ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

"19" червня 2007 р.
Справа  №  02/2214а

Господарський суд Черкаської області
в складі головуючого судді  Пащенко
А.Д.,  із секретарем судового засідання
Давиденко В.Г.,

за участю представників:
позивача:   Кабаннік М.В. -за
довіреністю,

відповідача: ОСОБА_1 -підприємець особисто,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси справу

за позовом Управління Пенсійного Фонду України
в Соснівському районі м. Черкаси

до фізичної особи-суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

про стягнення 233 грн. 82 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованість по внесках на
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі  233 грн. 82 коп., що складає  різницю між ставкою внеску, встановленого на
підставі Закону України № 1058 від 09.07.2003 року “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування” і абзацу 8 пункту 8 статті 45 Закону України №
2285 від 23.12.2004 року "Про державний бюджет України на 2005 рік"
та частини фіксованого податку, сплаченого відповідачем за  січень - березень 2005 року.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримала повністю та пояснила,  що зміни до Закону  № 2285, зокрема в частині положень статті 45,  та Закон України від 16.03.2006 року №
3583-ІV не впливають на обов'язок суб'єктів підприємницької діяльності-фізичних
осіб, які обрали   особливий спосіб
оподаткування (до яких відноситься відповідач) доплатити до мінімального
страхового внеску 83,84 грн., який був встановлений Законом до 31.03.2005 року,
оскільки проведеною позаплановою перевіркою позивача встановлено зарахування
відповідачу  в січні -березні 2005
року  15 грн. фіксованого податку.

Відповідач у судовому засіданні
проти позову заперечила повністю, вважаючи позовні вимоги безпідставними та не
обґрунтованими, оскільки у Законі України № 3583-ІV від 16.03.2006 року “Про
вирішення питання щодо заборгованості суб'єктів господарської діяльності, які
застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності,  у зв'язку з перерозподілом Державним
казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України, Фонду
соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,  Фонду соціального страхування на випадок
безробіття протягом 2004 року -І кварталу 2005 року” вказано не вважати
заборгованістю ці суми,  які пред'явив до
стягнення позивач,  адже відповідач
сплачував всі необхідні суми відповідно до вимог законів і до цього часу
претензій до відповідача не було.

У судовому засіданні оголошувалася
перерва із 11.06.2007 року по 19.06.2007 року для надання додаткових доказів у
справу.

Оцінивши докази у справі в їх
сукупності, заслухавши пояснення та доводи представника позивача та
відповідача,  суд встановив наступне.

Відповідач у справі -ОСОБА_1,
зареєстрована як фізична особа -підприємець виконавчим комітетом Черкаської
міської ради 28.07.2004 року, про що зроблено запис про включення відомостей до
ЄДР за НОМЕР_1, та зареєстрована в управлінні Пенсійного фонду України в
Соснівському районі як платник страхових внесків за НОМЕР_2.  Податки сплачує по системі оподаткування -
фіксований податок.

Позивач провів  непланову перевірку  своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та своєчасності сплати фіксованих внесків на обов'язкове державне
пенсійне страхування з 01.01.05р. по 31.03.05р. та склав актНОМЕР_3,  у якому встановив,  що відповідно до статті 45 Закону України
"Про державний бюджет України на 2005 рік", якою був встановлений
фіксований розмір страхового внеску у розмірі мінімального страхового внеску,
підприємець ОСОБА_1 зобов'язана сплатити за 1 квартал 2005 року  з 01.01.2005. по 30.03.2005 включно
фіксований страховий внесок, розрахований як різниця між встановленою ставкою
внеску 83,84 грн. та частиною єдиного або фіксованого податків, яка згідно Указу
Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого підприємництва”
та Декрету Кабінету Міністрів України “Про прибутковий податок з
громадян” становить 42 (єдиний податок) та 10 (фіксований податок) відсотків відповідно.
За січень - березень 2005 року
відповідачу зараховано 15 грн. фіксованого податку.  Тому за висновком  перевірки позивача відповідач зобов'язаний
доплатити 233 грн. 82 коп. до фіксованого розміру  страхового внеску.   Акт перевірки отриманий відповідачем  22.02.2007 року,  рішення позивачем не приймалося.

Суд вважає
неправомірною вимогу позивача про стягнення із відповідача доплати в сумі 233
грн. 82 коп.,  виходячи із
наступного.

Відповідно до Указу Президента
України від 03.07.1998 року "Про спрощену систему  оподаткування, обліку та звітності суб'єктів
малого підприємництва” суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, яка
сплачує єдиний, фіксований податок, звільняється від обов'язку нарахування,
відрахування та перерахування до державних цільових фондів зборів, пов'язаних з
виплатою заробітної плати працівникам, які перебувають з ним у трудових
відносинах, включаючи членів його сім'ї.
Відділення Державного казначейства України наступного дня після
надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до
місцевого бюджету - 43 відсотки; до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

В пункті 6 Указу вказано, що суб'єкт
малого підприємництва, який сплачує єдиний, фіксований податок, не є
платником  збору на обов'язкове державне   пенсійне страхування.

З 01 січня 2004 року набув чинності
Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"
від 09.07.2003 року № 1058 ( далі -Закон № 1058).  Він визначає порядок сплати страхових внесків
до Пенсійного Фонду України.

Відносини, що виникають між
суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування,
регулюються виключно  Законом  №  1058.

Відповідно до пункту 3 частини 1
статті 11 Закону №1058 загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню
підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі
ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний
податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний
торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у
провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з пунктом 1 статті 14 Закону
№ 1058 фізичні та юридичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності
(включаючи тих, які обрали особливий спосіб оподаткування), незважаючи на те, є
вони пенсіонерами чи ні,  є
страхувальниками для фізичних осіб, що працюють у них на умовах трудового
договору (контракту) або інших умовах, передбачених законодавством, або за
договорами цивільно-правового характеру, а згідно зі статтею 15 - платниками
страхових внесків.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 1058
платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені
в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій
статті 12 цього Закону.

У пункті 8 статті 45 Закону України
№ 2285 "Про державний бюджет України на 2005 рік", в редакції до
внесення змін Законом України від  25
березня 2005 року N 2505-IV ( яким даний закон викладено у новій редакції),
було встановлено, що на 2005 рік фіксований розмір страхових внесків на
загальнообов'язкове державне страхування для фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та членів сімей зазначених фізичних осіб,
які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, у розмірі
мінімального страхового внеску, визначеного Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058, на місяць на
кожну особу.

Суд вважає, що законодавчо
фіксованого розміру  внеску для цих  платників не було встановлено,  оскільки
у Законі № 1058 лише вказано порядок розрахунку мінімального страхового
внеску,  а не його розмір.

25.03.2005 року Верховною Радою
України було прийнято Закон України № 2505-ІV “Про внесення змін до Закону
України "Про державний бюджет України на 2005 рік" та деяких
інших  законодавчих актів України”  (далі - Закон № 2505),  яким
суттєво  змінено редакцію статті
45 Закону № 2285 (на яку, як на підставу стягнення вказаних коштів із
відповідача, посилається позивач), та в пункті 4 Прикінцевих положень якого
вказано,  що  сплата та зарахування до бюджетів і державних
цільових фондів сум єдиного податку для суб'єктів малого підприємництва та
фіксованого податку здійснюються у порядку та на умовах, які діяли до 1 січня
2005 року.

16 березня 2006 року прийнято Закон
України № 3583-ІV “Про вирішення питання щодо заборгованості суб'єктів
господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку
та звітності,  у зв'язку з перерозподілом
Державним казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України,
Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,  Фонду соціального страхування на випадок
безробіття протягом 2004 року -І кварталу 2005 року” у якому вказано не вважати
заборгованістю суми внесків до Пенсійного фонду України  суб'єктів господарської діяльності, які
застосовують  особливі умови
оподаткування, обліку та звітності, які були сплачені  ними в складі податків згідно з чинним
законодавством України протягом 2004 року -І кварталу 2005 року, але не були
зараховані на їх особові рахунки в цих фондах у зв'язку із застосуванням  Державним казначейством України  норм діючого на той час Закону  України
"Про державний бюджет України на 2005 рік" від 23.12.2004 року
№ 2285- ІV.

Оскільки відповідач перераховувала
фіксований податок відповідно до вимог чинного на той час законодавства,  претензій до неї не було,  тому суд вважає, що відсутні підстави вимагати
від  відповідача доплати вказаної
позивачем суми.

Цей висновок підтверджується
змістом статей 2,3 Закону № 3583, за якими
щодо цих сум не проводяться донарахування та фінансові санкції та
встановлено правило обліку страхового стажу відповідно до фактичних виплат до
ПФУ, тобто, опосередковано встановлено право платників доплачувати внески до
Пенсійного фонду для  врахування цих
місяців до облікового стажу.

Отже, суд вважає, що відповідач
вправі самостійно вирішувати питання доплати пенсійних внесків до  суми страхового внеску, тому заявлена
позивачем сума  не може стягуватися
примусово.

З огляду на викладене,  суд вважає вимоги позивача такими, що не
підлягають задоволенню.

Керуючись статтями  94, 160-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду може бути подана до Київського
апеляційного  адміністративного
суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня  складення постанови в повному обсязі,
апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 20 днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
А.Д.Пащенко

Постанова складена в повному обсязі
25.06.2007 року.