Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2007
р.
Справа № 9/47-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пушай В.І.,
судді Плужник О.В. , Такмаков Ю.В.

при секретарі Гудковій І.В.

за
участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача -  ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача
(вх. № 1580Х/3-7) на рішення господарського суду Сумської області від
27.03.07 р. по справі № 9/47-07

за позовом ЗАТ
"Вікторія +" м. Ромни

до СПД-ФО ОСОБА_1 м. Ромни

про визнання договору недійсним

встановила:

В січні 2007 р. позивач -ЗАТ „Вікторія+”, м. Ромни звернувся до
господарського суду з позовною заявою в якій просив суд визнати недійсним
договір про надання правової допомоги б/н від 01.04.02 р. укладений між
позивачем та відповідачем - СПД ФО ОСОБА_1, та стягнути з відповідача судові
витрати.

Рішенням господарського суду Сумської області від 27.03.07 р.
(суддя Соп”яненко О.Ю.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване з тих підстав, що укладаючи спірний договір
сторони досягли згоди з усіх його істотних умов; що позивач відповідно до тексту
даного договору укладав договір не з адвокатом, а з Суб'єктом підприємницької
діяльності; що ні законодавством України ні умовами спірного договору не
передбачено необхідності володіння відповідачем спеціальною (юридичною) освітою
при укладанні договору на надання правової допомоги; що позивачем не надано
доказів того, що спірний договір з відповідачем ним був укладений внаслідок
омани; що позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності в
межах якого мав право звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів та ін.

Позивач з рішенням господарського суду не погоджується, вважає
його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального
права, подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти
нове яким задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що відповідач укладаючи спірний договір не повідомив його
про відсутність у нього юридичної освіти та адвокатської ліцензії; що
відповідачем в обґрунтування своїх заперечень не було доведено наявності у
нього юридичної освіти; що відповідач укладаючи договір про надання правової
допомоги був зобов'язаний мати юридичну освіту; що позивач не пропустив
встановлений законом строк позовної давності в межах якого мав можливість на
звернення до суду з відповідним позовом, оскільки про відсутність у відповідача
адвокатської ліцензії та юридичної освіти дізнався лише 22.08.05 р. під час
розгляду справи № 14/626 у Харківському апеляційному господарському суді та ін.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином
повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, про причини
неприбуття не повідомив.

Відповідач просить суд рішення господарського суду залишити без
змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та
доводи, судова колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 01.04.2002 р. між сторонами укладено
договір б/н про надання правової допомоги, відповідно до умов якого відповідач  надавав позивачу послуги правовою характеру,
а саме, здійснив перевірку відповідності вимогам чинного законодавства
внутрішніх документів позивача, приймав участь у підготовці та укладенні
різного роду договорів, здійснював представництво інтересів позивача в судах
інших органах при розгляді  правових
питань, тощо. Факт надання послуг підтверджується актами прийому-передачі
виконаних робіт від 30.04.2002 р., від 34.05.2002 р., від 27.06.2002 р., від
31.07.2002 р., від 30.08.2002 р., від 30.09.2002 р., від  31.10.2002 р., від   29.11.2002 р.,  від 30.12.2002 р., від 31.01.2003 р., від
28.02.2003 р., від 31.03.2003 р., від 30.05.2003 р., від 30.10.2003 р.,
підписаними сторонами.

Як зазначає позивач, вказаний договір був ним укладений внаслідок
обману та замовчуванні обставин, які мають істотне значення для укладеної
угоди. Зокрема позивач вказує на те, що він мав наміри укласти договір про
правову допомогу саме з адвокатом, який має відповідну освіту та кваліфікацію.
Однак про те, що відповідач не є адвокатом та не має вищої юридичної освіти і
навиків роботи за спеціальністю правознавство, позивачу при укладенні договору
повідомлено не було, в зв'язку з чим, позивач отримав від відповідача не
кваліфіковані послуги, в зв'язку з чим були порушені його законні права та
інтереси.

З матеріалів справи вбачається що господарський суд приймаючи
оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що укладаючи спірний договір
сторони досягли згоди з усіх його істотних умов; що позивач відповідно до
тексту даного договору укладав договір не з адвокатом, а з Суб'єктом
підприємницької діяльності; що ні законодавством України ні умовами спірного
договору не передбачено необхідності володіння відповідачем спеціальною
(юридичною) освітою при укладанні договору на надання правової допомоги; що
позивачем не надано доказів того, що спірний договір з відповідачем ним був
укладений внаслідок омани; що позивач пропустив встановлений законом строк
позовної давності в межах якого мав право звернутися до суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом інтересів.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії
суддів,  повністю відповідають фактичним
обставинам спору та матеріалам справи, їм
надана правильна та належна правова оцінка, в зв'язку з чим відсутні
підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого по справі
рішення з наступних підстав:

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному
і об'єктивному розгляді  в  судовому
процесі  всіх обставин справи  в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного
кодексу України від 16.01.2003р. щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності.

Господарський суд при винесенні оскаржуваного рішення правомірно
встановив факт того, що за своєю правовою природою договір про надання правової
допомоги б/н від 01.04.2002р. є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 р. та ч. 1 ст. 638
ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами в належній формі
досягнуто згоди з усіх істотних умовах договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Як свідчить укладений між сторонами договір б/н від 01.04.2002 р.
сторонами вказані вимоги закону були виконані та обговорені в ньому істотні
умови його укладення, а відповідач укладаючи даний договір діяв як Суб'єкт
підприємницької діяльності а не як адвокат.

Разом з тим, ні Цивільним законодавством України, ні спірним
договором не передбачено вимог щодо наявності у надавача послуг спеціальної
юридичної освіти та володіння ним адвокатською ліцензією, певною кваліфікацією
та стажем роботи.

Крім того, при виконанні умов спірного договору зауважень з боку
позивача на якість наданих правових послуг не було, про що свідчить підписання
щомісяця сторонами актів прийому-передачі виконаних робіт, копії яких
знаходяться в матеріалах справи.

Згідно з п.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Цивільного кодексу України, ст. 57 ЦК
УРСР 1963 р. якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто визнання судом недійсним правочину, вчиненого під впливом
обману пов'язано з тим що при цьому правочин не відображає дійсної волі однієї
із сторін, навмисно введеною другою стороною в оману щодо обставин, які мають
істотне значення. Ці обставини можуть стосуватися природи правочину, характеру
та обсягу прав і обов'язків сторін, властивостей та якості предмету правочину,
а також мотиву вчинення правочину, що впливає на формування волі особи,
введеної в оману. Слід також зазначити, що обманні дії з суб'єктивної сторони
мають характеризуватися умислом.

Господарський судом при винесенні рішення правомірно встановлено,
що позивачем всупереч вимогам ст. 33 ГПК України не надано доказів того, що
договір б/н від 01.04.2002 р. був укладений ним внаслідок введення в оману його
відповідачем, а саме, внаслідок повідомлення позивачу відомостей, що не
відповідають дійсності та замовчування обставин, які мають істотне значення для
укладеної угоди. Позивачем не доведений навмисний характер дій відповідача при
укладенні спірного договору, та не надано доказів на підтвердження того, що він
мав намір укласти договір про правову допомогу саме з адвокатом, який має
відповідну освіту та кваліфікацію, а не з іншою особою.

З урахуванням вказаного, також безпідставними є посилання позивача
на те, що робоче місце відповідача, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1
обладнано вивіскою „Адвокат ОСОБА_1”, а насправді ж відповідач адвокатом не є
та не має відповідної освіти, оскільки по-перше як вже зазначалося вище, відповідач
укладаючи та виконуючи умови спірного договору діяв як суб'єкт підприємницької
діяльності фізична особа а не як адвокат, та по-друге дана вивіска стосується
адвоката ОСОБА_2 (а.с. 64), а не відповідача по даній справі.

Крім того, господарський суд при винесенні рішення правомірно
послався на те, що керівник позивача ОСОБА_3, який укладав спірний договір від
імені підприємства позивача достовірно знав про рівень кваліфікації відповідача
та якість послуг, які ним надавались. Про це зокрема свідчить договір про
надання послуг від 02.04.2001р.. укладений між відповідачем та Роменським
колективним швейним підприємством «ІНФОРМАЦІЯ_1», який був підписаний бувшим на
той час директором РКШП «ІНФОРМАЦІЯ_1»ОСОБА_3. Цей факт також
підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт договору від
02.04.2001р.. копії яких знаходяться в матеріалах справи. Тобто вказане
свідчить про усвідомлення тодішнього директора підприємства позивача ОСОБА_3
того, який саме договір та з ким саме він мав намір укласти. Тим більше
пояснення самого ОСОБА_3 про те, за яких обставин ним укладався спірний договір
в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, господарський суд в оскаржуваному рішенні правомірно
послався на пропуск позивачем строку позовної давності в межах якого він мав
право на звернення до суду з вимогою про визнання договору б/н від 01.04.02 р.
недійсним, оскільки як вже зазначалось вище, про обставини, які стали підставою
для звернення позивача до суду, тодішньому керівнику підприємства позивача на
момент укладання спірного договору вже було відомо. Тобто з урахуванням
вказаного, позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності,
який з урахуванням вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України сплинув 01.04.2005 р.

Враховуючи викладене, господарський суд правомірно залишив без
задоволення позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору б/н від
01.04.2002 р. про надання правової допомоги.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду
відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а
мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для
його скасування.

Керуючись ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, судова
колегія -

постановила:

Рішення господарського суду Сумської області від 27.03.07 по
справі № 9/47-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Головуючий суддя
Пушай В.І.

Судді                                                                    Плужник
О.В.

Такмаков Ю.В.