ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.07 р.                                                                             Справа № 29/271а

14 год. 40 хвилин, м. Донецьк, вул.Артема157, нарадча кімната            Господарський суд Донецької області у складі  головуючого судді  Гаврищук Т.Г. при секретарі судового засідання Пашко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом – Товариства з обмеженою відповідальністю “Лема ФСС” м. Маріуполь

до відповідача – Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

за участю представників сторін:

від позивача – Лебедєв В.В. – юрист (за довір.), Лебедєва М.А. – гол. бухгалтер (за довір.)

від відповідача – Котлубей О.Д. (за довір.)- гол. держподатковий ревізор-інспектор, Медведєв О.В. – гол. держподатковий інспектор ( за довір.), Мозгова Н.А. – заст..начальника юр.управління(за довір.), Степанов С.А. – заст..начальника МДПІ (за довір.)

Позивач, Закрите акціонерне товариство “Лема”, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя про визнання нечинними податкового повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про донарахування податку на додану вартість, штрафних(фінансових) санкцій у розмірі 1165708,80 грн., та податкового повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р.          про зменшення податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, в сумі 99180 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на  п.6.2 ст.6 Закону України “Про податок на додану вартість”,  за приписами якої при експорті послуг, супутніх експорту товарів, ставка податку становить “о” відсотків до бази оподаткування. За приписами п.1.14 ст.1 цього Закону супутні  послуги це - послуги,  вартість яких включається відповідно до норм митного законодавства до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються. Відповідно до ст..274 Митного кодексу України  до митної вартості товарів, які вивозяться (експортуються)  з України, включаються фактичні витрати, якщо вони не були раніше включені в вартість експортуємих товарів. Висновки у акті про те, що експорт товарів та експорт супутніх послуг повинен здійснюватись одночасно однією особою, не має свого підтвердження у положеннях Закону України “Про податок на додану вартість”.

Заявою від 10.10.2006 р. позивач змінив позовні вимоги і просить визнати частково нечинними податкове повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про донарахування податку на додану вартість, штрафних(фінансових) санкцій в частині донарахування у розмірі 1161163,74 грн., та податкове повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р.          про зменшення податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню, в сумі 99180 грн.

Заявою від 07.03.2007р. №347 позивач знов змінив позовні вимоги і просить визнати частково нечинним податкове повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про донарахування податку на додану вартість у розмірі 580206 грн., штрафних (фінансових) санкцій  у розмірі 581721 грн. та  податкового повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про зменшення податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню в сумі 99180 грн., штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 99180 грн.

Додатковою заявою від 12.07.2007р. позивач змінив позовні вимоги та просить визнати частково недійсним податкове повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про донарахування податку на додану вартість у розмірі 580206 грн., штрафних (фінансових) санкцій  в частині донарахування у розмірі 580957,78 грн. та  податкового повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про зменшення податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню в сумі 99180 грн.

Відповідач проти позову заперечує і вважає, що позивачем безпідставно застосовано   нульову ставку податку на додану вартість . Відповідач зазначив, що позивач не здійснював супутніх послуг , визначених в ч.2 ст.274 Митного кодексу України, а відповідно до вимог договорів, здійснював лише транспортно-експедиційне обслуговування вантажів, контроль за здійсненням технології перевантажувальних робіт. Тобто, послуги по навантаженню, вивантаженню, перевантаженню експортних вантажів позивач не здійснював, а фактично їх здійснював ДП “Маріупольський морський торгівельний порт”.Крім того, відповідач вважає, що оскільки позивач не здійснював безпосередньо експорт таких товарів, тому право на застосування нульової ставки відсутнє.Зазначені послуги підлягають оподаткуванню за правилами, встановленими Законом України “Про податок на додану вартість” , згідно з яким об”єкт оподаткування при наданні послуг обчислюється виходячи з місця їх поставки і оподатковуються за ставкою 20%..

Ухвалою суду від 12.03.2007р. здійснена заміна позивача  -  Закритого акціонерного товариства “Лема”  його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю “Лема ФСС”.

У судовому засіданні досліджені надані сторонами письмові докази, що знаходяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд встановив:

Позивач є юридичною особою, включений до ЄДРПОУ за номером №13516283 та як платник  податків  перебуває  на  обліку у           Жовтневій міжрайонній державній податковій інспекції м.Маріуполя.

Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією м.Маріуполя була проведена виїзна планова перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2004р. по 31.03.2006р., за результатами якої складений акт від 17.07.2006р. №1060/23-2/13516283 та прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №0 від 24.07.2006р., яким позивачеві згідно підпункту “б” п.п.4.2.2. п.4.2 ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” було визначено суму податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 1165708,80 грн., у тому числі основний платіж 583236,00 грн. грн., штрафні (фінансові) санкції –582472,80 грн.  Штрафні (фінансові) санкції нараховані згідно  п.п.17.1.3 , п.п.17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України “Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

- №0 від 24.07.2006р., яким позивачеві згідно підпункту “б” п.п.4.2.2. п.4.2 ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов‘язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”  було зменшено  суму бюджетного відшкодування(у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов”язань наступних періодів) з податку на додану вартість за жовтень 2005р. в сумі 78796 грн., лютий 2006р. в сумі 20384грн. загалом в розмірі 99180 грн.

Як вбачається з акту перевірки,  підставою для донарахування податкового зобов’язання та зменшення суми бюджетного відшкодування послужив висновок податкового органу про те, що позивачем у порушення п.1.14 ст.1, п.6.2,п.6.5 ст.6, п.п.7.7.1, п.п.7.7.2 п.7.7 ст.7  Закону України „Про податок на додану вартість” занижено податок на додану вартість за 2005,2006  рік на суму 583236 грн., та завищено суму бюджетного відшкодування  у жовтні 2005р. на78796 грн.,  лютому 2006р. на 20384 грн.

Актом перевірки встановлено неправомірне застосування  нульової ставки з податку на додану вартість, оскільки позивач  не здійснював супутніх послуг, визначених в ч.2 ст.274 Митного кодексу України, а відповідно до вимог договорів,  здійснював лише транспортно-експедиційне обслуговування вантажів, контроль за здійсненням технології перевантажувальних робіт. Тобто, послуги по навантаженню, вивантаженню, перевантаженню експортних вантажів позивач самостійно не здійснював, а фактично їх здійснював ДП “Маріупольський морський торгівельний порт”.Відповідач зазначив, що за приписами п.6.2 ст.6  Закону України „Про податок на додану вартість” нульова ставка застосовується при експорті товарів та супутніх такому експорту послуг, тобто і експорт товарів, і експорт послуг повинні здійснюватись одночасно та однією особою – експортером. Відповідач вважає, що надання   послуг(супутніх послуг), без здійснення цією особою(експортером)одночасно експорту товарів, не є підставою для застосування нульової ставки , а вартість   таких послуг включається в базу оподаткування   та оподатковується у загальновстановленому порядку за ставкою 20%.

Наведений висновок податкового органу суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підставі укладених з нерезидентами договорів, а саме  №30 від 03.07.2003р. з Фірмою “TUBEX RESOURCES”(Канада), №1 від 02.09.2003р. з Фірмою THYSSENKRUPP MATERIALS”(Франція) , №1010 від 30.10.2003р. з Компанією “SEPCO SA”(Швейцарія), №33 від 12.12.2003р. з Фірмою “Брандер Мерчантс ЛТД”, №34 від 22.07.2004р. з Фірмою АЛАРКО ШИПИНГ ИНК(США), №35 від 22.07.2004р.   з Фірмою АЛАРКО ШИПИНГ ИНК(США) протягом  2005,2006рр. надавались послуги  з транспортно – експедиційного обслуговування вантажів.

Для виконання наведених зобов’язань позивачем з Маріупольським державним морським торговельним портом були укладені договори №25-6/104/11 від 22.12.2004р., №25-6/104/12 від 22.12.2004р., за приписами п.1.1 яких позивач  доручив, а порт прийняв на себе зобов”язання по перевалці з залізничного або автомобільного  транспорту на морські судна, експортних та транзитних вантажів.

Маріупольський державний морський торговельний порт операції з навантаження та перевантаження вантажів оподатковував податком на додану вартість за ставкою 20 % та надавав позивачеві відповідні податкові накладні.Позивач сплачував вартість виконаних робіт з урахуванням податку на додану вартість і в подальшому виставляв власні рахунки нерезидентам, оподатковуючи відповідні господарські операції податком на додану вартість за ставкою 0 %.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Спір виник відносно правомірності застосування позивачем нульової ставки податку на додану вартість.

Відповідно до п.6.1 ст.6 Закону України “Про податок на додану вартість” об'єкти   оподаткування,  визначені  статтею  3  цього Закону, за винятком операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно з цим Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків.

Разом з тим, п.6.2 ст.6 цього ж Закону передбачено, що при експорті товарів та супутніх такому експорту послуг ставка податку становить "0" відсотків до бази оподаткування.

Як вбачається з п.1.14 ст.1 цього Закону,  супутні послуги – це послуги, вартість яких включається відповідно до норм митного законодавства до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються.

Статтею 274 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість товарів, що вивозяться (експортуються) з України на підставі договору купівлі-продажу або міни, визначається на основі ціни, яку було фактично сплачено або яка підлягає сплаті за ці товари на момент перетинання митного кордону України.               До митної вартості товарів, що вивозяться (експортуються), також включаються фактичні витрати, якщо вони не були раніше до неї включені:    а) на навантаження, вивантаження, перевантаження, транспортування та страхування до пункту перетинання митного кордону України;     б) комісійні та брокерські винагороди;     в) ліцензійні та інші платежі за використання об'єктів права інтелектуальної власності, які покупець повинен прямо чи побічно здійснити як умову продажу (експорту) товарів, які оцінюються.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України „Про транспортно-експедиторську діяльність” № 1955-IV.

Відповідно до ст. 1 цього Закону транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Транспортно-експедиторська послуга представляє собою роботу, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

Експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Учасниками транспортно-експедиторської діяльності є клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, об'єднання та спеціалізовані підприємства залізничного, авіаційного, автомобільного, річкового та морського транспорту, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

З приписів зазначених вище норм вбачається, що експедитор, в даному випадку позивач, може виконувати свої зобов’язання перед нерезидентом як самостійно, так і шляхом залучення третіх осіб (Маріупольський державний морський торговельний порт).При цьому, у зв”язку з тим, що зобов”язаною особою за зовнішньо-економічними договорами є позивач, то саме він операцію з поставки послуг нерезиденту повинен оподатковувати за нульовою ставкою податку на додану вартість.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що надані позивачем послуги за спірними договорами є супутніми  експорту, їх вартість включається у митну вартість товарів, вони нерозривно зв’язані і є частиною експорту, а тому відповідно до п.6.2 ст.6 Закону України “Про податок на додану вартість”обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Доказів, що підтверджують надання позивачем послуг будь-якого іншого характеру, відповідачем не надано.

Слід зазначити, що при здійснені виїзної позапланової перевірки позивача з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок в податковій декларації за жовтень 2005р.,  результати якої оформлені довідкою №266/23-7/13516283 від 21.02.2006р. ,відповідачем було підтверджено правомірність застосування  позивачем нульової ставки податку на додану вартість при наданні транспортно-експедиторських послуг по доставці експортних вантажів, згідно угод доручення.

Відсутність підстав для донарахування податку на додану вартість обумовлює і відсутність підстав для застосування штрафних(фінансових) санкцій у відповідності до п.п..17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” .

Застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно до п.п.17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”  суд також вважає таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства виходячи з наступного.

Зазначена норма визначає обов’язок платника податків сплатити штраф у розмірі п'ятдесяти відсотків від суми недоплати у разі  коли  платника  податків  (посадову  особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, що призводить до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах.

Відповідач не надав доказів засудження посадової особи позивача за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків чи декларування позивачем переоцінених або недооцінених об'єктів оподаткування.

Відповідно до ст. 71  Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб”єкта владних повноважень обов”язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідач, в даному випадку, не довів правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень , тому вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись п. 1.14 ст. 1, п. 6.2 ст. 6 Закону України “Про податок на додану вартість”, п. п.17.1.3,17.1.6 п.17.1ст. 17 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та ст.ст.17-20,69-72,86,94,158-163, 167,185,186,254, п.6,7 розділу V11 Прикінцевих та перехідних положень  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд,

ПОСТАНОВИВ :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Лема ФСС” до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя про визнання частково недійсним податкового повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про донарахування податку на додану вартість у розмірі 580206 грн., штрафних (фінансових) санкцій  в частині донарахування у розмірі 580957,78 грн., та  податкового повідомлення-рішення №0 від 24.07.2006р. про зменшення податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню в сумі 99180 грн.., задовольнити.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя №0 від 24.07.2006р. в частині  донарахування податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 580206 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 580957 грн.78 коп.

Визнати недійсним  податкове повідомлення-рішення Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя №0 від 24.07.2006р. про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, в розмірі 99180 грн.

Присудити Товариству з обмеженою відповідальністю “Лема ФСС” (87510, м.Маріуполь, пр.Адмірала Луніна,21,) з Державного бюджету України судовий збір  в розмірі 03грн.40коп.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження буде подано, але апеляційна скарга не була подана у зазначений строк, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку .Про апеляційне оскарження постанови суду спочатку подається заява. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через господарський суд Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суддя

Постанова в повному обсязі виготовлена 17.07.2006р.

Надрук. 3 примір.

1 суду

2 сторонам