Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "17" липня 2007 р.
Справа № 5/1712

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Брагіної Я.В.

судді

за участю представників сторін

від позивача Климчук А.В., довір. від 10.07.07.

від відповідача Маловічко В.Ю., довір. від 06.09.06.

Розглянув справу за позовом Спільного підприємства "Сприяння інвалідам" (м. Житомир)

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дари ланів" (м. Андрушівка)

про стягнення 15 706 600 грн.

В судовому засіданні 10.07.07 оголошувалась перерва до 17.07.07.

Спір розглядається у більш тривалий термін за погодженням сторін на підставі ч.4 ст.69 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача  на свою користь  15 706 600грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Пояснив, що  згідно договору про надання благодійної допомоги  від 24 листопада 2004 року, Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Соха" передала Житомирській обласній раді Українського фонду "Реабілітація інвалідів" посіви озимої пшениці в кількості 500га на загальну суму 9 250 000грн. Рішенням господарського суду Житомирської області у справі №12/1899 було зобов'язано відповідача повернути Житомирській обласній раді Українського фонду "Реабілітація інвалідів" зібраного з посівів 500га  врожаю, а саме: озимої пшениці вагою 1268 тонн 640кг.  А 24 квітня 2006 року  Житомирська обласна рада Українського фонду "Реабілітація інвалідів" подарувала позивачеві зерно озимої пшениці вагою 1245тонн 925кг. Позивач планував, в результаті проведення посівної весною 2006 року отримати від використання 1268тонн 640кг ярої пшениці дохід в розмірі 15 706 600грн. Але по вині відповідача не отримав їх. Тому позивачеві причинено збитки на зазначену суму, в результаті зриву позивачу посівної весною 2006 року.

Представник відповідача проти позову у засіданні суду заперечував, пояснив, що ніяких доказів у підтвердження своїх доводів позивач не надав. Збитків позивачу не причиняв. Наказ господарського суду у справі №12/1899 знаходився на виконанні у Державній виконавчій службі, яка виконувала наказ відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

- Позивач просить стягнути з відповідача на його користь завдані збитки у сумі 15706600грн., в зв'язку з вчиненням перешкод Державній виконавчій службі при виконні наказу господарського суду Житомирської області у справі 12/1899 та відмовою виконати зазначений наказ у добровільному порядку, обгрунтовуючи вимоги рішенням господарського суду Житомирської області від 03.02.06.,  наказом від 12.04.06. директора відповідача, протоколами  про порушення ст. 188-13 Кодексу України "Про адміністративні правопорушення" працівниками відповідача, договором дарування, укладеним між  Житомирською обласною Радою Українського фонду "Реабілітація інвалідів" та позивачем і договором міни, укладеним між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю "Жорна".

- Дійсно  рішенням господарського суду Житомирської області від  03.02.06. було   визнано право власності за Житомирською обласною Радою Українського Фонду "Реабілітація інвалідів" на майно у вигляді озимої пшениці та використовуваних відходів загальною  вагою 1268 тон 640 кг,  з яких 708945 кг озима пшениця та 13005 кг використовувані відходи знаходяться в коморі № 1 с. Павелки Андрушівського району Житомирської області, 536980 кг  озима пшениця та 3710 кг використовувані відходи знаходяться в коморі № 2 с. Гарапівка, Андрушівського району Житомирської області, а також зобов’язано Сільскогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю „Дари Ланів” повернути зазначену вище озиму пшеницю та використовувані відходи  Житомирській обласній Раді Українського Фонду "Реабілітація інвалідів" (а.с.18 - 21).

А відповідно до ст.35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких буруть участь ті самі сторони.

-Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне:

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю  особистим  немайновим правам фізичної або юридичної особи,  а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Цивільно-правова відповідальність  завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю виникає за наявності: збитків, протиправності дій  (вини), безпосереднього причинного зв'язку між збитками і протиправними діями - вини.

Таким чином, тільки за наявності усіх перелічених вище підстав відповідач повинен відшкодувати збитки (неодержані доходи) позивачеві.

Про що і зазначено у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України  N 6 від 27.03.1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої статтею 1166 Цивільного кодексу України

Проте, позивач не надав належних доказів, що підтверджували би  наявність збитків, неправомірних дій відповідача та причинного зв'язку між неправомірними діями і збитками.

Відсутність вини відповідача підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи проти працівників відповідача від 24.07.06. (а.с.116) та відповіддю Андрушівського районного відділу МВС України за №3013 від 04.08.06. (а.с.118).

Відповідно до ст.  32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі  яких  господарський   суд   у  визначеному  законом  порядку  встановлює наявність  чи  відсутність  обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Тому, суд не приймає як належні докази, надані позивачем протоколи про порушення ст.188-13 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення працівниками відповідача перешкоди у виконанні наказу господарського суду Житомирської області у справі 12/1899 (а.с.25-28).

Посилання позивача на листи, наказ відповідача та постанову про відмову в порушенні кримінальної справи  не можна розцінювати  як доказ  неправомірних дій відповідача.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, тільки вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили,  є обов'язковим для господарського суду при вирішенні спору з питань, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

З постанов про відмову в порушенні кримінальної справи як від 23.04.05. (а.с.11-12), так і від 24.07.06. (а.с.116,118) в діях службових осіб відсутні склади злочину, передбачені ст.ст.365, 364 КК України.

Відповідно до ст. 15 КПК України, ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню інакше як  за вироком суду й  відповідно до закону.

Отже, належним доказом, вини зі сторони службових осіб відповідача може бути вирок суду, який в матеріалах справи відсутній.

Слід зазначити, що  наказ господарського суду Житомирської області у справі №12/1899 знаходився на виконанні у Державній виконавчій службі Андрушівського району, що підтверджується  постановою про відкриття виконавчого провадження від 23.02.06. (а.с.81).

- Як вбачається із виконавчого провадження, 06.03.06.  Державною виконавчою службою Андрушівського району було  описано та арештовано озиму пшеницю і відходи, зазначені в наказі суду, про що свідчить акт вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду та передачі їх стягувачу (а.с.85).

- Тому відповідно  до Закону України "Про виконавче провадження" всі виконавчі дії, пов'язані з примусовим виконанням зазначеного наказу покладаються на останню.

- 04.07.06. частково наказ суду було виконано, що підтверджується актом державного виконавця від 04.07.06.(а.с.86).

Таким чином, враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача у причиненні збитків чи не отриманих доходів позивачем.

Крім того, позивачем не надано належних доказів, в підтвердження йому збитків на суму 15706600грн.

Не надано позивачем - Спільним підприємством "Сприяння інвалідам"  і доказів, що підтверджували би право власності чи інші права на  майно (пшеницю), що був предметом розгляду у справі №12/1899, оскільки до договору дарування про безоплатну передачу майна у власність від 12.04.06., укладеного між  Житомирською обласною Радою Українського фонду "Реабілітація інвалідів" та позивачем (а.с.29) не надано акту прийому - передачі озимої пшениці.

Суд вважає, що укладення зазначеного договору може свідчити про наміри сторін. Із зазначеного договору дарування не вбачається, що була подарована озима пшениця, яку відповідач повинен був повернути   Житомирській обласній Раді Українського фонду "Реабілітація інвалідів" на виконання рішення суду у справі №12/1899.

Відповідно до ст.1 ГПК України, юридичні особи мають право звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених  або оспорюваних прав  і охоронюваних законом інтересів.

З врахуванням приписів ст.21 ГПК України, позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Тому, суд вважає, що  Спільне підприємство "Сприяння інвалідам" є неналежним позивачем.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна  довести  ті  обставини,  на  які  вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський   суд  приймає  тільки  ті  докази,  які  мають значення для справи.

Обставини справи, які  відповідно  до  законодавства  повинні бути  підтверджені  певними  засобами  доказування,   не    можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що  позовні вимоги позивача є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Судові витрати покладаються на  позивача.

Керуючись ст.  33, 34, 35, 43, 44,  49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання мотивованого рішення суду у відповідності до ст.84 ГПК України.

Суддя
Брагіна Я.В.

Дата підписання рішення: 18.07.07

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - поз.

3-відп.