ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 червня 2007 р.

№ 5/259

Колегія суддів Вищого господарського суду України у
складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 (далі Підприємець)

на постанову

Київського міжобласного
апеляційного господарського суду

від

21.02.07

у справі

№ 5/259

господарського суду

Полтавської області

за позовом

закритого акціонерного товариства
"Ізумруд" (далі Товариство)

до

Підприємця

про

стягнення 29 438,00 грн.

В судових засіданнях взяли участь представники

- позивача:

Пилипенко А.К. (за дов. № 13 від
11.01.07) - у судовому засіданні 07.06.07;

- відповідача:

ОСОБА_1 (свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи -підприємця НОМЕР_1 від 06.08.98) - у судовому
засіданні 07.06.07.

Ухвалою від 23.04.07 колегії суддів
Вищого господарського суду України у складі: головуючого -Першикова Є.В.,
суддів -Савенко Г.В., Ходаківської І.П., утвореному розпорядженням заступника
Голови Вищого господарського суду України від 09.04.04, касаційна скарга
Підприємця б/н від 21.03.07 була прийнята до провадження, розгляд справи
призначено на 07.06.07.

У зв'язку з перебуванням судді
Савенко Г.В. на лікарняному, розпорядженням від 06.06.07 заступника Голови
Вищого господарського суду України для розгляду справи № 5/259 господарського
суду Полтавської області, призначеної до перегляду на 07.06.07, було створено
колегію суддів у складі: головуючий -Першиков Є.В., судді -Данилова Т.Б.,
Ходаківська І.П.

Про вказані обставини представників
сторін було повідомлено на початку судового засідання 07.06.07. Відводів складу
колегії суддів не заявлено.

За згодою представників сторін,
відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського
процесуального кодексу України у судовому засіданні 07.06.07 було оголошено
перерву до 21.06.07 для виготовлення та оголошення вступної та резолютивної
частин постанови Вищого господарського суду України.

У судове засідання 21.06.07
учасники судового процесу не з'явились, у зв'язку з чим повний текст постанови
Вищого господарського суду України направляється сторонам у справі в
установленому законом порядку.

Рішенням від 19.10.06
господарського суду Полтавської області (суддя

Гетя Н.Г.) первісний позов
задоволено.

З Підприємця на користь Товариства
стягнуто 29 438,00 грн. суми боргу, 294,38 грн. витрат по сплаті державного
мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Постановою від 21.02.07 Київського
міжобласного апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі:
головуючого -Швеця В.О., суддів -Жук Г.А., Зеленіної Н.І.) рішення від 19.10.06
господарського суду Полтавської області залишено без змін, а апеляційну скаргу
Підприємця -без задоволення.

Не погоджуючись з рішеннями
попередніх судових інстанцій Підприємець звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 19.10.06
господарського суду Полтавської області та постанову від 21.02.07 Київського
міжобласного апеляційного господарського суду скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує
тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми
матеріального та процесуального права, а саме: п. 5 ч. 1 ст. 532, ч. 3 ст. 538
Цивільного кодексу України, абз. 4 ч. 2 ст. 197 Господарського кодексу України,
ст.ст. 43, 811, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник наголошує на
тому, що попередніми судовими інстанціями безпідставно не надано правової
оцінки наявному в матеріалах справи листу, яким він повідомляв Товариство про
готовність передачі спірної продукції та місце її передачі, а також договору
зберігання продукції, який Підприємець був вимушений укласти з третьою особою.
На думку скаржника, в порушення вимог процесуального законодавства в оскаржених
судових рішеннях факти, підтверджені вказаними доказами, не знайшли свого
відображення, проте вони мають суттєве значення для вирішення спору

У своєму відзиві на касаційну
скаргу Товариство щодо доводів скаржника заперечує, вважаючи їх безпідставними,
у зв'язку з чим просить оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційну
скаргу Підприємця -без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, відзив на касаційну скаргу, заслухавши пояснення
представників сторін, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями на підставі матеріалів справи, 12.05.05 між Підприємцем та
Товариством було укладено договір купівлі-продажу б/н (далі Договір),
відповідно до умов якого Підприємець прийняв на себе зобов'язання згідно з
графіком виготовлення та поставки (додаток № 1 до Договору) передати у
власність Товариства продукцію: піддони дерев'яні розмірами 1200x1000 мм (далі
Продукція), а Товариство зобов'язалось прийняти Продукцію та здійснити її
попередню оплату в національній валюті шляхом перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Підприємця.

Судовими інстанціями встановлено,
що умовами Договору сторони погодили, що за односторонню необґрунтовану відмову
від виконання своїх обов'язків протягом дії даного Договору винна сторона
сплачує неустойку в розмірі 0,5 % від суми Договору.

На підставі наданих сторонами
доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що
Товариство свої зобов'язання за договором виконало здійснивши попередню оплату
на загальну суму 37 760,00 грн.

Вирішуючи спір, попередні судові
інстанції встановили, що відповідно затвердженого сторонами графіку
виготовлення, поставки та оплати продукції Підприємець зобов'язався за період з
травня по серпень 2005 року передати у власність Товариства продукцію в
кількості 5 000 штук по ціні 17,52 грн. на загальну суму 87 600,00 грн., у
наступному порядку: у травні 2 000 штук; у червні 1 000 штук; у липні 1 000
штук; у серпні 1 000 штук.

На підставі наданих сторонами
доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що
фактично Підприємцем було передано Товариству Продукцію в кількості 500 штук на
загальну суму 8 760,00 грн. у зв'язку з чим попередні судові інстанції прийшли
до висновку, що заборгованість Підприємця перед Товариством становить 29 000,00
грн., а розмір неустойки складає 438,00 грн.

При цьому, попередні судові
інстанції врахували, що Товариство зупинило виконання свого зобов'язання з
попередньої оплати Продукції за Договором керуючись ст. 538 Цивільного кодексу
України, у зв'язку з тим, що Підприємець не виконав свого зобов'язання по
передачі Продукції в травні, червні та липні 2005 року відповідно з графіком
поставок.

На підставі матеріалів справи
судовими інстанціями, які приймали рішення у даній справі встановлено, що
13.03.06 Товариство направило Підприємцю вимогу № 138 про відмову від прийняття
виконання зобов'язань та про повернення попередньо перерахованих грошових
коштів у розмірі 29 000,00 грн. протягом семи днів з моменту отримання цієї
вимоги. При цьому, встановлено, що дана вимога була отримана Підприємцем
18.03.06, проте була залишена без відповіді та задоволення.

Правовий аналіз оскаржених судових
актів свідчить, що Підприємець у попередніх судових інстанціях доводив факт
виготовлення Продукції у повному обсязі та нездійснення Товариством заходів
щодо її отримання, у зв'язку з чим Підприємець був вимушений забезпечувати
зберігання Продукції та продовжував це робити навіть після закінчення строку
дії Договору, розраховуючи на те, що Товариство її забере.

При вирішенні спору по суті
попередніми судовими інстанціями встановлено, що вважаючи вимогу Товариства,
викладену в листі від 13.03.06 за № 138, безпідставною та з метою зменшення
розміру збитків Підприємець звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про
стягнення збитків в розмірі 10 200,00 грн. на підставі ст.ст. 16, 22 Цивільного
кодексу України.

Вирішуючи спір по суті, попередні
судові інстанції встановили, що умовами Договору не встановлено місце виконання
зобов'язання по передачі Продукції.

Врахувавши, що той факт, що
передача Продукції вже здійснювалась, не підтверджує того, що місце її
зберігання або виготовлення було відомо Товариству, суди першої та апеляційної
інстанцій прийшли до висновку, що до кінця кожного місяця (до 31.05.05, до
30.06.05, до 31.07.05, до 31.08.05) Підприємець мав письмово повідомляти
уповноважену особу Товариства про те, що Продукція готова до передачі, а також про
місце її передачі.

При цьому, попередні судові
інстанції встановили, що такі дії Підприємцем вчинені не були, у зв'язку з чим
місцевий та апеляційний суд  прийшли до
висновку про те, що оскільки Підприємець не повідомив Товариство про готовність
Продукції до передачі та про місце виконання такого зобов'язання, то у даному
випадку має місце прострочення боржника (Підприємця).

Колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174 Господарського України договір є підставою для
виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509
Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи
утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати
виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка
містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних
умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з ст. 202 Господарського
кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином, а за змістом ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах,
визначених законом або договором.

За змістом ст.ст. 224, 225, 226
Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні
інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою
стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які
управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або
додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Сторона, яка порушила своє
зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання,
повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця
сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо
запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона
господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі
якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання
нею зобов'язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не
зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше.

Не підлягають відшкодуванню збитки,
завдані правомірною відмовою зобов'язаної сторони від подальшого виконання
зобов'язання. У разі невиконання зобов'язання виконати певну роботу (надати
послугу) управнена сторона має право виконати цю роботу самостійно або доручити
її виконання (надання послуги) третім особам, якщо інше не передбачено законом
або зобов'язанням, та вимагати відшкодування збитків, завданих невиконанням
зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 199
Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується
заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин,
передбачених цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення
виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються
відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546,
548, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися
у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник
повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

За змістом ст. 532 Цивільного
кодексу України, місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо
місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:
за зобов'язанням про передання нерухомого майна -за місцезнаходженням цього
майна; за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі
договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; за
зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших
правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це
місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання; за грошовим
зобов'язанням -за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична
особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо
кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання
(місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за
новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на
кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання; за іншим
зобов'язанням -за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

Зобов'язання може бути виконане в
іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає
із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Аналогічною за правовим змістом ст.
197 Господарського кодексу України передбачено, що  господарське зобов'язання підлягає виконанню
за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке
визначено змістом зобов'язання.

У разі якщо місце виконання
зобов'язання не визначено, зобов'язання повинно бути виконано: за
зобов'язаннями, змістом яких є передача прав на будівлю або земельну ділянку,
іншого нерухомого майна -за місцезнаходженням будівлі чи земельної ділянки, іншого
нерухомого майна; за грошовими зобов'язаннями -за місцезнаходженням (місцем
проживання) управненої сторони на момент виникнення зобов'язання, або за її
новим місцезнаходженням (місцем проживання) за умови, що управнена сторона
своєчасно повідомила про нього зобов'язану сторону; за іншими зобов'язаннями
-за місцезнаходженням (місцем проживання) зобов'язаної сторони, якщо інше не
передбачено законом.

Згідно ст. 664 Цивільного кодексу
України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у
момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар
має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором
купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем
обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у
розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до
передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий
до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей
цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не
випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його
місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для
доставки покупцеві.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій
при винесенні рішень по суті спору наведеним правовим положенням юридичного
аналізу в контексті спірних правовідносин надано не було, в той час, як у
даному випадку необхідно було керуватися вказаними нормами в комплексі.

Також, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що розглядаючи справу по суті попередні
судові інстанції не врахували положення ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу
України відповідно до яких загальними засадами цивільного законодавства та,
водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є
добросовісність, розумність і справедливість.

При цьому без належної уваги та
правової оцінки з боку суду першої та апеляційної інстанцій залишилось,
зокрема, те, що положеннями Договору сторони передбачили, що приймання
Продукції здійснюється Товариством відповідно до вимог Інструкції про порядок
приймання продукції виробничо-технічного призначення.

На підставі викладеного колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що спір був розглянутий
першою та апеляційною судовими інстанціями без дослідження в повному обсязі
обставин справи та наведення правової оцінки цим обставинам, що є порушенням
принципу всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності та призвело до прийняття рішення з помилковим застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі
стверджує факт порушення попередніми судовими інстанціями не лише норм
матеріального та процесуального права, а також і питання, які стосуються оцінки
доказів. Колегія суддів Вищого господарського суду України наголошує, що оцінка
доказів, не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку
судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених
фактичних обставин справи та перевіряється застосуванням попередніми
інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не
має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.76 № 11 “Про
судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки передбачені процесуальним
законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в
рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або
додатково перевіряти докази, всі рішення, ухвалені у справі, підлягають
скасуванню, а справа -направленню на новий розгляд до господарського суду
Полтавської області.

Під час нового розгляду справи
господарському суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, вжити всі
передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення
обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та у
відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119, 11110 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 б/н від 21.03.07
задовольнити.

Рішення від 19.10.06 господарського
суду Полтавської області та постанову від 21.02.07 Київського міжобласного
апеляційного господарського суду по справі № 5/259 господарського суду
Полтавської області скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська