ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2007 р.
№ 17/34

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді:
суддів:
Добролюбової Т.В.,
Рогач Л.І.,
Продаєвич Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійська ливарна компанія"

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.12.2006

у справі
№ 17/34 господарського суду Кіровоградської області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійська ливарна компанія"

до
1. Концерну "Лан", м. Олександрія
2.Української державної інноваційної компанії в особі її Кіровоградського відділення, м. Кіровоград

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
Олександрійського відділу державної виконавчої служби Олександрійського управління юстиції

про
визнання права власності на майно та звільнення його з-під арешту

за участю представників сторін:

від позивача:
Горбунов Р.В. за дов. від 18.09.06 №142

від відповідачів:
1. не з'явилися
2. Атрощенко О.Л. за дов. від 10.01.07 №19
Баланенко М.О. за дов. від 15.03.07 №398

від третьої особи:
не з'явилися

Доповідач: Продаєвич Л.В.

Відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду (ухвала Вищого господарського суду України від 12.02.2007, надіслана сторонам у справі –19.02.2007року).

Ухвалою від 12.02.2007 касаційна скарга ТОВ "Олександрійська ливарна компанія" прийнята до провадження та призначена до розгляду на 29.03.2007 року колегією суддів Вищого господарського суду України у складі: Добролюбова Т.В. –головуючий, судді: Гоголь Т.Г., Продаєвич Л.В.

Розпорядженням заступника Голови Вищого господарського суду України від 27.03.2007 № 02-12.2/49 у зв’язку з перебуванням судді Гоголь Т.Г. у відпустці розгляд справи № 17/34 господарського суду Кіровоградської області здійснено колегією суддів у складі: Добролюбова Т.В - головуючий, судді: Рогач Л.І., Продаєвич Л.В.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2005 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Олександрійська ливарна компанія" звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовом до Концерну "Лан", Української державної інноваційної компанії в особі її Кіровоградського регіонального відділення, третьої особи - Олександрійського відділу державної виконавчої служби Олександрійського управління юстиції про визнання на підставі статті 392 Цивільного кодексу України права власності на прес для гнуття типу ВМ 200-3100, станок лазерний системи BYSPRINT –3015 та звільнення цього майна з-під арешту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне майно знаходиться у власності позивача на підставі договору купівлі–продажу від 10.10.2005 та акта приймання–передачі від 12.10.2005, а накладений державною виконавчою службою арешт на це майно порушує право власності товариства.

Українська державна інноваційна компанія в особі її Кіровоградського регіонального відділення у відзиві на позов зазначає, що спірне майно було придбано за рахунок коштів інвестора (Кіровоградського відділення Державного інноваційного фонду України) і Концерн "Лан" не мав права відчужувати майно без згоди інвестора, оскільки право на розпорядження Концерну не належало, так як відповідно до умов інноваційного договору до повного перерахування платежів, затвердження технічного звіту та виконання інших умов проекту всі придбані підприємством матеріальні цінності є власністю інвестора.

Крім цього, компанія звертає увагу на те, що питання, пов'язані з укладанням договору від 10.10.2005, як юридичним фактом, викликають сумнів.

Від Концерну "Лан" надійшли письмові пояснення, в яких останній позовні вимоги визнав у повному обсязі, повідомив про те, що спірне майно передано у власність Концерну на підставі зовнішньоекономічних контрактів, останній правомірно здійснив розпорядження майном, уклавши договір купівлі –продажу від 10.10.2005року.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 16.12.2005 (суддя: Таран С.В.) - позов задоволено. Визнано за ТОВ "Олександрійська ливарна компанія" право власності на майно:

- прес для гнуття типу ВМ 200-3100;

- станок лазерної системи BYSPRINT –3015, загальною вартістю 700539,96грн., яке було придбано ТОВ "Олександрійська ливарна компанія" у Концерна "Лан" на підставі договору купівлі –продажу від 10.10.2005року.

Звільнено майно:

- прес для гнуття типу ВМ 200-3100;

- станок лазерної системи BYSPRINT –3015, загальною вартістю 700539,96грн., набуте ТОВ "Олександрійська ливарна компанія" на підставі договору купівлі –продажу від 10.10.2005 з - під арешту, що був накладений згідно акта опису й арешту майна від 21.10.2005 №245071, складеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області.

Судове рішення вмотивоване доведеністю позовних вимог.

Суд виходив із того, що укладений 10.10.2005 договір купівлі –продажу не визнано недійсним, перебування майна, яке є предметом цього договору у заставі на момент укладення договору не доведено, а тому позивачем правомірно заявлені вимоги про звільнення його з –під арешту та про визнання права власності.

За апеляційною скаргою Української державної інноваційної компанії в особі її Кіровоградського відділення судове рішення переглянуте в апеляційному порядку і постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.12.2006 (судді: Логвиненко А.О. –головуючий, Чус О.В., Павловський П.П.) –скасоване. У задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову врахував те, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.10.2006 у справі № 5/62 задоволено позов про визнання недійсним договору купівлі –продажу від 10.10.2005року.

Не погоджуючись із прийнятою постановою, ТОВ "Олександрійська ливарна компанія" звернулося до Вищого господарського суду з касаційною скаргою, в якій ставить питання про скасування зазначеної постанови як такої, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Порушення норм процесуального права скаржник вбачає у тому, що апеляційним судом не надано правової оцінки правовідносинам, що склались між сторонами та не застосовано при цьому будь –яку норму матеріального права, а посилання у постанові лише на резолютивну частину постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.10.2006 у справі №5/62 скаржник вважає недопустимим, оскільки виходячи із приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України не доводяться факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи.

Звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що у постанові апеляційного господарського суду у справі №5/62 зазначається, що власником майна, на яке було накладено арешт є Українська державна інноваційна компанія та на те, що за рахунок вищезазначеного майна державним виконавцем було зроблено спробу задовольнити невиконані Концерном (боржником) перед кредитором (Українська державна інноваційна компанія) боргові зобов'язання на підставі рішення господарського суду Кіровоградської області від 16.12.2005 у справі №5/62. Тобто, вважає, що наклавши арешт на майно боржника кредитор намагався задовольнити свої вимоги за рахунок власного майна.

Скаржник посилається на скасування Вищим господарським судом України постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі №5/62.

Порушення норм матеріального права скаржник вбачає у тому, що апеляційним господарським судом не застосовано жодної норми матеріального права. На думку скаржника, до правовідносин, що склалися між учасниками спору слід застосовувати норми Закону України "Про інвестиційну діяльність" та Цивільний кодекс України 1963 року.

Виходячи із приписів статті 128 Цивільного кодексу УРСР та частини 2 статті 21 Закону України "Про власність" скаржник висловлює думку, що Українська державна інноваційна компанія на підставі інноваційного договору виступила інвестором, а на підставі договору від 31.10.1997 №08-97 як позичальник надала Концерну інвестиції у вигляді позики за рахунок якої Концерн "Лан" на підставі контрактів К970421 та К590085 придбав прес для гнуття типу ВМ 200-3100 та станок лазерний системи BYSPRINT –3015 і став власником цього майна. Вважає договір від 31.10.1997 №08-97 за своєю правовою природою договором позики, а майно, яке Концерн придбав за ці кошти - його власністю.

Від Української державної інноваційної компанії в особі Кіровоградського регіонального відділення надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому остання просить залишити постанову апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу товариства - без задоволення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні касаційної інстанції представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке:

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено господарськими судами, ТОВ "Олександрійська ливарна компанія" обґрунтувало своє право на майно: прес для гнуття типу ВМ 200 - 3100 та станок лазерної системи BYSPRINT –3015 укладеним між ним та Концерном "Лан" (продавець) договором купівлі-продажу від 10.10.2005 та актом приймання - передачі майна від 12.10.2005року. Відповідно до вимог пункту 1.4 цього договору покупець набуває право власності на обладнання з моменту передання обладнання на його користь за двостороннім актом приймання-передачі.

За позовною вимогою накладений 21.10.2005 державним виконавцем на виконання рішення господарського суду Кіровоградської області від 19.07.2005 у справі №5/26 арешт на майно Концерну "Лан", у тому числі на прес для гнуття типу ВМ 200 - 3100 та на станок лазерної системи BYSPRINT –3015 порушує право власності товариства та надає останньому право на звернення до господарського суду з відповідним позовом.

Статею 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.10.2006 у справі за №5/62 позов прокурора Кіровоградської області в інтересах держави в особі Української державної інноваційної компанії, від імені якої діє Кіровоградське регіональне відділення до Концерну "Лан", до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійська ливарна компанія" задоволено, укладений між сторонами у даній справі договір від 10.10.2005року визнаний недійсним.

Проте, з таким висновком апеляційної інстанції колегія суддів погодитися не може з урахуванням тієї обставини, що постановою Вищого господарського суду України від 11.01.2007 судові рішення у господарській справі №5/62 скасовані з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 31.10.1997 між Кіровоградським регіональним відділенням Державного інноваційного фонду України та Концерном "Лан" укладено інноваційний договір №08-97. Нездійснення погашення заборгованості, що призвело до невиконання Концерном "Лан" своїх зобов'язань за цим інноваційним договором і було предметом судового розгляду у господарській справі №5/26, за результатом якого рішенням господарського суду Кіровоградської області від 19.07.2005 з Концерну "Лан" на користь Кіровоградського регіонального відділення Української державної інноваційної компанії стягнуто 7748225,00грн. - боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Судовими інстанціями не здійснено юридичного аналізу і не надано належної правової оцінки інноваційному договору, норми Закону України "Про інвестиційну діяльність" не застосовані.

Вирішуючи спір, пов'язаний з правом власності, суду слід виходити із того, що підтвердженням наявності такого права можуть бути, насамперед, правовстановлювальні документи. До таких документів, зокрема, відносяться господарські договори, у тому числі, купівлі - продажу.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, якою визначені загальні підстави набуття права власності, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на річ виникає з волі попереднього власника.

Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Статею 334 цього Кодексу визначено момент набуття права власності за договором. Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Оскільки між сторонами існує спір щодо правовстановлювальних документів, яким є договір купівлі –продажу, а спір про визнання права власності є похідним, судова колегія касаційної інстанції вважає прийняті у справі судові акти такими, що не відповідають матеріалам справи та чинному законодавству.

Відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду має ґрунтуватися на повному з’ясуванні всіх обставин справи і доказів на підтвердження цих обставин, які мають бути наявними та оціненими у сукупності з іншими доказами.

Викладене свідчить про неповне з’ясування судом фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а отже і порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України  щодо всебічного, повного та об’єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення" (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України від 24.04.1981 №4, від 25.12.1992 №13, від 25.05.1998 №15), рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності–на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Переглянуті судові акти цим вимогам повністю не відповідають.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення та постанова у цій справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області. При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 16.12.2005 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.12.2006 у справі № 17/34 –скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олександрійська ливарна компанія" –задовольнити частково.

Головуючий, суддя

Т. Добролюбова

Суддя

Л. Рогач

Суддя

Л. Продаєвич