ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" серпня 2007 р.

Справа  № 26/244-07-5898

За
позовом  :   відкритого акціонерного  товариства
„Сімферопольська фабрика

„Кристал”

до
відповідача  :   суб'єкта
підприємницької  діяльності   - фізичної
особи

ОСОБА_1

про
стягнення   11174,74  грн.

Суддя  Никифорчук
М.І.

за
участю  представників :

від  позивача :
Нікольська Л.В.  за довіреністю;

від
відповідача :  ОСОБА_2  за довіреністю;

Суть спору :
відкритим акціонерним товариством
„Сімферопольська фабрика „Кристал”
заявлена  вимога  про
стягнення з  суб'єкта  підприємницької  діяльності
- фізичної  особи   ОСОБА_1
боргу  в сумі  11174,74 грн.
за  невиконання  умов
договору Консигнації  НОМЕР_1  від
01  березня  2002 р. та
по  договору  поставки
НОМЕР_2 від 30 листопада 2001 р.

Представник  позивача
вимоги  підтримує.

Представник  відповідача
вимог не визнає повністю, про що зазначив у відзиву на позов.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши представників сторін, господарський суд, -

у с т а н о в и в :

Відкритим  акціонерним
товариством „Сімферопольська
фабрика „Кристал”
( далі -позивач ) заявлені
вимоги  про  стягнення з
суб'єкта  підприємницької  діяльності
- фізичної  особи   ОСОБА_1 ( далі -відповідач )   боргу
в сумі  11174,74 грн.  за
невиконання  останнім  умов
договору  Консигнації  НОМЕР_1
від  01  березня
2002 р. та  по  договору
поставки  НОМЕР_2 від  30
листопада  2001 р.
посилаючись  на  наступне.

30 листопада 2001 р. між сторонами
по справі  укладений   Договір
поставки  НОМЕР_2.

На виконання умов цього
договору  позивачем  було
поставлено  продукція  відповідачеві
по  накладним  № НОМЕР_3, НОМЕР_4, від 28.11.2001 р.  на суму 7117,22 грн., НОМЕР_5  від 26.02.2002 р. на суму 394,01 грн., всього
на загальну  суму  7511,23 грн.

Відповідачем  було  перераховано  на
рахунок  позивача :  в
грудні 2001 р. -                                1131 грн. (
готівкою);  12.11.2002 р. - 480 грн.;
24.12.2002 р. -515 грн.; 20.02.2003 р.  -              500 грн.;  16.05.2003 р. -700 грн.; повернення  по накладній НОМЕР_6 від 25.07.2003 р.-               632,99 грн.;  09.07.2003 р. -244,08 грн.;  06.08.2003 р. -620 грн.; 07.10.2003 р.  -530 грн.;
всього сплачено  5353,07 грн.

Станом  на
жовтень 2003 р.  за  відповідачем
рахувався  борг   по
договору  поставки  НОМЕР_2
від  30  листопада
2001 р.  в  сумі
2158,16 грн.

Відповідно  до
п.3.3  договору  оплата
здійснюється   по  мірі
реалізації товару.

01
березня  2002 р.  між
сторонами по справі   укладений  договір
консигнації               НОМЕР_1,
( який  пролонгований   з 01.03.2004 р.),  згідно
якого  позивач   доручив
відповідачеві    від його
імені  реалізацію   продукції
по  накладним  НОМЕР_7 від 24.05.2002 р., на  суму
1235,92 грн.,  НОМЕР_8 від  16.07.2003 р.
на  суму  2823,01
грн.,  НОМЕР_9 від     30.03.2005 р.  на
суму  6617,02  грн. всього
на  загальну  суму 10675,95 грн.

Відповідачем  сплачено :
910  грн. -  12.06.2002 р.; 325,92 грн. -09.07.2003 р.,   скидка -2003 р. -352,88 грн.  та
коректировка -70,57 грн.,  всього
1659,37 грн.

Таким  чином,
заборгованість  відповідача   по договору
консигнації НОМЕР_1 від
01 березня 2002 р.,   станом  на
2003 р. складає 9016,58 грн.

Відповідно  до  п.
2.15  договору  консигнації НОМЕР_1 від 01.03.2002 р.,
відповідач   зобов'язаний  був
своєчасно  здійснити  з
позивачем  розрахунок  за
реалізований товар. Згідно
п.3.4  договору,  взаєморозрахунки між   сторонами
повинні    здійснюватись  шляхом
безготівкового  перерахування  протягом
3-х банківських  днів  після
реалізації товару або готівкою.

Станом  на
жовтень 2006 р.  загальний  борг
відповідача   складає 11174,74
грн.

30 березня 2005 р. між   сторонами
укладений  договір  комісії
НОМЕР_1.  На заявлену     позивачем
претензію  відповідач    не
відповів.

Заперечуючи  проти
вимог  позивача,  представник
відповідача  зазначає наступне.

В
обґрунтування  своїх  вимог
Позивач  посилається  на
порушення  Відповідачем п.3.3.
договору поставки  НОМЕР_2 від 30
листопада 2001 року та порушення п.3.4 договору консигнації  НОМЕР_1
від  01 березня 2002 року  у
частині   оплати  за
поставлений товар. Проте, вищевказані договори не були укладені, у
зв'язку із тим що сторонами не було досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.

Так, у договорах відсутні такі
умови, як ціна договору,   що за
змістом                       ст. 180
Господарського кодексу України є істотною умовою договору.

Згідно ст. 153 ЦК Української РСР
від 18 липня 1963 р., чинного на момент виникнення  відносин,
договір  вважається  укладеним,
коли  між   сторонами
в   потрібній у  належних
випадках  формі   досягнуто
згоди   по  всіх
істотних  умовах.   Істотними
є  ті умови  договору,
які   визнані  такими
за  законом,  або
необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за
заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згдіно з частиною 2 статті 180
Господарського кодексу України, господарський
договір  вважається  укладеним,
якщо  між сторонами у передбачених
законом порядку та формі досягнуто  згоди
щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного
виду,  а  також
умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута
згода.

Той   факт,
що  вищезазначені   договори;
не були  укладені також
підтверджується тим фактом, що жодного документа на виконання цих договорів
Сторонами не було підписано (акти приймання-передачі, накладні тощо).

Фактична поставка товарів  здійснювалась
за  умови  сплати
вартості  товарів   після отримання  її Відповідачем. При  визначенні
строків  сплати  вартості
поставлених    товарів,
сторони  керувались ст. 165 чинного на
момент поставки товарів Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963
р., за умовами якої, у випадку якщо строк виконання зобов'язання не
встановлено, зобов'язання виконується боржником протягом               7 днів з моменту  пред'явлення
вимоги  кредитором. Моментом   пред'явлення
Позивачем  вимоги оплати  за
поставлений товар,  за  згодою
сторін,   вважався   момент
відвантаження   товару  та
підпис  відповідних  накладних.

Відповідно  до ст. 256 Цивільного кодексу України,
позовна давність - це строк, у межах
якого  особа   може
звернутися   до  суду
з  вимогою   про
захист   свого   цивільного
права  або  інтересу.
Відповідно  до   ст. 257 Цивільного кодексу України,
загальна  позовна  давність
встановлюється  тривалістю  у
три  роки.

Накладі,  якими
Позивач   обґрунтовує  свої
вимоги, були складені в період з 28.11.2001 року   по 16 липня 2003 року (№НОМЕР_3 та №НОМЕР_4
від 28.11.2001р., НОМЕР_5 від 26.02.3002р., НОМЕР_7 від 24.05.2002р., НОМЕР_8
від 16.07.2003 р.), право вимоги за такими накладними  наступає
протягом   семи днів з моменту їх
підпису.   Таким   чином,
строк позовної   давності   за
цими  накладними  минув.
Також,   не   може
прийматись   судом до уваги, як
доказ відвантаження продукції, накладна НОМЕР_9 від 30.03.2005р., у зв'язку із
відсутністю  відтиску печатки  Позивача, а
також  у  зв'язку
із    підписанням   такої
накладної  не  уповноваженими особами. Крім цього, зазначені
накладні містять не засвідченні
виправлення.

Відповідно  до ст. 9 Закону України „Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в Україні" первинні  документи (до яких відносяться також
накладні) повинні містити обов'язкові реквізити, у тому числі, посади осіб,
відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її
оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати  особу,
яка  брала  участь
у  здійсненні  господарської
операції.

Згідно до п. 4.4. Положення про
документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, виправлення
помилки повинно бути обумовлено надписом "виправлено" та підтверджено
підписами осіб, що підписали цей документ, із зазначенням дати виправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 34
Господарського кодексу України обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні  бути
підтверджені  певними  засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись  іншими засобами
доказування.

Акти  звіряння
взаємних розрахунків Відповідачам не отримувались. Штамп поштового
відправлення на актах звіряння взаємних розрахунків містить адресу, яка
відрізняється від адреси Відповідача. Також,
у претензії, яка  надана  Позивачем,
відсутні підписи  директора  та   головного  бухгалтера
Позивача,  а  також відтиску печатки Позивача.

Аналізуючи  наданий акт, суд  прийшов
до  наступного висновку.

Згідно  вимог
статті  33 ГПК України  кожна
сторона  повинна  довести
ті  обставини  на
які  вона  посилається
як  на  підставу
своїх вимог  та  заперечень.

Згідно  ст. 43 ГПК України, господарський   суд
оцінює   докази   за
своїм  внутрішнім  переконанням, що  грунтується
на  всебічному,  повному і об'єктивному розгляді  в
судовому  процесі  всіх
обставин  справи  в
їх  сукупності,   керуючись
законом.

Статею 34 ГПК України  передбачено, що  господарський суд приймає тільки ті
докази,  які  мають
значення  для  справи. Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись   іншими  засобами
доказування.

Статею 32  ГПК України
передбачено, що доказами у справі
є  будь - які фактичні дані,  на підставі яких  господарський
суд у визначеному законом
порядку  встановлює наявність  чи
відсутність  обставин, на
яких  грунтуються  вимоги і заперечення сторін, а також  інші
обставини,  які   мають
значення  для  правильного
вирішення  господарського спору.

Ці
дані   встановлюються  такими
засобами, зокрема, письмовими
доказами.

Приведені  відповідачем
у відзиву  на позов  заперечення,
на  думку  суду,
заслуговують уваги,  та  приймаються
судом  у  якості
доказів  незгоди  з
позовом.

Крім  того, з
п.3.3 договору  консигнації  НОМЕР_1 від 01 березня 2002 р.  випливає, що розрахунки між сторонами  здійснюється
протягом  трьох  банківських
днів  після   реалізації товару  готівкою.

З
п.3.3 договору  консигнації
НОМЕР_1  від  01.03.2004 р.
( пролонгація договору  НОМЕР_1
від  01 березня 2002 р.)  також
випливає, що розрахунки між сторонами здійснюються  протягом
трьох  банківських   днів
посля   реалізації  товару
готівкою.

З
п. 3.1  договору  поставки
НОМЕР_2 від 30.11.2001 р., із  змінами,  зазначеними
на першому аркуші  цього  договору
випливає,  що сторонами  не
узгоджено   попередня   оплата
за  кожну  поставлену
партію  товару,   на
підставі  виписаного  рахунку.

З
п.1.2 цього  ж  договору випливає, що сторонами не узгоджена
загальна сума договору.

З
п. 3.4 договору  комісії   НОМЕР_1
від  30.03.2005 р. також  випливає, що розрахунки між сторонами
здійснюються  протягом  трьох
банківських   днів  посля
реалізації  товару  готівкою.
Пунктом  2.5 цього  договору
визначено,  що  комитент,
тобто  позивач,  зобов'язаний
поставляти у терміни, запропоновані Комісіонером, тобто відповідачем,
відповідні  сертифікату  якості
товару  на  реалізацію.

Доказів  такого
запропонування  позивачем не
надано. Крім того, позивачем  не надано
доказів  реалізації  товару
відповідачем,  тобто
наявністі  і відповідача  можливості
розрахуватись  із  позивачем
по  вказаним  договорам.

Крім того,  як
вбачається із   позову,   борг
відповідача  по договору НОМЕР_2
від                       30 листопада
2001 р.   складає  2158 грн. 16 коп.  станом
на жовтень 2003 р., а  по
договору  НОМЕР_1  від
01  березня  2002 р.
складає  9016,58 грн. станом на
2003 р.

З
цього  випливає,  що
право  пред'явлення  вимог
до  відповідача   виникло
у позивача  у   жовтні
2003 р.

Статею 71 Цивільного кодексу
України, в редакції 1963 р., що діяла на момент виникнення  між
сторонами  правовідносин,  загальний
строк   для  захисту права за позовом  особи,
право  якої  порушено
встановлено  у  три
роки.

Згідно з  п.4
заключних та перехідних подожень Цивільного   кодексу
України, в редакції 1993 р.( набрав сили з 1 січня 2004 року),   відносно
цивільних  відносин,  які виникли
до  набрання  чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що
виникли  або  продовжують
існувати після набрання  ним  чинності.

Відповідно  до ст. 256 діючого Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у межах
якого  особа   може
звернутися   до  суду  з  вимогою
про   захист   свого
цивільного  права  або
інтересу.   Відповідно  до
ст. 257  цього ж  кодексу, загальна  позовна
давність  встановлюється  тривалістю
у  три  роки.

Таким  чином, з приведеного випливає висновок, що
право на звернення до суду із позовом
про захист  свого  порушеного права  виникло
у позивача  у  листопаді
2003 р. та віповідно,
враховуючи  трирічний  строк
позовної  давності,  закінчилось
у  жовтні  2006 р.
Позивач  звернувся  до
господарського  суду  02.07.2007 р., тобто лише  9 місяців
після закінчення   цього строку.

Статею 267 діючого Цивідьного
кодексу України передбачені наслідки спливу позовної давності.

Згідно з частино 1 цієї статті,
особа,  яка  виконала
зобов'язання  після спливу
позовної  давності, не має права вимагати
повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив
позовної давності.

Частиною 3 цієї ж статті  передбачено, що позовна  давність
застосовується  судом  лише
за  заявою  сторони
у  спорі,  зробленою
до  винесення  ним
рішення.

Згідно з частиною 4  цієїж статті, сплив  позовної
давності,  про застосування якої
заявлено стороною  у  спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно  з частиною 5 цієї  ж статті, якщо суд  визнає
поважними  причини  пропущення
позовної  давності,  порушене
право  підлягає захисту.

Позивачем,  під
час  розгляду  даної
справи,  не  надано суду
причин,  якій  б
свідчили про  пропуск  позивачем
строку  позовної давності.

Як
зазначено  вище  доведення
вини відповідача у порушенні зобов'язань лежить на позивачеві.

Отже, враховуючи  вищевикладені
обставини  у сукупності  суд вважає,
що  підстав  для
задоволення  позову  немає.

Враховуючи викладене і, керуючись
статями 44, 49, 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України,  господарський суд, -

в и р і ш и в :

У
позові  - відмовити.

Суддя
М.І.Никифорчук