ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 червня 2007 р.

№ 7/126

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого:
Суддів:

Невдашенко Л.П.
Михайлюка М.В. Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні  касаційну скаргу

СПД -фізичної  особи ОСОБА_2

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 14.12.2006 року

у справі

№ 7/126 господарського суду
Чернігівської області

за позовом

СПД -фізичної особи ОСОБА_1

до

СПД -фізичної особи ОСОБА_2

про

усунення перешкод у користуванні
майном та стягнення збитків

за участю представників сторін:

позивача

ОСОБА_1,

відповідача

ОСОБА_2,

В С Т А Н О В
И В :

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 11.08.2006 року у справі №7/126 (суддя: Скорик Н.О.)
у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.12.2006 року (судді: Губенко Н.М., Барицька Т.Л.,
Ропій Л.М.) рішення змінено. Позов задоволено частково: відповідача зобов'язано
усунути перешкоди у користуванні позивачем орендованим майном, яке знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідача на користь позивача  7000 грн. збитків та судові витрати. В іншій
частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову у даній справі
скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. В
обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що апеляційним
господарським судом неправильно застосовані норми матеріального права та
порушені норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши
пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального
та процесуального права, вважає, що касаційна скарга  підлягає
задоволенню  частково, виходячи з
наступного.

Як встановили господарські суди та
вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір оренди від 30.09.2004
р., відповідно до умов якого відповідач передав позивачу у тимчасове платне
користування  приміщення площею 30 м2
, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Водночас, п. 3.1. договору
встановлено строк його дії з 30.09.2004 р. по 30.08.2005 р. Відповідно до ст.
764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення
строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного
місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений
договором.

Апеляційний господарський суд
з'ясував, що 18.01.2006 р. відповідач звернувся до позивача з попередженням про
розірвання договору оренди на підставі п. 3.4 договору, а саме у зв'язку з
виникненням необхідності використання орендованого приміщення для власних
потреб та просив звільнити приміщення протягом одного місяця з дня
попередження.

Позивач листом від 10.02.2006
НОМЕР_1 повідомив відповідача про те, що відповідно до п. 3.5. договору оренди,
договір вважається розірваним за згодою сторін з моменту підписання сторонами
письмового доповнення до даного договору про його розірвання.

27.02.2006 р. відповідач звернувся
до позивача з претензією, в якій вимагав розірвання договору оренди та
повернення орендованого приміщення в зв'язку із закінченням строку дії договору
оренди.

За таких обставин місцевий
господарський суд прийшов до висновку про те, що договір оренди є розірваним з
20.01.2006 р. - з дня одержання позивачем повідомлення про відмову від договору
в зв'язку з несплатою орендної плати протягом більш ніж 3 місяці підряд. Однак,
апеляційний господарський суд, обґрунтовано спростував зазначені висновки, з
чим погоджується і колегія суддів Вищого господарського суду України, оскільки
у листі від 18.01.2006 р. та претензії від 27.02.2006 р. мова йшла не про
відмову від договору оренди у зв'язку з несплатою орендної плати, а про
розірвання договору і використання майна для власних потреб.

Крім того, апеляційний
господарський суд зазначив, що у листі від 18.01.2006 р. та в претензії від
27.02.2006 р. відповідач вказував на розірвання договору, однак п. 3.5 договору
не передбачає розірвання договору в односторонньому порядку.

З огляду на положення ст. 764 ЦК
України, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що договір оренди
від 30.09.2004 р. пролонгований до 30.07.2006 року.

Апеляційний господарський суд,
оцінив наявні у матеріалах справи докази, зокрема, акт обстеження магазину
"Орбіта" від 14.02.2006 р., заяву позивача до начальника міліції
Коропського РВ УМВС та зазначив, що відповідач чинив позивачу перешкоди у
користуванні орендованим майном, а відтак задовольнив позовні вимоги щодо
зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем
орендованим  майном.

Відповідно до ст. 224 ГК України
учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені
вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані
цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її
майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі
належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Апеляційний господарський суд,
перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків та документальні докази,
зокрема, звіти за 2005 р., заяву та квитанцію на перенесення телефону, копію
книги доходів та витрат в період з липня по грудень 2005 р, трудовий договір з
найманим працівником, прийшов до висновку, що позивач довів заподіяння йому
відповідачем збитків у розмірі 25839, 95 грн.

Однак, господарський суд
апеляційної інстанції зменшив розмір стягуваних з відповідача збитків до 7000
грн., при цьому суд врахував вимоги ч. 4 ст. 623 ЦК України та те, що позивач
не здійснив належних заходів до зменшення розміру збитків.

В задоволенні іншої частини
позовних вимог суд апеляційної інстанції відмовив у зв'язку з їх
необгрунтованістю.

Разом з тим, всупереч вимогам ст.
43 ГПК України апеляційний господарський суд не забезпечив всебічний, повний і
об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Апеляційний господарський суд
прийшов до передчасних висновків щодо задоволення позовних вимог. Так,
задовольняючи позов в частині зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а
саме усунути перешкоди в користуванні майном, суд не звернув уваги на те, що
позивач не є власником майна, а відтак усунути позивачу перешкоди в
користуванні майном потрібно було на чітко визначений строк, а саме на строк
дії договору оренди.

Як встановив апеляційний
господарський суд, договір оренди від 30.09.2004 р. було пролонговано до
30.07.2006 року. Разом з тим, постанова апеляційного господарського суду
прийнята 14.12.2006 р., тобто суду належало перевірити дію договору оренди на
момент розгляду справи та з'ясувати чи є у позивача законне право користування
об'єктом оренди після 30.07.2006 р.

Господарський суд апеляційної
інстанції не врахував, що позови про зобов'язання вчинити дії - усунути
перешкоди у користуванні майном підлягають задоволенню в разі, якщо особа має
законні підстави для користування цим майном, зокрема, право власності, договір
оренди (строк якого не закінчився).

Розглядаючи позовні вимоги в
частині стягнення упущеної вигоди, суду належало перевірити, який дійсно розмір
збитків завдано позивачу. Зокрема, позивач подав суду докази про те, що він є
платником єдиного податку та надав звіти платника єдиного податку за 3 та 4
квартал 2005 року.

Однак, апеляційний суд не з'ясував
чи позивач припинив господарську діяльність у період з 23.03.2006 р. по
10.07.2006 р. ( період за який нараховані збитки), а якщо не припинив, то який
розмір прибутку отримав позивач у цей період.

У п. 4 Указу Президента України від
03.07.1998 р. № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва" передбачено, що за результатами
господарської діяльності за звітний (податковий) період (квартал) суб'єкти
малого підприємництва - юридичні особи подають до органу державної податкової
служби до 20 числа місяця, що наступає за звітним (податковим) періодом,
розрахунки про сплату єдиного податку, акцизного збору і, в разі обрання ними
єдиного  податку за ставкою 6 відсотків,
розрахунок про сплату податку на додану вартість, а також платіжні доручення на
сплату єдиного податку за звітний період з позначкою банку про зарахування
коштів. Суб'єкт малого підприємництва - юридична особа зобов'язана вести книгу
обліку доходів та витрат і касову книгу.

Відтак, суду належало витребувати
звіти позивача за перший та другий квартал 2006 року та книгу обліку доходів та
витрат і касову книгу на 2006 р. та з'ясувати який прибуток отримав позивач у
період з 23.03.2006 р. по 10.07.2006 р.

Окрім того, як зазначає скаржник,
позивач уклав договір оренди приміщення з підприємством "Готель "Космос",
а відтак він міг здійснювати господарську діяльність в іншому місці та
отримувати дохід.

Враховуючи наведене, судова колегія
дійшла висновку про те, що господарськими судами неправильно застосовані норми
матеріального права, а тому, прийняті у даній справі рішення та постанова не
можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 1117
Господарського  процесуального  кодексу
України  касаційна  інстанція
не має  права  встановлювати
або  вважати  доведеними
обставини, які не були
встановлені  у рішенні або  постанові
господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про  достовірність
того чи іншого доказу,  про
перевагу  одних  доказів
над  іншими,  збирати
нові  докази  або додатково
перевіряти  докази.

З огляду на викладене, рішення
господарського суду Чернігівської області від 11.08.2006 року та постанова
Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2006 року у справі №
7/126 підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду
необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об'єктивно з'ясувати всі
обставини справи, надати об'єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення
для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального права, які регулюють
спірні відносини та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 - 11111 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий
господарський  суд України

П О С Т А Н О
В И В :

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення господарського суду
Чернігівської області від 11.08.2006 року та постанову Київського апеляційного
господарського суду від 14.12.2006 року у справі № 7/126 скасувати, справу
передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Головуючий, суддя
Л.
Невдашенко

С у д д і
М. Михайлюк

Н.
Дунаєвська