ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2007 р.
№ 3/22-29/28а

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П.- головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу релігійної громади Української автокефальної православної церкви, с. Верхня Стинава Стрийського району Львівської області (далі -  релігійна громада УАПЦ)

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2006

зі справи  № 3/22-29/28а

за позовом  Стрийської районної державної адміністрації Львівської області, м. Стрий  Львівської області (далі -  Райдержадміністрація)

до релігійної громади УАПЦ

про витребування майна з чужого незаконного володіння,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, –прокуратура Львівської області, м. Львів, та

Львівська обласна державна адміністрація, м. Львів (далі -  Облдержадміністрація)

Судове засідання проведено за участю представників:

Райдержадміністрації –Лещишин І.Т.,

релігійної громади УАПЦ – Левка С.М., Паровінчака М.Ф.,

прокуратури Львівської області –не з’яв.,

Облдержадміністрації –не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про повернення культової споруди –церкви            Св. Миколая с. Верхня Стинава Стрийського району Львівської області (далі -  культова споруда) з чужого незаконного володіння релігійної громади УАПЦ.

Постановою господарського суду Львівської області від 19.05.2006 (суддя Синчук М.М.) в задоволенні позову відмовлено повністю. У прийнятті зазначеної постанови суд з посиланням на статтю 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виходив з того, що “матеріально-правова вимога позивача не містить доказів вибуття майна з володіння позивача та набуття права володіння цим майном відповідачем”, і “власника-державу не позбавлено володіння культовою спорудою”.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду                          від 15.11.2006 (колегія суддів у складі: Городечна М.І. - головуючий,            судді Юркевич М.В. і Кузь В.Л.): задоволено апеляційну скаргу Райдержадміністрації; постанову місцевого господарського суду від 19.05.2006 скасовано; прийнято нове рішення; позов задоволено; згідно з цим новим рішенням релігійна громада УАПЦ має повернути культову споруду Райдержадміністрації для наступної її передачі релігійним громадам УАПЦ та Української греко-католицької церкви села Верхня Стинава (далі -  релігійна громада УГКЦ) для почергового користування на підставі укладених договорів згідно з розпорядженням голови Облдержадміністрації від 26.03.1997 № 228 “Про визначення порядку користування церквою              Св. Миколая в селі Верхня Стинава Стрийськго району” (далі -  Розпорядження № 228); з релігійної громади УАПЦ стягнуто в доход державного бюджету України 85 грн. державного мита за розгляд справи в суді першої інстанції, 42, 50 грн. державного мита за розгляд справи в суді апеляційної інстанції і на користь державного підприємства “Судовий інформаційний центр” –118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У прийнятті зазначеної постанови суд з посиланням на статті 17, 29 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”, статті 19, 43 Закону України “Про місцеві державні адміністрації”, 387 ЦК України, статті 43, 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) виходив з обґрунтованості позовних вимог.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України релігійна громада УАПЦ просить скасувати постанову апеляційної інстанції з цієї справи. Скаргу мотивовано незаконністю цієї постанови, у прийнятті якої не враховано усіх обставин справи, та відповідністю законові, зокрема, статті 387 ЦК України, рішення суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про необхідність скасування судових рішень, прийнятих по суті даної справи, та передачі останньої на новий розгляд до господарського суду першої інстанції з урахуванням такого.

Судом першої інстанції у справі встановлено, що:

- у с. Верхня Стинава Стрийського району Львівської області розташовано культову споруду 1905 року побудови;

- на даній території зареєстровано дві релігійні церковні громади –релігійну громаду УГКЦ і релігійну громаду УАПЦ, яких відповідно до Розпорядження № 228 зобов’язано почергово використовувати культову споруду та укласти відповідні договори з Райдержадміністрацією;

- релігійна громада УГКЦ такий договір уклала, а релігійна громада УАПЦ, “незважаючи на неодноразові звернення”, відмовилася від укладення зазначеного договору і одноособово користується культовою спорудою;

- культова споруда, яка перебуває у державній власності, не була передана  в користування жодній з релігійних громад;

- 25.11.2004 представники релігійної громади УАПЦ зірвали навісні замки на культовій споруді, відкрили її і “продовжили відправляти богослужіння”, не допускаючи релігійну громаду УГКЦ до користування культовою спорудою;

- позивач (Райдержадміністрація) просив повернути культову споруду з чужого незаконного володіння відповідача (релігійної громади УАПЦ).

Судом апеляційної інстанції також з’ясовано, що релігійна громада УАПЦ не подала суду договору на користування культовою спорудою, укладеного з Райдержадміністрацією, або доказів погодження з релігійною громадою УГКЦ порядку почергового користування культовою спорудою “як правових підстав для користування” цією спорудою.

З установлених попередніми судовими інстанціями обставин справи вбачається, що культова споруда є власністю держави.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Згідно із статтею 29 названого Закону державний контроль за додержанням законодавства України про свободу совісті та релігійні організації здійснюють місцеві Ради народних депутатів та їх виконавчі комітети.

Частиною першою статті 15 Закону України “Про місцеві державні адміністрації” визначено, що в управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об’єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку.

За приписом пункту 1 статті 19 цього ж Закону місцева державна адміністрація, зокрема, здійснює на відповідній території управління об’єктами, що перебувають у державній власності та передані до сфери її управління.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З урахуванням наведеного попередні судові інстанції у розгляді даної справи повинні були перевірити, чи передано, і якщо так, то на яких підставах, культову споруду до сфери управління саме позивача в даній справі –Райдержадміністрації, і в зв’язку з цим чи виступає вона у спірних правовідносинах як належним чином уповноважений орган держави –власника майна (культової споруди).

Не з’ясувавши пов’язаних з цим обставин, що входять до предмету доказування в даній справі, попередні судові інстанції припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Наведена в цій постанові стаття 29 Закону України “Про свободу совісті і релігійні організації” сама по собі не надає Райдержадміністрації повноважень щодо реалізації припису статті 387 ЦК України, оскільки статтею 29 названого Закону регулюються питання здійснення державного контролю за додержанням законодавства про свободу совісті та релігійні організації, але не захисту права власності як цивільно-правового інституту.

Касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Крім того, чинне законодавство не уповноважувало апеляційний господарський суд надавати в резолютивній частині своєї постанови вказівки Райдержадміністрації з приводу дій останньої стосовно культової споруди (наступної передачі цієї споруди релігійним громадам).

Суд першої інстанції ухвалою від 21.02.2006 про відкриття провадження в даній справі залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, прокуратуру Львівської області і Облдержадміністрацію, проте ні в рішенні цього суду, ані в постанові апеляційної інстанції про названих третіх осіб з невідомих причин не зазначається; до того ж нічим не мотивовано і саме їх залучення до участі у справі.

У новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу релігійної громади Української автокефальної православної церкви задовольнити частково.

2. Постанову господарського суду Львівської області від 19.05.2006 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2006 зі справи № 3/22-29/28а скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов