ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

06 липня 2007 р.                                                                       Справа  № 9/145

За позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород

До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „СТАФ”, с. Угля - Груники Тячівського району

про стягнення 9764 грн.

Суддя   Бобрик Г.Й.

Секретар судового засідання –Кокрева А.А.

Представники:

від позивача: Шибаєв А.М.- представник по дов. від 10.01.07 р.

від відповідача:  не з”явився

СУТЬ СПОРУ: Закарпатським  обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, м. Ужгород заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю „СТАФ”, с. Угля - Груники Тячівського району про стягнення 9764 грн., з них 9600 грн. адміністративно- господарських санкцій та 164 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, всупереч вимогам ст.ст. 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875 (далі –Закон) не виконав встановлений на 2006 рік норматив створення робочих  місць призначених для працевлаштування інвалідів та не сплатив позивачеві у зв’язку з цим санкцій у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві відповідача за 2 нестворених робочих місця для працевлаштування інвалідів. Що становить предмет позовних вимог.

В засіданні суду по розгляду справи 04.07.07 р., за згодою сторін, оголошувалась перерва до 06.07.07 р. до 11 год., відповідно до ст. 150 КАС України, для надання можливості сторонам подати суду додаткові документи, які можуть бути використані судом при вирішенні спору. Про дату, час та місце розгляду справи, сторони повідомлені під розписку в судовому засіданні.

Після оголошення перерви уповноважений представник позивача від позову не відмовився, позовні вимоги не змінив.

Відповідач та уповноважений представник, присутній в попередньому судовому засіданні, адмінпозов не визнав, про що подав суду письмові пояснення на позов від 04.07.2007 р. з доказами на їх підтвердження.

Зокрема, покликається на те, що відповідачем виконано обов”язок по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів згідно встановленого Законом № 875 нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування, що підтверджується наказом підприємства від 04 січня 2007 року № 1 „Про бронювання робочих місць для інвалідів у 2006 році”, який долучено до матеріалів справи.

Про наявність вакантних робочих місць у встановленому Законом порядку та формі був інформований Тячівський районний центр зайнятості, як орган уповноважений здійснювати функції з працевлаштування, шляхом подання щомісячних звітів форми № 3-ПН про наявність вакансій (копії звітів долучені до матеріалів справи). На звернення відповідача  районний центр зайнятості листом від 02.07.07 р. № 1066 повідомив, що протягом 2006 року особи з обмеженими фізичними можливостями, не направлялись для роботи в ТзОВ „СТАФ”. Також дирекція ТзОВ „СТАФ” зверталася з письмовим зверненням від 04.01.2006 р. № 3 до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з проханням направити для працевлаштування у 2006 році двох інвалідів за професіями підсобний робітник. Окрім того, товариство є платником єдиного податку, у зв”язку з чим, звільнено від сплати внесків та адміністративно –господарський санкцій до Фонду соціального захисту інвалідів.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що ним вживалися залежні від нього заходи для працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає встановленому законом нормативу, тому застосування позивачем відповідальності, передбаченої ст. 20 Закону № 875, вважає неправомірним та просить суд відмовити позивачеві у задоволенні позову повністю.

Вивчивши матеріали справи та  заслухавши пояснення представників сторін,

СУД  ВСТАНОВИВ:

Статтею 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ (далі по тексту Закон), для підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності і господарювання, встановлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідачеві за змістом норм вищенаведеного Закону встановлено на 2006 рік норматив створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів в розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих на підприємстві, що становить 2 робочих місця.

Пунктом 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інваліда, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 р. № 314 „Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів” (далі Положення) встановлено, що підприємства у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; щорічно до 01 лютого року, що настає за звітнім, подають відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середню облікову чисельність працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідач поданими суду матеріалами підтвердив, що ним вживалися залежні від нього заходи для працевлаштування інвалідів у кількості, що відповідає встановленому законом нормативу, зокрема, товариством видано наказ від 04 січня 2007 року № 1 „Про бронювання робочих місць для інвалідів у 2006 році”.

Про наявність вакантних робочих місць у встановленому Законом порядку та формі був інформований Тячівський районний центр зайнятості, як орган уповноважений здійснювати функції з працевлаштування, шляхом подання щомісячних звітів форми № 3-ПН про наявність вакансій (копії звітів містяться в матеріалах справи).

На звернення відповідача  районний центр зайнятості листом від 02.07.07 р. № 1066 повідомив, що протягом 2006 року особи з обмеженими фізичними можливостями, не направлялись для роботи в ТзОВ „СТАФ”. Також дирекція ТзОВ „СТАФ” зверталася з письмовим зверненням від 04.01.2006 р. № 3 до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з проханням направити для працевлаштування у 2006 році двох інвалідів за професіями підсобний робітник, які останнім залишені без реагування.

З матеріалів справи не вбачається, що у 2006 році органи працевлаштування, направляли інвалідів або інваліди безпосередньо звертались до відповідача для працевлаштування, а їм відповідач відмовив у працевлаштуванні.

Приймаючи до уваги, що за змістом ст.ст. 216, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе , що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Оскільки відповідач наявними матеріалами довів, що ним вживались всі заходи для недопущення господарського правопорушення, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні. У задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 216, 218 Господарського  кодексу України, ст. ст. 17, 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, ст. ст. 11, 49, 51, 70, 71, 86, 94, 136, 150, 158 –163; п. 7 розділу УІІ Кодексу Адміністративного судочинства України,

СУД ПОСТАНОВИВ:

1.          У задоволенні адмінпозову відмовити повністю.

2. Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 КАС України.

Суддя                                                                                     Г.Й.Бобрик

Вступна та резолютивна частини постанови оголошено 06.07.2007 року.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 09.07.2007 року.