ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.08.07 р.                                                                               Справа № 20/250пд

Суддя господарського суду Донецької області Донець О.Є.

розглянуву відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м.Київ

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькміськгаз", м.Донецьк

про  визнання договору недійсним

За участю представників:

від позивача: не з"явився

від відповідача: Ковальов С.В. - дов.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Донецької області звернулась Дочірня компанія „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, м.Київ, із позовом до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації „Донецькміськгаз”, м.Донецьк, про  визнання п.5.2 договору про надання послуг по транспортування природного газу в 2006 р. № 06/05-1982 від 30.12.05 р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що умови п.5.2 вищезазначеного договору суперечать спільній постанові Кабінету Міністрів України та Національного Банку України від 13.11.1998 р. № 1785 “Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ”, Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортний підприємствам Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Дочірній компанії “Торговий дім “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, затвердженому наказом Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” № 80 від 19.11.1998 р., Алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК “Нафтогаз України” за поставлений природний газ, затвердженому Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 759 від 12.07.2000 р., на приписи ст.ст.11-16, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

До судових засідань 19.07.07 р., 09.08.07 р. та 20.08.07 р. позивач свого представника не направив.

Судом задоволено клопотання позивача від 07.08.07 р. № 31/10-8035 про відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд встановив:

30 грудня 2005 р. позивачем (Замовник) та відповідачем (Виконавець) підписано договір № 06/05-1982 про надання послуг по транспортуванню природного газу в 2006 р. (далі-Договір) з приміткою “З протоколом розбіжностей” з боку Виконавця.

Протоколом розбіжностей до Договору сторонами визначені умови Договору, стосовно яких сторони не дійшли згоди на момент його підписання.

Протоколом узгодження розбіжностей від 06.02.06 р. сторони оформили факт досягнення згоди з усіх спірних умов Договору.

Додатковими угодами № 1 від 31.05.06 р., № 2 від 05.06.06 р., № 3 від 26.01.07 р. сторони за взаємною згодою змінювали зміст п.п.2.1, 4.1 Договору.

Договір містить такі істотні умови як предмет договору (п.1.1), ціна (п.4.1), строк дії (п.10.1 Договору).

Під час розгляду справи від сторін не надходило заяв про те, що вони вважають Договір неукладеним.

Вищенаведене свідчить про те, що Договір є укладеним сторонами у встановленому порядку.

Згідно із п.1.1Договору, Замовник зобов’язується передати в 2006 році в систему газопроводів, що знаходяться на балансі Виконавця, природний газ, а Виконавець зобов’язується здійснити його транспортування для підприємств комунальної теплоенергетики та котелень промислових підприємств, які виробляють теплову енергію для потреб населення, бюджетних установ та організацій.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що оплата послуг Виконавця по транспортуванню газу здійснюється Замовником на підставі акту приймання-передачі послуг з транспортування до 30 числа місяця, наступного за звітним.

Суть позову полягає у вимогах про визнання даного пункту Договору недійсним у зв’язку з тим, що на думку позивача, він суперечить спільній постанові Кабінету Міністрів України та Національного Банку України від 13.11.1998 р. № 1785 “Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ”, Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортний підприємствам Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Дочірній компанії “Торговий дім “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, затвердженому наказом Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” № 80 від 19.11.1998 р., Алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК “Нафтогаз України” за поставлений природний газ, затвердженому Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 759 від 12.07.2000 р.

Відповідач позову не визнав у зв’язку із безпідставністю позовних вимог.

Згідно із ст.4-2) Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст.4-3) зазначеного кодексу, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею ст.33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України та Національного Банку України від 13.11.1998 № 1785, з метою вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ постановлено відкрити в уповноважених банках розподільні рахунки газозбутовим і газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та консолідований розподільний рахунок дочірній компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, та здійснення розрахунків.

Розподіл коштів здійснюється у відповідності до п.5, 7, 8 Алгоритму у відсотковому співвідношенні до отриманих коштів на підставі Довідки про норматив розподілу коштів, що надішли на розподільний рахунок газозбутового підприємства, затвердженої НАК “Нафтогаз України”.

У позовній заяві позивач зазначає, що зазначений порядок розподілу коштів та проведення розрахунків, свідчить про те, що Позивач не є розпорядником коштів і він, як і відповідач, позбавлений права визначати інший порядок і розмір оплати вартості газу, ніж це відбувається у відповідності до імперативних норм права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2000 р. № 1800 передбачено, що потреба в природному газі установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів задовольняється за рахунок його придбання з ресурсів НАК “Нафтогаз України”.

Позивач посилається у своєму позові на те, що відповідач, як ліцензована газопостачальна організація, відповідно до Постанови Національної комісії регулювальння електроенергетики України від 12.08.99 р. № 1043, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.09.99 р. за № 610/3903, наділений виключним правом постачання природного газу для потреб бюджетних установ та організацій і тільки йому належить право отримувати плату від споживачів за природний газ. Ліцензіат не має право передоручити будь-кому обов’язок збору коштів від споживачів.

Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України та Національного Банку України від 13.11.1998 р. № 1785 “Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ”, в уповноважених банках відкриваються розподільні рахунки газозбутовим і газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та консолідований розподільний рахунок Дочірній компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, та здійснення розрахунків за поставку та транспортування природного газу. Кошти, що надійшли протягом операційного дня від споживачів природного газу, установи банків зараховують на розподільні рахунки газозбутових підприємств. Ці кошти установи банків розподіляють згідно з Алгоритмом розподілу коштів з розподільних рахунків газозбутових і газотранспортних підприємств та перераховують на консолідований розподільний рахунок ДК “Торговий дім “Газ України”.

Пунктом 2 Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Дочірній компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", затвердженого наказом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" № 80 від 19.11.1998 р. визначено обов’язок газозбутових і газотранспортних підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" відкрити розподільні рахунки в уповноважених банках для зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, з якими газозбутові та газотранспортні підприємства перебувають у договірних відносинах на поставку газу, та перерахування їх на консолідований розподільний рахунок дочірньої компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України". Відповідно до п.8 вказаного порядку, базою розподілу коштів є рівень сплати грошима за газ, використаний усіма категоріями споживачів, за попередній місяць. Рівень сплати визначається шляхом співставлення належних до сплати сум та фактично отриманих грошей. Розподіл коштів, призначених для оплати постачальникам, здійснюється пропорційно до вартості поставленого газу із урахуванням рівня сплати.

Пунктами 2 та 3 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК “Нафтогаз України” за поставлений природний газ”, затвердженому постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 759 від 12.07.2000 р. передбачено, що газозбутові підприємства відкривають розподільні рахунки в уповноважених банках для обов’язкового зарахування коштів, що надходять за поставлений споживачам природний газ, з якими ці підприємства мають договори на постачання газу, та перерахування цих коштів на консолідований розподільний рахунок.

Позивач стверджує, що зазначені правові акти містять норми, які імперативно регулюють як порядок зарахування коштів, що надходять за використаний природний газ від усіх категорій споживачів, та і порядок здійснення розрахунків та транспортировку природного газу.

Метою вказаного регулювання, як зазначає позивач у своїй позовній заяві, є встановлення такого порядку розрахунків за спожитий газ, за якого, по-перше, Покупця усунуто від самостійного розпорядження коштами, що надходять від споживачів природного газу, а по-друге, нормативно обмежено обсяг виконання Покупцем зобов’язань перед Постачальником лише тими коштами, які надходять на розподільчий рахунок від споживачів. Отже, на думку позивача, умова п.5.2 договору № 06/05-1982 від 30 грудня 2005 р. про здійснення розрахунку за транспортований газ не може бути встановлена за власним волевиявленням сторін, оскільки суперечить  вказаним вище нормативним актам.

Позивач також стверджує, що вартість газу, одержана в складі плати за газ від споживачів, зараховувалась на розподільний рахунок Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтобаз України” та позивач не мав права розпоряджатися цими коштами на власний розсуд та остаточно перераховувати їх Виконавцю до 30 числа місяця, наступного за звітними, як то передбачено спірним пунктом Договору.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позову з наступних причин.

У відповідності до п.3 ст.215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивач просить суд визнати п.5.2 Договору недійсним, оскільки вважає, що даний пункт суперечить спільній постанові Кабінету Міністрів України та Національного Банку України від 13.11.1998 р. № 1785 “Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ”, Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортний підприємствам Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Дочірній компанії “Торговий дім “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, затвердженому наказом Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” № 80 від 19.11.1998 р., Алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК “Нафтогаз України” за поставлений природний газ, затвердженому Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 759 від 12.07.2000 р.

Зазначене ствердження позивача є помилковим, оскільки пунктом 5.2 Договору встановлено, що оплата послуг Виконавця по транспортуванню газу здійснюється замовником на підставі акту приймання-передачі послуг з транспортування до 30 числа місяця, наступного за звітним.

Отже вказаний пункт Договору встановлює підстави для оплати послуг з транспортування природного газу та строки здійснення цієї оплати.

Перелічені позивачем нормативні акти встановлюють внутрішній порядок розподілу коштів, які надходять на розподільні рахунки газозбутових та газотранспортних підприємств Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, а не взаємовідносини цих підприємств з контрагентами щодо оплати послуг. Зазначені перелічені позивачем нормативні акти не регулюють питання підстав та строків оплати підприємствами Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” послуг, наданих контрагентами за договорами, встановлюють загальний внутрішній порядок розподілу коштів, які надійшли на розподільні рахунки таких підприємств, що не одне й те саме.

Таким чином, п.5.2 Договору не суперечить вимогам діючого законодавства, нормативно-правовими актами, на які посилається позивач, не встановлено певні строки для проведення підприємствами Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” оплати послуг, наданими контрагентами, та не передбачено, що договорами про надання послуг с транспортування природного газу або іншими договорами, стороною в яких є підприємства Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, не повинні встановлюватися остаточні строки розрахунків за надані послуги.

Згідно із ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст.43 зазначеного кодексу, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами.

Статтею 179 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно із ст.6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно із ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За даних обставин, суд дійшов висновку про те, що умови п.5.2 Договору узгоджуються із зазначеними вимогами господарського та цивільного законодавства, ознак того, що зміст даного пункту суперечить приписам актів, на які посилається позивач у своєму позові, судом не виявлено.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати – покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу  України, ст.ст.42, 43, 179 Господарського кодексу України, ст.ст.6, 203, 215, 627 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м.Київ, до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Донецькміськгаз", м.Донецьк, про визнання недійсним п.5.2 договору № 06/05-1982 від 30.12.05 р. про надання послуг по транспортуванню природного газу в 2006 р. – відмовити.

Повний текст рішення оголошено 20.08.07 р.

Суддя

Надруковано 3 примірники:

1- позивачеві;

1 – відповідачеві;

1 – у справу