ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

25.06.07р.

Справа № А12/162-07

За позовом  Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в

м. Першотравенську Дніпропетровської області, м. Першотравенськ

до  Відкритого акціонерного товариства "Павлоградвугілля", м. Павлоград

про стягнення 35 000 грн.

Суддя  Жукова Л.В.

при секретарі Балтакса І.В.

Представники сторін:

Від позивача Залогіна Т.С., довіреність № 01-2058 від 01.12.2006р.

Від відповідача Лебедєва О.М., довіреність від  28.12.2006р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу виплачену позивачем гр. Трунову О.Б. моральну шкоду в сумі 35 000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що  рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 05.10.2006р. стягнено з позивача на користь гр. Трунова Олександра Борисовича моральну шкоду в сумі 35 000 грн., ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.12.2006р. дане рішення  міськрайонного суду залишено без змін. 04.05.2007р. на підставі вищезазначених рішень судів з позивача  в рахунок страхової виплати за моральну шкоду стягнено 35000 грн. за  платіжним дорученням № 889 від 04.05.2007р. Як вказує позивач в позові при виконанні своїх обов’язків він керується   Законом  України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності”, який  набрав чинності 01.04.2001р., а потерпілий  Трунов О.Б. отримав виробничу травму 05.11.2000р. та був освідчений МСЕК 26.03.2001р., тобто до набранням чинності вказаного вище Закону. До набрання чинності  зазначеного вище Закону відшкодування шкоди потерпілому провадилося за Законом України „Про охорону праці” та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням  ним трудових обов’язків затверджених постановою КМУ № 472 від 23.06.1993р. За вказаними нормативно-правовими актами обов’язок по відшкодуванню моральної  (немайнової шкоди) покладався на власника підприємства, установи і організації. Позивач вважає, що в даному випадку належним відповідачем є підприємство, установа чи організація на  якому отримав травму потерпілий, тобто виплату за моральну шкоду потерпілому  повинен був виплачувати відповідач у зв’язку з чим на підставі ст. 1191 ЦК України просить стягнути зазначену вище суму в порядку регресу.

Представник відповідача проти позову заперечує, у наданих суду письмових поясненнях  зазначає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, так як відносини між відповідачем та позивачем регулюються спеціальними нормами права, а саме: Законом України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, „Основами законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” згідно за якими не передбачено  відшкодування роботодавцем –страхувальником витрат Фонду в частині страхових виплат.

Дослідивши матеріали справи,  заслухавши представників сторін, господарський суд –

ВСТАНОВИВ :

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 05.10.2006р. стягнено з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Першотравенську Дніпропетровської області  на користь гр. Трунова Олександра Борисовича моральну шкоду в сумі 35 000 грн.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.12.2006р. дане рішення  Павлоградського міськрайонного суду залишено без змін.

04.05.2007р. на підставі вищезазначених рішень судів з позивача  в рахунок страхової виплати за моральну шкоду стягнено 35000 грн.  за  платіжним дорученням № 889 від 04.05.2007р.

Вивчивши надані документи та аналізуючи їх в сукупності з наданими поясненнями представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до „Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” від 14.01.1998р.  загальнообов’язкове державне соціальне страхування –це система прав, обов’язків та  гарантій, що передбачає надання соціального захисту громадянам у випадку хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок коштів, які формуються шляхом оплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом.

Статтею 4 вказаного вище  Закону передбачено, що одним із видів загальнообов’язкового державного соціального страхування є  страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

1 квітня 2001р. набрав чинності Закон України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання” від 23.09.1999р.

Згідно ст. 1  Закону України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання” від 23.09.1999р.  завданнями  страхування від нещасного випадку є : проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров’ю застрахованих, викликаним умовами праці; відновлення здоров’я та працездатності потерпілих на виробництві від нещасних випадків або професійних захворювань; відшкодування шкоди, пов’язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов’язків, надання їм соціальних послуг у зв’язку з ушкодженням здоров’я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

Відповідно до зазначеного  ст.ст. 6, 8 Закону України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання” від 23.09.1999р. ВАТ „Павлоградвугілля” зареєстровано у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Першотравенську Дніпропетровської області як страхувальник, який відповідно до ст. 45 Закону зобов’язаний своєчасно та повністю сплачувати в установленому порядку страхові внески до Фонду.

Відповідач  своєчасно та в повному обсязі сплачує страхову внески до Фонду, заборгованість перед позивачем у відповідача відсутня, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою від 21.06.2007р.

Статтею 28 „Основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” від 14.01.1998р. передбачено, що роботодавці несуть відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованим особам або страховикам (Фонду)  внаслідок невиконання або неналежного виконання  своїх обов’язків із загальнообов’язкового державного соціального страхування, відповідно до законодавства.

Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що правовідносини між  позивачем та відповідачем регулюються спеціальними нормами права, а саме: Законом України  „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання” від 23.09.1999р.,  Законом України  „Основи  законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” від 14.01.1998р., які не передбачають відшкодування виплаченої фондом моральної шкоди в порядку регресу, а тому посилання позивача на норми  ст. 1191 Цивільного кодексу України є безпідставними та такими, що не можуть бути покладені  в основу  рішення.

Також не можуть бути прийняті і до уваги посилання  позивача на те, що він є неналежним відповідачем щодо стягнення з нього моральної шкоди,  так як гр. Трунов О.Б. отримав виробничу травму 05.11.2000р. та був освідчений МСЕК 26.03.2001р., тобто до набрання чинності Закону України України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання” від 23.09.1999р.  у зв’язку з чим  моральну шкоду повинно відшкодовувати підприємство, установа чи організація на якому потерпілий отримав травму, оскільки відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішення в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначені факти встановлені судовими рішеннями Павлоградського міськрайонного суду  від 05.10.2006р. та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.12.2006р., а тому не потребують повторного доказування.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись  ст. 1, 4, 28 „Основ  законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування” від 14.01.1998р.,  ст. ст.1, 6, 8, 45, 47 України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання” від 23.09.1999р., ст.ст. 94, 72, 160, 161, 162, 163,  Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л.В. Жукова

Постанова підписана  02.07.2007р. відповідно до ст. 160 КАСУ.