ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

"23" травня 2007 р.
Справа №  4/93

Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Хилька Ю. І., розглянувши матеріали справи № 4/93

за позовом: відкритого акціонерного товариства "Райпостач", м. Знам'янка Кіровоградської області

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтоком", м. Світловодськ Кіровоградська область

про визнання  недійсним договору

Представники сторін:

від позивача - Базалевич В.Ф., директор;

від позивача - Турчанов О.В. , довіреність № 30  від 23.05.06;

від відповідача - участі не брав;

Суть спору:  подано позов про визнання недійсним договору  від 18.05.2000 року   зберігання   паливно-мастильних матеріалів укладений між сторонами спору.

Заслухавши представника  позивача  та  відповідача та дослідивши  матеріали  справи, господарський  суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач  звернувся  21.03.2007 року  до суду  з позовом  про визнання   недійсним  договору  від 18.05.2000 року  укладеним  між ВАТ “Райпостач” та   ТОВ “Нафтоком” з моменту його підписання. Позовні вимоги   обґрунтовано наступним. За  умовами  спірного  договору  зберігач (ВАТ “Райпостач”) зобов'язався  прийняти на  відповідальне  зберігання  паливно-мастильні матеріали відповідно  до  заздалегідь узгодженого графіка і кількості  поставки,  вивантаживши   ПММ у зазначені  строки згідно  технічних  можливостей  пункту  зливу. Приймаючи до уваги, що на  час   підписання  спірного  договору  сторонами не було  досягнуто згоди  по всіх  істотних умовах, оскільки не  було досягнуто  домовленості   стосовно графіка та   кількості  поставки ПММ, на підставі  ст.153 ЦК УРСР та  ст. 48 ЦК УРСР  позивач   просить  визнати   договір недійсним  з  моменту  його  підписання.

В запереченні  на позов  відповідач спростовує   вимоги  позивача на  підставі  того, що    законність та  обґрунтованість спірного  договору  була  предметом  розгляду  по справі  №05-01/ 3071/ 11-234/2-13/284, прийняте по  цій  справі   вступило в  законну  силу, а  всі  скарги   ВАТ “Райпостач” залишені  без  задоволення.

Проаналізувавши  правовідносини  між учасниками спору та надавши  їм правову оцінку, господарський  суд приходить до переконання, що  позовні вимоги  не є обґрунтованими, в  позові  необхідно відмовити. Такий  висновок  господарський суд  зробив на підставі  наступного.

Спірний   договір  є спільним юридичним актом двох  юридичних  осіб.

Погодження  ними умов договору проходило щонайменше дві стадії: шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір, яка має назву оферти, і прийняття  пропозиції другою стороною, або акцепту.

Загальний порядок укладення цивільно-правових договорів на час  виникнення   правовідносин   визначався   статтями   153-159 Цивільного кодексу  Української РСР (ЦК  УРСР).

Момент з якого  договір вважається  укладеним  визначається на підставі  аналізу   статей 153 і 156 ЦК УРСР: Договір вважається укладеним у момент одержання акцепту особою, яка направила оферту. Якщо ж для укладення договору, крім згоди сторін, потрібна передача майна або вчинення іншої дії (реальний договір), то він вважається укладеним з моменту передачі відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір укладається в певній формі: усній, письмовій чи шляхом вчинення конклюдентних дій (ст.42 ЦК УРСР). Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би законом для даного виду договорів ця форма і не була передбачена. Якщо згідно із законом або угодою сторін договір має бути укладений у письмовій формі, він може бути  укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надіслала. У передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення (ст.154 ЦК).

За приписом   ч.1 ст. 44 ЦК УРСР  укладення господарських договорів між організаціями  повинно проводитись  з письмовим  оформленням.

За правилом  ст.153  ЦК УРСР   договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди за усіма його суттєвими умовами. Відповідно відсутність такої згоди  і є підставою для визнання договорів неукладеними. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Однак, господарський  суд  вважає  звернути увагу на те, що  посилаючись  на ст. 153 ЦК УРСР  позивач   просить  визнати  договір  недійсним.  Підстави для визнання угод недійсними передбачені статтями 48-58 ЦК УРСР  та   відрізняються  ці категорії спорів і правововими наслідками.

При визнанні договорів недійсними, застосовуються наслідки, передбачені статтями 48-58 ЦК УРСР.

При визнання договору неукладеним  слід виходити з того, що неукладена угода не породжує для сторін ні прав, ні обов’язків.

При визнанні договору неукладеним слід припиняти провадження у справі, відповідно до п.1-1 ст. 80 ГПК України, у зв’язку з відсутністю предмету спору.  Таку правову  позицію  було викладено   в п. 17 Роз’яснення ВАСУ № 02-5/111 від 12.03.1999 року (з послідуючими змінами) “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними”.

Натомість,    позивачем при зверненні до суду   надано  копію  рішення  колегії  суддів господарського  суду  Кіровоградської  області від  22.11.2001 року   по справі  №05-01/3071/11-234/2-13/284, з якого вбачається, що  договір  між ВАТ “Райпостач” та   товариством “Нафтоком”  від  18.05.2000 року  був  діючим,  саме  на підставі  цього  договору  між сторонами виникли  правовідносини, які  були  предметом   спору  (а.с.10- 16).  Ухвалою  господарського суду  Кіровоградської  області  від 19.02.2007 року   рішення  господарського  суду Кіровоградської  області  від  22.11.2001 року  по даній  справі  залишено  без змін, а заяву   Відкритого акціонерного  товариства  “Райпостач” про  перегляд рішення  суду за  нововиявленими  обставинами  без  задоволення. За правилом  ст. 35  ГПК України   факти, встановлені  рішенням  господарського  суду під час  розгляду  однієї  справи, не доводяться  знову  при вирішенні  інших  справ,  в яких  беруть участь ті самі  сторони.

Крім того,  господарським  судом не приймається до уваги та  розцінюється як  необґрунтоване  посилання в позовній заяві   ВАТ “Райпостач”  на  те, що строки  позовної давності  не порушені, оскільки  правовідносини  між сторонами по договору  тривають до  сих  пір, враховуючи  наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 29 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням).

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

За правилами статті 71 Цивільного кодексу УРСР до позовів про визнання угод недійсними застосовується загальний строк позовної давності - три роки,  причому   ст. 75 ЦК УРСР  передбачала   застосування строку  позовної давності незалежно  від  заяви сторін. Господарський  суд  вважає за необхідне   застосувати  строк  позовної давності  до спірних правовідносин, незважаючи на те, що  починаючи  з 01.01.2004 року набрала  чинності  ст.267 ч.3 ЦК України про застосування  строку позовної давності   лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення  судом  рішення, враховуючи, що   на час   набранні чинності  ЦК України 3-річний строк позовної давності вже закінчився - 18.05.2003 року.

Згідно статті 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Аналогічне положення міститься і у статті 267 чинного Цивільного кодексу України.

За таких обставин  господарський  суд вважає за  необхідне  зробити  висновок, що  органам управління товариства про укладення договору  схову  було відомо з моменту його підписання у травні 2000 року і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності.

Господарський  суд не вбачає   поважних причин для  відновлення  строку   позовної  давності,  оскільки  позивачем не  подано  будь-яких доказів  щодо   їх  наявності.

Крім того, господарським  судом  звертається увага на те, що   згідно до  ст.15 Цивільного кодексу України  кожна особа має право  на захист  свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, при зверненні до суду та при розгляді справи  судом ,  позивач не надав  суду  доказів  про   порушення  його прав  відповідачем або іншими особами в  результаті   наявності  договору  від 18.05.2000 року.

Враховуючи  викладене,   керуючись  ст.ст. 44, 49, 82, 83, 84, 85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський  суд,-

ВИРІШИВ:

В позові  відмовити  повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через господарський суд Кіровоградської області.

Суддя