СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

11 червня 2007 року
Справа № 2-2/1207-2007

Севастопольський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  ,

суддів                                                                      ,

,

за участю представників сторін:

позивача: Беседков О.Г., дов. № 3 від 26.01.2007 року;

відповідача: Шелкович О.В., дов. № 09/07 від 22.01.2007 року; Каратаєва Л.І. дов. № 120/06 від 29.12.2006 року;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дельта-Лоцман" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Толпиго В.І.) від 01.02-.05.03.2007 року у справі № 2-2/1207-2007

за позовом           Державного підприємства "Дельта-Лоцман" (вул. Лягіна, 27, м.Миколаїв, 54017)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Інфлот-Універсал" (пров. 1-й Ново-Карантинний, 13, м.Керч, АР Крим, 98313)

про стягнення 28946,98 доларів США

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду АР Крим від 01.03.-05.02.2007 року у справі № 2-2/1207-2007 у задоволенні позову Державного підприємства "Дельта-Лоцман" про стягнення боргу у розмірі 19168,68 доларів США, пені в сумі 884,27 доларів США, 1248,72 доларів США штрафу, 1545,16 доларів США пені, 2402,99 доларів США штрафу за прострочку оплати за надані послуги відмовлено. В частині стягнення боргу в сумі 39327,20 доларів США провадження у справі припинено у зв`язку з відсутністю предмета спору.

При прийнятті рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, при укладенні договору № 05/06-07 від 12.10.2006 року про надання послуг з лоцманського проведення суден та регулювання руху суден набував права і обов'язки не для третіх осіб, а для себе, хоча і зазначив себе як морський агент. При розгляді позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з податку на додану вартість, господарський суд АР Крим встановив, що має місце факт, встановлений постановою Вищого господарського суду України в аналогічній справі, який свідчить про необгрунтованість таких вимог.

Не погодившись з рішенням господарського суду АР Крим, Державне підприємство „Дельта-Лоцман” звернулись до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач в апеляційній скарзі вважає невірним застосування судом першої інстанції положень податкового законодавства стосовно необхідності нарахування податку на додану вартість на збори і плату за послуги, які надаються суднам у морських торгівельних портах України. Позивач також вважає, що господарським судом АР Крим було невірно застосовано Конвенцію ООН з морського права 1982 року та недосліджено її відношення на систему оподаткування України.

Представник відповідач у судовому засіданні з доводами апеляційної скарги не погодився, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

У судовому засіданні оголошувалась перерва з 30 травня по 11 червня 2007 року.  У судове засідання 11 червня 2007 року представники сторін не з`явились.

Повторно розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства „Дельта-Лоцман” не підлягає задоволенню з наступних підстав.

12.10.2006 року між Державним підприємством „Дельта-Лоцман” –„Підприємство”, та товариством з обмеженою відповідальністю „Інфлот-Універсал” –„Агент”, був укладений договір № 05/06-07 відповідно до умов якого Державне підприємство „Дельта-Лоцман” прийняло на себе зобов'язання за заявками Агента надавати послуги з лоцманського проведення суден та регулювання руху суден, а Агент зобов'язався прийняти та оплатити надані послуги. Споживачем послуг ДП „Дельта-Лоцман” є „Судновласник”.

Відповідно до пункту 2.1.1 договору від 12.10.2006 року, ДП „Дельта-Лоцман” зобов'язалось за заявками „Агента”, у встановленому порядку, відповідно до діючих Правил плавання, обов'язкових постанов своєчасно і якісно виконувати лінійні і портові лоцманські проведення суден, надавати послуги служби регулювання руху суден в портах ДП „КМТП”, ЗАТ „Камиш-Бурун”, КСРЗ, СРБ, причал цех „Холодильник” (ТОВ „Пролив”).

Відповідно до статті 116 Кодексу торговельного мореплавства України, у морському порту або за його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов'язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства.

Статтею 4 Кодексу торговельного мореплавства України передбачається, що до цивільних, адміністративних, господарських та інших правовідносин, що виникають із торговельного мореплавства і не врегульовані цим Кодексом, відповідно застосовуються правила цивільного, адміністративного, господарського та іншого законодавства України.

Відповідно до статті 295 Господарського кодексу України, комерційне представництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє.

Згідно зі статтею 297 Господарського кодексу України, за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок. У договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента.

Зміст агентського договору передбачає, що після укладення договору комерційним агентом від імені особи, яку він представляє, представництво припиняється, і всі інші відносини відбуваються між особою, від імені якої було укладено договір, та контрагентом по договору. Комерційний агент не бере участі у виконанні укладеного договору. Судова колегія вважає, що в іншому випадку сторона у договорі не буде являтись комерційним агентом, або договір не буде вважатись агентським.

У даному випадку, сторони, при укладенні договору № 05/06-07, врегулювали свої відносини на власний розсуд: позивач взяв на себе зобов'язання за заявками відповідача надавати послуги з лоцманського проведення суден та послуги служб регулювання руху суден, а відповідач зобов'язався прийняти і оплатити надані послуги.

Дослідивши зміст договору від 12.10.2006 року, судовою колегією встановлено, що пунктами 4.2 та 4.3 договору визначено порядок оплати послуг позивача: оплата проводиться Агентом відповідно до рахунків, що виставляються „Підприємством”, оплата здійснюється агентом на протязі п`яти банківських днів з дати отримання рахунку за реквізитами, зазначеними у рахунках.

Згідно з пунктом  5.4 договору, Агент –відповідач, несе повну матеріальну відповідальність перед Підприємством –позивачем, за повноту та своєчасність оплати наданих послуг по розрахунках як у національній валюті, та і у ВКВ.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідач, визначивши себе Агентом, мав зазначити особу, від імені якої він виступає у договорі № 05/06-07 від 12.10.2006 року.

Однак, особу, від імені якої виступає товариство з обмеженою відповідальністю „Інфлот-Універсал” в договорі з позивачем не вказано, правові підстави (договір або довіреність), на яких Відповідач мав право укладати агентський договір від власного імені, суду також не надано. Зміст договору від 12.10.2006 року дозволяє зробити висновок про те, що товариство з обмеженою відповідальністю „Інфлот-Універсал” уклало договір саме від власного імені.

Відповідно до частини 3 статті 295 Господарського кодексу України, не є комерційними агентами підприємці, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені. Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені.

Укладення юридичною особою від свого імені договору з лоцманською службою не суперечить чинному законодавству, навіть якщо така особа визначила себе як агента, при тому, що по суті агентом не являється.

Судова колегія приходить до висновку, що у даному випадку має місце вільне волевиявлення сторін, тобто коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству –частина 4 статті 179 Господарського кодексу України.

Статтею 6 Цивільного кодексу України також передбачено, що сторони мають право укласти договір, врегулювавши відносини на свій розсуд, навіть якщо такий договір не передбачений законодавством, але не суперечить йому.

За таких обставин, наслідки, що тягне за собою невиконання умов укладеного договору, виникають саме для відповідача –ТОВ „Інфлот-Універсал”.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Пунктом 2.2.4 Договору № 05/06-07 від 12.10.2006 року встановлено,  що „Агент” –зобов`язується сплачувати рахунки, виставлені „Підприємством” - позивачем, у терміни, визначені Договором.

Згідно із статтею 618 Цивільного кодексу України, боржник відповідає за порушення виконання іншими особами, на яких було покладено його виконання, якщо договором, або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

Таким чином, за неналежне виконання зобов'язання контрагентами боржника (генеральним агентом, судновласником, тощо) відповідальність у будь-якому разі несе боржник –відповідач.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення саме з ТОВ „Інфлот-Універсал” боргу за послуги з лоцманського проведення та регулювання руху суден заявлені обгрунтовано. При цьому, судом першої інстанції вірно прийнято до уваги той факт, що сума боргу, без врахування податку на додану вартість, є перерахованою, у зв`язку з чим, провадження у справі в частині стягнення 39327,20 доларів США правомірно припинено з причини відсутності предмету спору.

Що стосується позовних вимог в частині нарахування податку на додану вартість на послуги з лоцманського проведення суден та послуги з регулювання руху суден, судова колегія погоджується з посиланням господарського суду АР Крим на те, що має місце факт, встановлений судовими рішення у справі № 2-11/7708-2006.

Так, постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 18.09.2006 року та постановою Вищого господарського суду України від 28.11.2006 року у справі № 2-11/7708-2006 встановлено наступне.

Відповідно до статті 26 Конвенції ООН з морського права 1982 року, ратифікованої Законом України № 728-XIV від 03.06.1999 року, іноземне судно, що проходить через територіальне море, може обкладатись тільки зборами в оплату за конкретні послуги, надані такому судну.

Відповідно до статті 127 зазначеної Конвенції, транзитний рух не підлягає обкладенню жодним митом і податками або іншими зборами, за винятком зборів, що стягуються за конкретні послуги, надані у зв’язку з таким рухом.

За таких обставин, відсутні правові підстави для включення до вартості наданих послуг суми податку на додану вартість, оскільки це суперечить нормам міжнародного права, тому відмова в позовних вимогах в цій частині правомірна.

Судова колегія також зазначає, що відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 27.06.1996 року № 214 „Про затвердження зборів і плат за послуги, що надаються суднам у морських торговельних портах України” сплата зборів і плати здійснюється відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15 „Про систему валютного регулювання і валютного контролю”. При цьому, державна належність судна і відповідно наданий йому статус під час справляння зборів і плати визначається за прапором, під яким це судно ходить, незалежно від того, хто є його власником і хто його використовує.

З урахуванням зазначених положень, а також згідно з пункту 2.2.3 договору № 05/06-07 від 12.20.2006 року, відповідно до прапору суден, яким надавались послуги, зобов'язання з їх оплати були визначені у іноземній валюті. Тому, відповідно, пеня та штраф на зобов'язання, виражені в іноземній валюті, можуть здійснюватись також в іноземній валюті.

Однак, у даному випадку стягнення з відповідача судом першої інстанції за прострочення платежу пені і штрафу судова колегія вважає необґрунтованим виходячи з наступного.

В обгрунтовування своїх вимог про стягнення пені і штрафу за прострочення платежу позивач посилається на частину 2 статті 231 Господарського кодексу України, яка передбачає застосування штрафних санкцій за порушення термінів виконання господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що відноситься до державного сектора економіки. Норма частини 2 статті 231 Господарського кодексу України відображена в пункті 5.3 договору, згідно з яким, у разі порушення „Агентом” прийнятих на себе за Договором господарських зобов'язань, „Агент” несе відповідальність, передбачену частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань” від 22.11.1996 року № 543/96 - ВР.

Відповідно до статті 3 зазначеного Закону, розмір пеня за порушення грошового зобов'язання розраховується з суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня. Аналогічна норма закріплена частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України.

Судова колегія вважає, що дана норма встановлює граничний розмір штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання, у зв’язку з чим, при визначенні розміру відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, пріоритет мають норми Закону, а не положення договору.

За таких обставин, пункт 5.3. договору № 05/06-07 від 12.20.2006 року, який передбачає наслідки за порушення „Агентом” господарських зобов'язань за вказаним договором, не може застосовуватися при обчисленні штрафних санкцій за невиконання грошових зобов'язань, оскільки застосування розміру штрафних санкцій, встановлених частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, для обчислення суми штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань суперечить чинному законодавству України.

Дослідивши норми чинного законодавства та зміст договору № 05/06-07 від 12.20.2006 року, судова колегія приходить до висновку про те, що положення договору є такими, що не передбачають відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Роз'ясненням Вищого арбітражного суду України „Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання або невчасне виконання грошових зобов'язань” від 29.04.1994 року № 02-5/293, якщо сторони у відповідному договорі не встановили конкретного розміру відповідальності, передбаченої статтями 1 і 2 Закону України „Про відповідальність за невчасне виконання грошових зобов'язань”, пеня стягненню не підлягає.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено обставини справи, умови укладеного між сторонами договору, вірно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103 п.1, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства „Дельта-Лоцман” залишити без задоволення, рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 01 лютого-05 березня 2007 року у справі № 2-2/1207-2007 залишити без змін.

Головуючий суддя

Судді