ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"31" січня 2007 р.
Справа №  4/445

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю.І. розглянувши справу № 4/ 445

за позовом:  приватного  підприємства “Охорона- Захист” м.Кіровоград

до відповідача: товариство з  обмеженою  відповідальністю  торговельно-науково-виробниче підприємство “Посередторг- Сервіс” м.Знам'янка  Кіровоградської  області

про  стягнення    10169  грн. 20  коп.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

від позивача –  Олійник  І.П. директор та   Торопов  Ю.В.  довіреність №б/н від  19.01.2007  року

від відповідача – Ковальова  О.А.  довіреність б/н від 22.01.2007 р.

Суть спору:

Подано  позов про стягнення  10169  грн. 20 коп. заборгованості  за  виконані   роботи  при наданні  охоронних  послуг  по  угоді  від 01.09.2006  року ,  з  яких  10000 грн.  сума  основного  боргу за  вересень - грудень 2006  року    та  169  грн. 20 коп.   пені  за  несвоєчасне  проведення  оплати. В судовому  засіданні  позивач   свої вимоги  підтримав   повністю.

Відповідач  позов  заперечив,  мотивуючи  тим, що   позивач  не  надавав  послуги  в  зазначений  період і  він  був  змушений  самостійно забезпечувати  охорону  об'єктів. Крім  того, на  думку   відповідача  між  сторонами не могли виникнути   будь-які правовідносини  і  зобов'язання, оскільки  укладена  угода   про   охорону  об'єктів підрозділом позивача не  відповідає  вимогам  ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України, згідно  до  якого  господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Суб'єкт охоронної діяльності зобов'язаний надавати послуги з охорони майна лише за письмово укладеним цивільно-правовим договором та при укладенні такого договору конкретно вказувати в ньому об'єкт охорони та, якщо це майно громадян або юридичних осіб, зазначати розмір майнової відповідальності суб'єкта охоронної діяльності, який визначається відповідно до вимог ч. 2 ст. 96 та п.З ч. 1 ст. 980 ЦК України.

Підстав  для  відкладення  розгляду  справи у  відповідності  до  ст.77 ГПК України  суд не вбачає.

Розглянувши наявні  матеріали  справи, заслухавши  представників   сторін, господарський  суд,-

В С Т А Н О В И В:

Між  сторонами   01.09.2006 року    укладено  угоду про охорону об'єктів підрозділом охорони підприємства  ПП “Охорона- Захист”.  Згідно до п.1.1 угоди   підприємство  передає, а  охорона  приймає під  охорону  об'єкти, перелічені  в додатковому  до угоди  переліку чи плану  охороняємих  об'єктів. У відповідності  до  п.1.5  сторонами визначено плату  за  охорону  в  розмірі  2500 грн.  щомісячно, яка  повинна   проводитись до  10  числа наступного  місяця, відповідно  до  акту  виконаних  робіт та  рахунку.

На виконання зобов'язань встановлених зазначеною угодою позивач  прийняв об'єкти відповідача під охорону, на умовах визначених угодою, а відповідач передав та зобов'язався оплачувати надавані послуги.

Але відповідач,  всупереч взятих на себе зобов'язань не оплатив надані  послуги, чим прострочив оплату за вересень, жовтень, листопад та грудень 2006 року. Таким чином заборгованість по наданим послугам складає: 2 500 Х 4 міс. = 10 000  гривень.

Проаналізувавши  правовідносини, що  виникли між учасниками спору та  надавши  їм правову оцінку, господарський  суд приходить  до переконання, що   позовні  вимоги  є  обґрунтованими та   підлягають  до  задоволення  в  повному обсязі  виходячи  з  наступного.

Твердження    відповідача  про   відсутність  підстав  для   визнання  угоди про надання  послуг  такою, що  не   породжує   права та  зобов'язання  сторін  спростовується  фактичними  обставинами    справи та   діями   сторін  як  під  час  укладання  угоди  так  і   на  виконання  її умов.

За  приписом  ч.4  ст. 179  Господарського   кодексу  України при укладенні господарських  договорів сторони  можуть визначати  зміст  договору  на основі вільного  волевиявлення, коли  сторони мають  право погоджувати на свій  розсуд будь-які  умови договору, що не суперечать  законодавству.

Саме  керуючись  принципом  вільного  волевиявлення, сторонами спору в  особі  керівників було укладено  угоду  від  01.09. 2006  року  “Про  охорону  об'єктів підрозділом  охорони підприємства ПП “Охорона- Захист”,  підписано текст  цієї  угоди  без  будь-яких  заперечень  чи  доповнень і  їх підписи  скріплено    відповідними  печатками. Питання  про  визнання  угоди недійсною, про   зміну  або  розірвання  угоди   сторонами  не ставилось.  Спір  виник лише  після  відмови  відповідача провести  оплату  за  надані  послуги.

Згідно  до   ст.188  Господарського  кодексу  України зміна та розірвання господарських  договорів в односторонньому  порядку  не  допускаються, якщо  інше  не  передбачено законом  або договором.

Крім того, на виконання  умов   угоди  сторони  здійснили   дії, що  засвідчують  про  прийняття  ними   умов  угоди до виконання.   Позивач  з 01.09.2006 року   приступив  до виконання  обов'язків  по  наданню  охоронних  послуг, а  відповідач   прийняв до оплати   рахунок-фактуру  №СФ-0000077 від 14.09.2006 року  та  підписав  акт  про фактично  надані послуги  по рахунку №СФ-000077 від  14.09.06 р (а.с.21).

Таким  чином,  господарський  суд  вважає, що  між  сторонами   виникли    правовідносини з  договору  про  надання  послуг, що  регулюються  главою  63  Цивільного  кодексу  України.

Висновок  про  обґрунтованість  позовних  вимог   господарський  суд  робить  також  на  підставі аналізу    законодавства, що  регулює  спірні  правовідносини.

Суд вважає, що між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, наявні договірні відносини у відповідності до вимог ст.ст. 11, 639,901 ЦК України  підтверджують що це  саме  договір  про  надання послуг.

Згідно до ст. 901 Цивільного кодексу  України за  договором про надання  послуг  одна сторона (виконавець) зобов'язується  за  плату і за рахунок другої сторони (замовника)  надати  послугу,  яка  споживається  в процесі вчинення  певної  дії або   здійснення  певної  діяльності, а  замовник  зобов'язується  оплатити  виконавцеві  зазначену  послугу,   якщо   інше  не  встановлено  договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк. Саме невиконання умов договору з боку відповідача і стало причиною звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Аналізуючи  позовні  вимоги  про   стягнення  суми  основного  боргу,  господарський  суд вважає, що  вони  підлягають  до   повного  задоволення, оскільки  факт  виконання  робіт  повністю  підтверджено  матеріалами  справи.  Акти про  здачу - прийняття  робіт (надання  послуг)   за жовтень, листопад  та  грудень 2006  року    були  складені  позивачем  та  передані  для   підпису  відповідачем, який  ухилився  від  їх  підпису  та  залишив  без реагування   звернення   позивача   від  12.12.2006  року, 19.12.2006  року  та  25.12.2006 року   про  необхідність  провести погашення  заборгованості,  які судом  розцінюються  як  вимога  про проведення  оплати  на підставі   умов  угоди про надання  послуг.

Господарським  судом  не   приймається до уваги та  розцінюється  як   такий,  що не має  значення для  розгляду  справи  по суті  факт  введення  відповідачем    згідно до наказів №15-к  та №16-к  від  01.10.2006  року , №18-к  від  01.11.2006  року  та  з  01.12.2006  року  (а.с. 48-51) посад   сторожів,  визначення   посадових  окладів та  переведення   штатних  робітників на  посади  сторожів,  оскільки  з  цих  документів  не вбачається ,  що   посади  вводяться  для забезпечення  охорони  замість  тих  працівників, які  виконували  вказані  обов'язки  згідно угоди  з  відповідачем.

Введення додаткових посад  сторожів та  переведення  штатних  робітників   відповідачем  на посади  сторожів  є правом  відповідача як  самостійного  суб'єкта господарювання, не  оспорюється  позивачем  і не  є  предметом розгляду  у  справі,   однак  будь-якого  доказового значення  для  вирішення спору  щодо наявності   правовідносин  між  учасниками спору і виконання  ними  зобов'язань  немає.  При цьому  господарський суд враховує  вимоги ст.34  Господарського  процесуального кодексу України про те, що   господарський  суд  приймає  тільки  ті  докази, які  мають значення  для  справи. Обставини справи,  які  відповідно  до законодавства повинні бути підтверджені певними  засобами  доказування, не  можуть підтверджуватись іншими засобами  доказування.

Проаналізувавши  позицію  відповідача  при   розгляді  справи,  господарський  суд вважає  її    непослідовною та  такою, що   вимагає  критичної оцінки. Так, на  виконання ухвали  суду  від  28.12.2006  року   відповідач  надав  позивачу   акт  звірки  взаєморозрахунків за  підписом  директора  та головного  бухгалтера  від  10.01. 2007 року,  визнавши  при  цьому  наявність  заборгованості  в розмірі  2500 грн. за  угодою  від  01.09.2006  року  (а.с.58-59), а  в  судове  засідання  на  23.01.2007  року  відповідач  надав  відзив  на позов, яким  відмовився  від  визнаного раніше  факту наявності  заборгованості та просить  суд повністю  відмовити  позивачу (а.с. 47).

Господарський  суд вважає, що визначальним  для  вирішення  спору  є  те, що   відповідач у   встановленому порядку не вирішив  питання  про    припинення  чи  розірванні   угоди  з  позивачем  по наданню  послуг,  в  односторонньому  порядку  намагався   змінити   умови  угоди  в частині  проведення  оплати. Відповідач  не  надав  до  суду  будь-яких  доказів  про   те, що  в період  з вересня  по  грудень 2006 року  він    заявляв  претензії  позивачу  щодо   порушень  умов   угоди  про надання  послуг, або  про   наявність підстав  для  припинення  дії  договору.

Враховуючи вимоги   ч.2  ст. 193 Господарського  кодексу  України, яка  передбачає обов'язок кожної  сторони вжити  всіх  заходів,   необхідних  для  належного  виконання  нею зобов'язання,  враховуючи  інтереси другої  сторони та  забезпечення  загальногосподарського  інтересу,  суд  вважає відмову  відповідача від  оплати  вартості  наданих  послуг,  за  наведених  обставин  справи,  безпідставною.

Аналізуючи   обґрунтованість  позовних  вимог   щодо  стягнення пені  за  неналежне виконання  зобов'язань  по  оплаті  отриманих послуг, господарський  суд приходить до переконання, що  позовні  вимоги   підлягають  до повного   задоволення, з відповідача підлягає  до стягнення    169  грн.20  коп.,  врахувавши наступне.

За  приписом   ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними  санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

П. 1.6. угоди встановлено, що за невиконання чи неналежне виконання відповідачем зобов'язань по оплаті послуг, в строк встановлений угодою, позивач   має   право    нарахувати   пеню,    яка   обчислюється    від   суми невиконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України законом  щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Ст. 3 Закону України „Про відповідальність за невиконання грошових  зобов'язань" передбачено, що розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Облікова ставки Національного банку України за період, за який  нараховується пеня визначена у розмірі 8,5 % річних. Таким чином, подвійна облікова ставка дорівнює -  17 % річних.

Виходячи з цього пеня обрахована за вересень - листопад  2006 року  включно  складає    169 гривень 20 коп.  Розмір  пені  розраховано  правильно  та вимоги про  її  стягнення  у  визначеному розмірі  є  обґрунтованими. При цьому  господарським  судом  враховано, що згідно до   листа  Національного  банку України  №14-011  від  06.06.2006  року   з  10.06.2006  року   розмір  облікової  ставки  НБУ встановлено  8,5 %.

Таким  чином, на день розгляду  справи  борг на користь позивача складає   10000 грн.  основної  заборгованості  за  надані  послуги та  169  грн. 20  коп.  пені за несвоєчасне виконання  зобов'язання.

Державне мито,  відповідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України та послуги за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на відповідача  в  повному  розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.33,36,43,44,49, 80,82, 84,85,116 Господарського  процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити  повністю.

2.Стягнути з    Товариства з  обмеженою  відповідальністю  торговельно-науково-виробниче підприємство “Посередторг - Сервіс” м.Знам'янка  Кіровоградської  області вул. Осадчого  1  код  13740402, р/р 3811, МФО 323293   заборгованість  за   надані охоронні  послуги  в розмірі  10000  грн., пеню  в  розмірі   169  грн. 20 коп.,   суму  сплаченого державного мита в розмірі  102  грн..  та  витрат  на інформаційно-технічне  забезпечення  судового  процесу  в  розмірі  118  грн.  на  користь  приватного  підприємства “Охорона- Захист” м.Кіровоград вул. Радянська  4  код  34100073 р/р  549 ВАТ "Укрексімбанк", МФО 323389 в  ВАТ  “Укрексімбанк” м.Кіровограда.

Наказ  видати.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Суддя

Ю. І. Хилько