ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА                                                                                                                               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.07                                                                                           Справа  № 3/131

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого –судді                                        Давид Л.Л.

Суддів                                                            Кордюк Г.Т.

Мурської Х.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, за вих. № 247 від 08.12.2006 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.11.2006 року

у справі № 3/131 (суддя –О.Ф.Ремецькі)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води”, м. Хуст, Закарпатська область

до відповідача Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м.Ужгород, Закарпатська область

про визнання недійсними договорів №44а від 30.08.2002 року, № 01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року та від 24.04.2002 року

за участю представників сторін:

від позивача: Бучок А.О. –юрисконсульт (довіреність за № 1 від 19.01.2007 року), Бучок О.О. –юрисконсульт (довіреність за №2 від 19.01.2007 року);

від відповідача: Мигович М.В. –начальник управління (доручення за № 8/28-60 від 29.11.2004 року);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.11.2006 року у справі №3/131 частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води”, м. Хуст, Закарпатська область (надалі –Позивач) до Держаної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород (надалі –Відповідач) про визнання недійсними договорів №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року та від 24.04.2002 року. Визнано Договори №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року, укладені ТзОВ “Шаянські мінеральні води” та ДК з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України недійсними. В решті позовних вимог провадження у справі припинено.

Рішення суду мотивоване тим, що будь-яка діяльність, пов‘язана із збиранням, купівлею, прийманням, зберіганням, обробленням, реалізацією і постачанням відходів, рівно як і надання будь-яких послуг у цій сфері, в тому числі розроблення, організація та впровадження системи надання послуг щодо збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), що є предметом спірних угод, підлягає обов‘язковому ліцензуванню. Здійснення Відповідачем господарської діяльності із збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) та надання послуг у цій сфері на момент укладення договорів без наявності відповідної ліцензії, виданої у встановленому законом порядку, є незаконною, а укладені договори, спрямовані на здійснення такої діяльності недійсними. В зв‘язку з цим, судом визнано недійсними договори №44а від 30.08.2002 року та від 01-07УЖ №143 від 16.12.2002 року з врахуванням положень ст. 227 ЦК України.

Відповідач –Державна компанія з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, не погодившись з винесеною постановою, подав апеляційну скаргу (вих. №247 від 08.12.2006 року), в якій покликається на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме:

-          на думку скаржника, твердження суду про те, що у зв‘язку з внесенням змін до постанови №915 постановою КМ України від 26.07.2002 року №1084, сторонами укладено договір №44а від 30.08.2002 року, яким фактично переоформлені договірні відносини, встановлені договором від 24.04.2002 року не відповідає дійсності, оскільки внесені зміни змінюють в основному тарифи на послуги із збирання, сортування, переробки та утилізації використаної Позивачем тари (упаковки) з реалізованої ним продукції на території України, а не сам предмет договору. Висновок суду щодо припинення договірних відносин у зв‘язку з переоформленням угод є хибним, оскільки суперечить ст. 257 ЦК України щодо правомірності застосування Позивачем загальної позовної давності по договорам №44 і №44а більше трьох років, яка закінчилась 24.04.2005 року;

-          судом, невірно визначено предмет договорів №44а від 30.08.2002 року та №01-07 УЖ№143 від 16.12.2002 року, оскільки скаржник зазначає, що організація збирання і заготівлі відходів як вторинної сировини є складовою системою збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів. Отже, ця система передбачає не тільки розроблення певних заходів та програм, а й організацію її впровадження, що підтверджується також положеннями роз‘яснення Вищого арбітражного суду №02-5/ІІІ від 12.03.1999 року;

-          крім того, суд дає оцінку тільки предмету договорів, а не виконанню сторонами п.п. 2.2, 2.3, 2.4 і 2.5 останніх;

-          судом невірно визначено, що оспорюванні угоди не відповідають вимогам ст.. 36 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” від 01.06.2000 р. №1775-ІІІ, оскільки скаржник стверджує, що послуги щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) не регламентовані вказаним вище законом;

-          судом не взято до уваги того, що з початком дії договорів Відповідач здійснював діяльність, що не потребує ліцензування, а з моменту отримання ліцензії Відповідачем надавались реальні послуги зі збору і заготівлі відходів як вторинної сировини, і останнім дотримано всі спеціальні вимоги до укладення даного виду правочину.

Дані обставини, на думку скаржника, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Позивач –ТзОВ “Шаянські мінеральні води” - у відзиві на апеляційну скаргу (вих. №юр-6/05 від 03.01.2006 року) і доповненні до відзиву (вих. №юр-6/05 від 06.03.2007 року) та його представник в судовому засіданні, заперечує доводи апеляційної скарги, вважає рішення місцевого господарського суду вірним та обґрунтованим, таким, що ухвалене у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, покликаючись при цьому на те, що будь-яка діяльність, пов‘язана із збиранням, купівлею, прийманням, зберіганням, обробленням, реалізацією й постачання відходів, чи надання будь-яких послуг у цій сфері підлягає обов‘язковому ліцензуванню, яку Відповідач отримав лише 23.04.2003 року, а договори укладені 2002 роком. При укладенні спірних угод Відповідач згідно їх умов взяв на себе зобов‘язання здійснювати діяльність з надання послуг щодо збирання і заготівлі окремих видів відходів як вторинної сировини , для якої необхідна ліцензія. Окрім цього, на думку Позивача, при новому розгляді справи повторно і додатково доведено, що Відповідач на виконання умов укладених угод до одержання ліцензії фактично здійснював діяльність із збирання і заготівлі відходів як вторинної сировини , яка потребує наявності ліцензії. Вищевказані обставини стверджуються самим Відповідачем, в тому числі в апеляційній скарзі. Крім цього, Позивач вважає, що Відповідач помилково наполягає на застосуванні до спірних правовідносин приписів ст. 35 ГПК України, оскільки останній вважає преюдиційними фактами оціночні судження, зроблені судом при вирішенні іншої справи , ототожнивши факти, встановлені судом з їх юридичною оцінкою.

Вивчивши матеріали справи, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступне:

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 08.11.2005 року частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води”, м. Хуст, Закарпатська область до Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород, Закарпатська область ва частині визнання недійсними договорів №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року та від 24.04.2002 року. В частині визнання недійсним договору від 24.04.2002 року провадження у справі припинено (Т-2 а.с.38-42).

Рішення мотивоване тим, що суперечливість оспорюваних угод встановленим цілям діяльності Відповідача не доведена. Крім того, суд зазначає, що твердження Позивача щодо невідповідності оспорюваних договорів вимогам законодавства, яке регламентує підрядні відносини, зокрема, в частині порядку прийняття замовником виконаних підрядних робіт, не свідчить про недійсність договорів , оскільки передбачений договорами порядок складання актів виконаних робіт та їх оплата обумовлено специфікою діяльності компанії, послуги якої за оспорюваними договорами є частиною загального обсягу послуг, що постійно надаються компанією у всіх регіонах України щодо тари (упаковки) з-під продукції, використаної кінцевими споживачами.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17-31.01.2006 року вищезазначене рішення скасовано частково, визнано договори №44 а від 30.08.2002 року та № 01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року, укладені ТзОВ “Шаянські мінеральні води” та ДК з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України в особі Закарпатського обласного відділення “Закарпаттяекокомресурси” недійсними. В решті рішення місцевого господарського суду залишено без змін (Т-2 а.с.71-76).

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги ТзОВ “Шаянські мінеральні води” в частині визнання недійсними договорів № 44а від 30.08.2002 року та №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року є законними та обґрунтованими і позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що до відносин за спірними договорами слід застосовувати норми ЦК України , а саме ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 227 ЦК України, згідно положень яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним, а факт відсутності у відповідача останньої на момент укладення спірних договорів належним чином встановлений матеріалами справи.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2006 року касаційну скаргу ДК з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомрексурси” КМ України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси” задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 17-31.01.2006 року у справі №3/131 в частині визнання недійсними договорів №44 а від 30.08.2002 року та № 01-07 УЖ №43 від 16.12.2002 року та рішення Господарського суду Закарпатської області від 08.11.2005 року в частині відмови у позові скасовано. Справу у цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області. В іншій частині постанову залишено без змін (Т-2 а.с.139-145).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 27.11.2006 року у справі №3/131, яке і є предметом оскарження, частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води”, м. Хуст, Закарпатська область (надалі –Позивач) до Держаної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси”, м. Ужгород (надалі –Відповідач) про визнання недійсними договорів №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року та від 24.04.2002 року. Визнано Договори №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року укладені ТзОВ “Шаянські мінеральні води” та ДК з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України недійсними. В решті позовних вимог провадження у справі припинено (Т-3 а.с.50-54).

Вивчивши матеріали справи та апеляційної скарги, врахувавши положення постанови Вищого господарського суду України від 20.06.2006 року, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про невідповідність рішення Господарського суду Закарпатської області нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

24.04.2002 року Державною компанією “Укрекокомресурси” Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України в особі Закарпатського обласного управління з утилізації відходів як вторинної сировини “Закарпаттяекокомресурси” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води”, м. Хуст укладено договір на надання послуг із збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) (Т-1 а.с.10-11).

Предметом і метою якого зазначено об‘єднання зусиль для залучення в господарський обіг використаної тари з метою поліпшення стану навколишнього природного середовища. Підставою укладення даного договору сторонами зазначено постанову Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року №915 “Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини”.

В подальшому в зв‘язку з внесенням змін до вищезазначеної Постанови №915 постановою КМ України від 26.07.2002 року №1084, сторонами укладено договір за №44а від 30.08.2002 року, яким фактично переоформлено договірні відносини, встановлені договором від 24.04.2002 року.

Провадження у справі в частині визнання недійсним договору від 24.04.2002 року припинено рішенням Господарського суду Закарпатської області від 08.11.2005 року, яке залишено без змін в цій частині постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17-31,01,2006 року та постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2006 року.

16.12.2002 року Державною компанією з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМ України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси” та ТзОВ “Шаянські мінеральні води” укладено договір за №01-07 УЖ №143, предметом якого визначено надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) (Т-1 а.с.14).

На момент укладення договорів діяли положення Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ЦК України застосовується до цивільних відносин , які виникли після набрання ним чинності . Щодо цивільних відносин , які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих обов‘язків , що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що відносини, виникли між сторонами до набрання чинності відповідними положеннями Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, але продовжують існувати після набрання ними чинності, і до прав і обов‘язків, що існують між сторонами за оспорюваними договорами, застосовуються зазначені положення.

Згідно позовної заяви (Т-1 а.с.2-5) Товариство з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води” просить визнати недійсними договори №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року як такі, що укладені сторонами під впливом помилки Позивача, що виникла по вині Відповідача та внаслідок обману з боку Відповідача , на підставі ст.ст. 48, 50 ЦК УРСР.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновок суду першої інстанції, про те що посилання Позивача на укладення оспорюваних угод внаслідок обману не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки під обманом, за яким, за твердженням Позивача укладено оспорювані угоди, розуміється умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації, що уклала угоду, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності , або замовчування обставин справи , що мають істотне значення для угоди, що матеріалами справи не встановлено.

Постановою КМ України від 26.07.2001 року №915 “Про впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів як вторинної сировини” на державну компанію “Укрекокомресурси” покладено функцію щодо розроблення і організації впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації відходів, у тому числі використаної тари (упаковки) вітчизняного та імпортного виробництва, як вторинної сировини.

Зазначеною постановою Кабінету Міністрів України , посилання на яку міститься у преамбулах оспорюваних договорів, передбачено, що зобов‘язання підприємств усіх форм власності, що використовують тару для пакування і перевезення продукції , а також, що імпортують продукцію в тарі (упаковці) по угодах на поставку в Україну товарної продукції, забезпечити збирання, зберігання і утилізацію усіх видів використаної тари, в якій знаходилася продукція цих підприємств, на всій території, де реалізується продукція , вони можуть виконати, зокрема шляхом укладення договорів про надання послуг із збирання, сортування, перевезення, переробки та утилізації використаної тари (упаковки) з Компанією чи іншими спеціалізованими підприємствами, що мають відповідні ліцензії і умови для надання таких послуг на території України, де реалізується та утворюється відповідна використана тара (упаковка), а також здійснення оплати за надання обумовлених послуг згідно із загальним обсягом тари (упаковки), яка використовується для пакування та перевезення продукції за затвердженими тарифами.

З наведеного вище вбачається, що укладенням оспорюваних договорів Позивач реалізував своє зобов‘язання по забезпеченню збирання, зберігання і утилізації використаної тари і ввезеної під товаром тари (упаковки).

Відповідно до п. 38 ст. 9 Закону України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності” (в редакції від 17.01.2002 року)- збирання , заготівля окремих видів відходів як вторинної сировини (за переліком які визначаються Кабінетом Міністрів України) підлягає ліцензуванню.

Стаття 35 Закону України “Про відходи” в редакції від 07.03.2002 року, в свою чергу визначає, що діяльність пов‘язана із збиранням і заготівлею окремих видів відходів як вторинної сировини та забезпеченням ними переробних підприємств, здійснюється на підставі ліцензії, виданої відповідно до Закону.

Також згідно п. 3 Порядку збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), затвердженого наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України наказом №224 від 02.10.2001 року –діяльність , пов‘язана зі збиранням та заготівлею окремих видів використаної тари (упаковки), у випадках передбачених законом підлягає ліцензуванню.

Крім цього, місцевий господарський суд в рішенні посилається на положення ст. 227 ЦК України, в якій визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, про визнання договорів №44а від 30.08.2002 року, №01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року недійсними, на тій підставі, що  у Відповідача на час їх укладення не було ліцензії на здійснення такої діяльності, оскільки предметом договору, визначено надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), і відповідно не підпадає під дію зазначених нормативних актів щодо необхідності отримання ліцензії, оскільки Відповідач при укладенні договору не брав на себе зобов‘язання безпосередньо здійснювати діяльність по переробці вторинної сировини для якої необхідна ліцензія видана відповідно до Закону.

Крім цього, згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою –третьою, п‘ятою та шостою ст. 203 цього кодексу а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З початку дії оспорюваних договорів Відповідач здійснював діяльність, що не потребувала відповідного ліцензування, а з моменту отримання ліцензії (23 квітня 2003 року) Відповідачем надавались реальні послуги зі збору і заготівлі відходів як вторинної сировини.

Проаналізувавши оспорювані Позивачем договори, вбачається, що такі не суперечать положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства, оскільки укладатися на підставі актів цивільного законодавства, а саме Закону України “Про відходи” та Постанови КМ України №915 з метою поліпшення стану навколишнього середовища; угоди укладені повноважними представниками відповідно до внутрішньої волі сторін і правочин є реальним тобто спрямований на настання правових наслідків , що обумовлені ним.

Предметом оскаржуваних договорів є надання послуг щодо розробки, організації та впровадження системи збирання, сортування, транспортування, переробки та утилізації використаної тари (упаковки), а не безпосередня переробка та утилізація використаної тари (упаковки), і їх положення не суперечать ні норам ст.ст. 48, 50 ЦК УРСР , який діяв на час укладення спірних договорів, ні ст.ст. 215, 203 ЦК України, який поширює свою дію на правовідносини сторін на час винесення рішення місцевим господарським судом і на даний час.

Оцінивши докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про не відповідність рішення Господарського суду Закарпатської області чинному законодавству, матеріалам справи та дійсним обставинам.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу ДК з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” Кабінету Міністрів України в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси” –задоволити.

2.          Рішення Господарського суду Закарпатської області від 27.11.2006 р. у справі № 3/131 скасувати, прийняти нове.

3.          Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Шаянські мінеральні води” до Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини “Укрекокомресурси” КМУкраїни в особі Закарпатського обласного управління “Закарпаттяекокомресурси” про визнання недійсними договорів №44 а від 30.08.2002 року та № 01-07 УЖ №143 від 16.12.2002 року.

4.          Судові витрати по справі покласти на Позивача.

5.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

6.          Справу № 3/131 повернути Господарському суду Закарпатської області.

Головуючий-суддя                                                                                Л.Л.Давид

Суддя                                                                                                    Г.Т.Кордюк

Суддя                                                                                                    Х.В.Мурська