів,  тобто  їх  частка  в цих підприємствах перевищує  25 %.

Позивач  вважає, що  має  право  на  застосування спрощеної системи оподаткування,  оскільки  не підпадає під обмеження ,  встановлені  п. 7   Указу  Президента  України  від  03.07.1998.  № 727.  На  обґрунтування  своїх  вимог  позивач  зазначає, що  на  час  його  реєстрації діяв  Закон  України  «Про підприємства»,  який  не передбачав  обов’язку  створення статутного  фонду,  тому  статутний  фонд  фактично не  був  створений.  А  майно  підприємства  перебуває в  комунальній  власності  і  закріплено за ним на  праві господарського відання.  Позивач  зазначає,  що  статутний  фонд  і  майно  підприємства  різні  поняття,  тому не зважаючи,  що  все  його  майно є  комунальною  власністю,   статутний  фонд  відсутній,  а відтак   на нього не розповсюджуються  обмеження ,  встановлені  п. 7   Указу  Президента  України  від  03.07.1998.  № 727.

Пори вирішення  даного  спору  суд виходить із наступного:

Питання   спрощеної система  оподаткування,   бухгалтерського обліку  та  звітності суб'єктів малого підприємництва  регулюється  Указом  Президента  України  від  03.07.1998.  № 727  (в  редакції  Указу Президента  України  від  28.06.1999.  №  746/99 )    “Про  спрощену  систему  оподаткування,  обліку  і  звітності  суб'єктів  малого підприємництва”   (надалі Указ 727).

Статтею   1  Указу  727   встановлено,  що спрощена система оподаткування,  обліку та  звітності   запроваджується    для    таких    суб'єктів    малого  підприємництва:

фізичних осіб,  які  здійснюють підприємницьку діяльність без  створення  юридичної  особи  і  у  трудових  відносинах  з  якими,  включаючи членів  їх  сімей,  протягом  року  перебуває  не більше  10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації  продукції  (товарів,  робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень;

юридичних осіб   -   суб'єктів   підприємницької   діяльності  будь-якої організаційно-правової форми та форми власності,  в яких  за  рік  середньооблікова  чисельність  працюючих  не перевищує 50  осіб  і  обсяг  виручки  яких  від  реалізації продукції (товарів,  робіт, послуг) за рік не перевищує 1 млн. гривень.

Згідно  ст. 7  Указу  727  дія цього Указу не поширюється на  суб'єктів підприємницької діяльності, у статутному фонді яких частки,  що  належать  юридичним особам - учасникам та засновникам даних  суб'єктів,  які  не  є  суб'єктами  малого  підприємництва, перевищують 25 відсотків.

На момент  прийняття  Указу  727  діяв також  Закон України «Про підприємства  в Україні».  Згідно ст. 10 цього Закону  майно  підприємства  становлять основні фонди та оборотні кошти, а  також  інші  цінності,  вартість яких  відображається  в самостійному балансі підприємства.

Майно підприємства відповідно до законів України,  статуту підприємства та укладених угод належить йому на  праві  власності, повного господарського відання або оперативного управління.

Майно, що є державною власністю і закріплене за  державним підприємством (крім казенного), належить  йому  на  праві  повного господарського відання.

Джерелами формування майна підприємства є  грошові та матеріальні внески засновників.

На той  час  поняття  статутного  фонду  вживалось  лише  в Законі  України  «Про господарські товариства», зокрема ст. 13  визначено, що вкладами учасників  та  засновників  товариства  можуть  бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні  цінності,  цінні папери,  земельні ділянки відповідно до Земельного кодексу України   права  користування водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому  числі  в  іноземній  валюті.

Вклад, оцінений у карбованцях, становить частку  учасника  та засновника у статутному фонді. Порядок оцінки вкладів визначається в установчих  документах  товариства,  якщо  інше  не  передбачено законодавством України.

Згідно  ст. 12  даного Закону  товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті  господарської     діяльності;      одержаних доходів;      іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Таким  чином,  системний  аналіз  вказаних  норм  дозволяє зробити  висновок,  що  в  п.  7  Указу  727 обмеження   дії цього Указу стосовно суб'єктів підприємницької діяльності, у статутному фонді яких частки,  що  належать  юридичним особам - учасникам та засновникам даних  суб'єктів,  які  не  є  суб'єктами  малого  підприємництва, перевищують 25 відсотків,  треба  розуміти,  як  обмеження стосовно  тих  суб’єктів,    в  майні  яких  більше  25 відсотків  належить  засновникам,  що не є суб'єктами  малого  підприємництва.  100 %  майна  позивача  належить на  праві  власності  територіальній громаді   м. Стаханова,  що не є  суб'єктом  малого  підприємництва,  а  відтак  стосовно  позивача  діють  обмеження,  встановлені п.  7  Указу  727 .

Оцінивши  всі  вищевикладені  обставини,   суд  закінчив розгляд справи в судовому засіданні  31.07.2007р.  і  постановив   відмовити   в задоволені позову.

Згідно  ст.   160 ч. 3  Кодексу адміністративного судочинства  України  в судовому засіданні  31.07.2007р. проголошено вступну і резолютивну частини постанови. Судові витрати  покладаються  на   позивача.

На  підставі  викладеного та, керуючись ст.ст.  18, 68, 71, 158 –163,  Кодексу адміністративного судочинства  України,  суд

п о с т а н о в и в:

1.          В задоволенні  позову  відмовити.

2.          Судові  витрати  покласти  на  позивача.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.  Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк встановлений КАС України,  постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.  У разі подання  апеляційної скарги постанова набирає законної сили,  якщо її не скасовано, після закінчення апеляційного розгляду скарги.

Про апеляційне оскарження постанови спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга  подаються  до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції,  який ухвалив оскаржувану  постанову. Копії апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови подається протягом десяти  днів  з дня складення  постанови в повному обсязі.   Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Згідно  ст.   160 ч. 3  Кодексу адміністративного судочинства  України постанова в повному обсязі складена  06.08.2007р.

Суддя                                                                                    Т.М.Мінська