ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
вул.Б.Хмельницького,44-Б
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 6/69

03.07.07

За позовом                    Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр художньої гімнастики «Школа Дерюгіних»

До                           Міністерства фінансів
України

Про                        визнання недійсним
договору

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

Від позивача          ОСОБА_1. (за дов. № 59 від
19.12.2006)

Від відповідача           Іщенко Р.А. (за дов. №
31-28000-11/60 від 16.08.2006)

ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

Рішення
приймається 03.07.2007, оскільки у судовому засідання оголошувались перерви
22.03.2007, 19.04.2007, 17.05.2007, 30.05.2007, 14.06.2007 на підставі ст. 77
ГПК України.

До господарського суду міста Києва
звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Центр художньої
гімнастики «Школа Дерюгіних»до Міністерства фінансів України про визнання
недійсним договору № 66 від 04.11.1994 про надання Міністерством фінансів
України бюджетної позички Центру художньої гімнастики «Школа Дерюгіних».

Ухвалою суду від 23.01.2007 було
порушено провадження у справі       №
6/69.

Позовні вимоги мотивовані наступними
обставинами. Згаданий вище договір було укладено на підставі розпорядження
Кабінету Міністрів України № 805-р від 01.11.1994 з метою сприяння створенню
умов для підготовки в Україні спортсменів високого класу на витрати для
будівництва об'єктів центру художньої гімнастики. За твердженням позивача, ним
було дотримано цільове використання отриманої позички. Відсутність
інвестиційних та бюджетних коштів призвела до незалежної від позивача затримки
будівництва. Сторона вказує на те, що спірний договір було укладено з
порушенням норм чинного законодавства та підписано зі сторони відповідача не уповноваженою
особою. Невідповідність чинному законодавству, на думку позивача, полягає в
тому, Законом України "Про бюджетну систему України" не передбачалось
нарахування відсотків за надання бюджетних позичок чи інших форм бюджетного
фінансування. Обґрунтовуючи факт порушення відповідачем прав позивача, позивач
зазначив, що останнє полягає в порушенні матеріальних прав сторони на отримання
безвідсоткової бюджетної позички у повній відповідності до положень чинного на
той час законодавства.

Під час розгляду справи позивачем
було подано клопотання про відновлення пропущеного строку позовної давності.

Відповідач позовні вимоги відхилив
повністю, виклавши свої заперечення у наданому суду відзиві. Зокрема, сторона
стверджує, що чинне на момент укладення договору законодавство передбачало
надання позичок з Державного бюджету. Обґрунтовуючи правомірність встановлення
договором плати за користування позикою відповідач вважає за можливе, за
аналогією закону, застосувати до спірних правовідносин приписи ст.ст. 214,
178,179 ЦК УРСР, які передбачали відповідальність за прострочення виконання
зобов'язання та повернення бюджетних позичок з
нарахуванням відсотків за користування та сплатою штрафних санкцій.
Також відповідач заперечив проти доводів позивача щодо підписання договору з
його сторони не уповноваженою особою.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних
представників позивача та відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, оцінивши в
сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив:

04.11.1994 між позивачем та
відповідачем було укладено договір № 66 про надання Міністерством фінансів
України бюджетної позички товариству з обмеженою відповідальністю "Центр
художньої гімнастики "Школа Дерюгіних" (далі -Договір) в розмірі 100
млрд. крб. (1000000 грн.) терміном на 2 роки до 01.12.1996 з оплатою 25% річних
(п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору
позивач зобов'язався спрямувати зазначену у Договорі суму на проведення
проектних робіт по будівництву об'єкту, зазначеного у п. 1.1 Договору, та
повернути одержані кошти та нараховані відсотки до 01.12.1996.

Вказаний Договір було укладено на
виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 805-р від 01.11.1994.

На час укладення Договору основи
організації бюджетної системи Української РСР визначались Законом України
"Про бюджетну систему Української РСР" від 05.12.1990.

Відповідно до ст. 4 Закону України
"Про бюджетну систему Української РСР" республіканський бюджет
забезпечує необхідними коштами фінансування заходів у галузі економічного і
соціального розвитку, що мають загальнореспубліканське значення. Через
республіканський бюджет здійснюється перерозподіл частини фінансових ресурсів
між областями і містами республіканського підпорядкування з метою забезпечення
всебічного розвитку їх економіки, зростання матеріального добробуту та
культурного рівня життя народу.

Одним із видів видатків
республіканського бюджету, згідно зі ст. 6
Закону України "Про бюджетну систему Української РСР", є
видатки на фінансування виробничого і невиробничого будівництва,
геологорозвідувальних та проектно-пошукових, природоохоронних та інших робіт,
що здійснюються відповідно до загальнореспубліканських програм.

В силу ст. 8 Закону України "Про
бюджетну систему Української РСР" республіканський бюджет затверджується
Верховною Радою шляхом прийняття Закону про бюджет на кожний бюджетний рік.

Частиною 1 статті 9 Закону України
"Про бюджетну систему Української РСР"  передбачено, що Рада Міністрів Української
РСР організує виконання республіканського бюджету через Міністерство фінансів
Української РСР, міністерства, державні комітети, відомства і виконавчі
комітети місцевих Рад народних депутатів Української РСР.

Асигнування у Державному бюджету на
1994 рік встановлені статтею 3 Закону України "Про Державний бюджет
України на 1994 рік", серед яких передбачено асигнування на бюджетні
позички.

Таким чином, оскільки чинним на час
укладення Договору законодавством передбачалась можливість надання бюджетних
позичок, організація надання яких, в силу ст. 9 Закону України "Про
бюджетну систему Української РСР", здійснюється Кабінетом Міністрів
України через Міністерство фінансів, надання позики не суперечило законодавству
України.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а позивальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або рівні кількість речей того ж роду і
якості.

Отже, в силу закону, договір позики
є безоплатним.

Також заборону встановлювати
проценти по грошових та інших зобов'язаннях було передбачено ст. 170 ЦК УРСР,
згідно з якою проценти по грошових та інших зобов'язаннях не допускаються, за
винятком операцій кредитних установ, зобов'язань по зовнішній торгівлі та інших
випадків, зазначених у законі.

Бюджетним законодавством, що діяло
на час укладення Договору, не передбачалась можливості надання оплатної
бюджетної позички.

З огляду на викладене, умова
Договору, яка встановлює сплату двадцяти п'яти процентів річних, не відповідає
вимогам ст.ст. 170, 374 ЦК УРСР.

Доводи відповідача щодо можливого
застосування до спірних правовідносини аналогії закону є необґрунтованими з
огляду на наступне.

Зокрема, за загальним правилом,
аналогія закону можлива тоді, коли цивільні відносини не врегульовані Цивільним
кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, і вони
регулюються іншими правовими нормами, які регулюють подібні за змістом цивільні
відносини.

В даному випадку безоплатність
позики є одним із кваліфікаційних елементів вказаного зобов'язання, що
відрізняє його від інших, що свідчить про відсутність такої підстави для
застосування аналогії закону як не врегулювання цивільних відносини.

Крім того, плата за користування
коштами за своєю правовою природою, відрізняється від неустойки та трьох
процентів річних. Останні носять характер відповідальності за невиконання
зобов'язання, тобто є негативним цивільно-правовим наслідком порушення свого
обов'язку. У той же час, плата за користування коштами є тим позивним результатом,
для досягнення якого укладається договір. Отже, за змістом ці відносини є
різними, що також свідчить про відсутність підстав для застосування аналогії.

Наслідком невідповідності договору
вимогам закону в силу ст. 48 ЦК УРСР є її недійсність.

Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода,
визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Оскільки недійсність умови
Договору, яка встановлює сплату двадцяти п'яти процентів річних, не тягне
недійсність інших частин Договору, в силу ст. 60 ЦК УРСР визнанню недійсною
підлягає тільки вказана умова Договору.

Враховуючи викладене, а також те,
що чинне на момент укладення спірного Договору законодавства не передбачало
нарахування процентів за користування бюджетними коштами, наданими на умовах
позички, суд дійшов висновку про те, що спірний Договір не відповідає нормам
чинного на час його укладення законодавства в частині.

Клопотання позивача про відновлення
пропущеного строку позовної давності на підставі ст. 80 ЦК УРСР суд вважає
обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, входячи з наступного.

Зі змісту клопотання вбачається, що
про порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів позивача на
отримання бюджетної позички  у повній
відповідності  до положень чинного
законодавства, тобто, безвідсоткової бюджетної позички, позивачу стало відомо
після порушення господарським судом міста Києва провадження у справі № 11/9-а
за позовом Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва до
товариства з обмеженою відповідальністю "Центр художньої гімнастики
"Школа Дерюгіних" про стягнення 9450797,25 грн. простроченої
заборгованості  ухвалою від 10.01.2007,
тому позовну заяву про визнання недійсним Договору, який порушує права
позивача, було подано до господарського суду міста Києва 22.01.2007.

Позивач також зауважує, що
порушення його прав оспорюваним договором мало місце у зв'язку з нарахуванням
Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва на підставі
зазначеного Договору понад суми основного боргу 25 відсотків за користування  коштами за тринадцять років, а також пені на
суму основного боргу та на суму відсотків за користування бюджетною позичкою на
загальну суму 9450797,25 грн.

Відповідно до пункту 7
прикінцевих  та  перехідних
положень Цивільного  кодексу
України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним,  право на
пред'явлення  якого виникло  до
1  січня 2004 року,  застосовується позовна давність,
встановлена  для  відповідних
позовів  законодавством,  що
діяло раніше.

Відповідно до ст. 71  ЦК УРСР загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три
роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР
перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.
Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР, якщо
суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку
позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Твердження позивача щодо підписання
Договору зі сторони відповідача не уповноваженою особою є необґрунтованими.

Зокрема, відповідно до ст. 29 ЦК
УРСР юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки
через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом
(положенням).

Відповідно до п. 8 положення
"Про Міністерство фінансів України", затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 147 від 27.02.1993,  Міністерство фінансів України очолює Міністр,
який призначається  відповідно до
Конституції України.

Міністр має заступників, яких  за
його  поданням  призначає Кабінет Міністрів України. Розподіл
обов'язків між заступниками Міністра
провадиться Міністром.

Таким чином, Міністр фінансів
наділений на підставі закону відповідними повноваженнями щодо представництва
Міністерства фінансів України у відносинах з іншими органами державної влади та
місцевого самоврядування, а також підприємствами, установами та організаціями з
усіх питань, що стосуються виконання покладених на міністерство функцій
відповідно до норм  законодавства.

Указом Президента України № 377/94
від 06.07.1994 Германчука П.К. було призначено Міністром фінансів України.

Постановою Кабінету Міністрів
України № 523 від 01.08.1994 Гончарука М.О. було призначено першим заступником
Міністра фінансів України, якого увільнено від зазначеної посади 12.12.1994
Указом Президента України № 762/94 від 12.12.1994.

До матеріалів справи долучено копію
наказу Міністерства фінансів України № 76 від 06.09.1994, згідно з яким
Міністром фінансів України Германчуком П.К. було установлений розподіл
обов'язків по керівництву роботою управлінь та відділів Міністерства і
підвідомчих організацій.

Враховуючи викладене, суд приходить
до висновку про те, що  Договір було
підписано зі сторони Міністерства фінансів України  уповноваженою особою - першим заступником
міністра Гончаруком М.О., який діяв в межах
своїх повноважень.

Відповідно до ст. 49 ГПК України на
відповідача покладаються судові витрати (85 грн. державного мита та 118 грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1, 2, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України,-

ВИРІШИВ:

Поновити строк позовної давності.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладення п. 1.1 договору № 66 від
04.11.1994 між товариством з обмеженою відповідальністю "Центр художньої
гімнастики "Школа Дерюгіних" та Міністерством фінансів України в
частині  оплати 25 відсотків річних  за надання бюджетної позички.

Стягнути з Міністерства фінансів
України (м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр художньої гімнастики "Школа Дерюгіних"
(м. Київ, вул. Суворова, 11, кв. 104, код 16401735) 85 грн. державного мита та
118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій  частині позову відмовити.

Суддя
С.А. Ковтун

Рішення
підписано 3 серпня 2007 року.