ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2007 р.                                                                                                          Справа № 12/77-07

за позовом: Акціонерного комерційного банку "Мрія" в особі Вінницької філії (21018, м. Вінниця, пл. Гагаріна, 2)

до: Державної податкової інспекції у м. Вінниці (21100, м. Вінниця, вул.30-річчя Перемоги, 21)

про визнання нечинним податкового повідомлення -рішення

Суддя господарського суду                     Кожухар М.С.

Секретар судового засідання Шевченко О.О.

Представники :

позивача     :   Ковальчук К.В., Чайка В.А. - за дорученням;

відповідача :   Мержієвська Д.В., Кушнір О.І. - за дорученням

ВСТАНОВИВ :

Подано позов про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №/0 від 12.01.2007 р. про визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 8724 грн. (5816 грн. – основний платіж, 2908 грн. –штрафні санкції).

Заявою № 39 від 07.02.2007 р. позивач зменшив позовні вимоги: просив визнати нечинним податкове повідомлення-рішення № /0 від 12.01.2007 р. в частині  визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 8566,5 грн. (5711 грн. – основний платіж, 2855,5 грн. –штрафні санкції).

Заявою № 54 від 20.02.2007 р. позивач змінив позовні вимоги: просив скасувати податкове повідомлення-рішення № /0 від 12.01.2007 р. в частині  визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в сумі 8566,5 грн. (5711 грн. – основний платіж, 2855,5 грн. –штрафні санкції).

Позовні вимоги мотивовано наступним.

Оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням донараховано податок на додану вартість в сумі 5711 грн. та застосовано штрафні санкції на суму 2855,5 грн., у зв’язку з тим, що, на думку відповідача, позивач при здійсненні операцій з безоплатної передачі товарів (щотижневиків, календарів, ручок) визначав базу оподаткування без ПДВ, чим порушив п. 4.2 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість ".

Між тим, відповідно до пп. 5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» витрати платника податку на проведення рекламних заходів стосовно товарів, що надаються такими платниками податку, включаються у валові витрати в межах 2% від оподаткованого прибутку за попередній податковий рік. Ця норма закону позивачем у 2003-2006 роках не порушена. Продукція, з операцій передачі якої донараховано податок на додану вартість є рекламною продукцією. Розповсюдження матеріальних носіїв реклами, які виключно є засобами розповсюдження інформації, не підпадає під поняття поставки товарів (робіт, послуг), визначення якого встановлено пунктом 1.4 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість», а тому не підлягає оподаткуванню податком на додану вартість, що роз’яснено Листом № 3428/6/15-1215-26 від 03.06.2002 р. ДПА України.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що розповсюджені позивачем щотижневики, календарі та ручки не є рекламною продукцію, а тому їх безоплатна передача підлягає оподаткуванню податком на додану вартість відповідно до п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» .

Представники сторін, відповідно, позовні вимоги та заперечення на позов підтримали.

З їх пояснень та наданих матеріалів суд вбачає таке.

З 20 листопада по 29 грудня 2006 року працівниками Державної податкової інспекції у м. Вінниця (далі Відповідач) проведено виїзну планову перевірку Вінницької філії Акціонерного комерційного банку "Мрія" (далі Банк) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2004 року по 30.09.2006 року, за результатами якої складено Акт № 3117/2201/24899821 від 29.12.2006 року.

На підставі цього акту згідно з  підпунктом “б” п/п 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України від 21.12.2000 р. № 2181-Ш “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” (далі - Закон № 2181-Ш) ДПІ у м. Вінниці прийнято і надіслано позивачеві податкове повідомлення – рішення № /0 від 12.01.2007 р. про визначення на підставі ст. 10  Закону України “Про податок на додану вартість» та п. 17.1.3 ст. 17 Закону № 2181-Ш  суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 8724 грн. (5816 грн. - основний платіж, 2908 грн. - штрафні санкції) за порушення пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість».

З акту перевірки зокрема випливає, що Вінницькою філією Банку при здійсненні операцій з безоплатної передачі товарів (щотижневиків, календарів та ручок) не визначалась база оподаткування податком на додану вартість, що призвело до заниження податкового зобов’язання на загальну суму 5711 грн. за січень-листопад 2004 р. та у лютому 2005 р.

Позивач підтверджує встановлені податковим органом факти безоплатного розповсюдження в рекламних цілях щотижневиків,  календарів, ручок без визначення і сплати з цих операцій податку на додану вартість. Натомість вважає, що це є матеріальні носії реклами, які не підпадають під визначення товарів в розумінні п. 1.4 ст. 1 Закону «Про ПДВ».

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши надані докази, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону від 3 квітня 1997 року N 168/97-ВР України «Про податок на додану вартість» (далі – Закон «Про ПДВ») об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю).

База оподаткування операцій з  продажу  товарів  (робіт, послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними або регульованими цінами (тарифами) з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), за винятком податку на додану вартість, що включаються в ціну товарів (робіт, послуг) згідно із законами України з питань оподаткування. До  складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (робіт, послуг), проданих (виконаних, наданих) таким платником податку. ( Пункт 4.1 статті 4 Закону «Про ПДВ» у редакції, що діяла у період, за який позивачу донараховано податок на додану вартість.

У разі поставки товарів (робіт, послуг) без оплати або з частковою оплатою їх вартості коштами у межах бартерних (товарообмінних) операцій, здійснення операцій з безоплатної передачі товарів (робіт, послуг), натуральних виплат у рахунок оплати праці фізичним особам, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, передачі товарів (робіт, послуг) у межах балансу платника податку для невиробничого використання, витрати на яке не відносяться до валових витрат виробництва (обігу) і не підлягають амортизації, а також пов'язаній з продавцем особі чи суб'єкту підприємницької діяльності, який не зареєстрований як платник податку, база оподаткування визначається виходячи з фактичної ціни операції, але не нижчої за звичайні ціни. ( Пункт 4.2 статті 4  Закону «Про ПДВ» із змінами, внесеними згідно із Законом N 169/98-ВР від 04.03.98 р.).

Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону «Про ПДВ» поставкою  товарів  є будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.   Не належать до поставки операції з передачі товарів в межах договорів схову (відповідального зберігання), довірчого управління, оперативної оренди (лізингу), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі.

Статтею 1.6 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від  28 грудня 1994 року N 334/94-ВР встановлено, що товарами є матеріальні та нематеріальні  активи,  а  також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

З урахуванням наведеного, суд вважає правомірним визначення податковим органом податку на додану вартість з операцій безоплатної передачі товарів, якими в даному випаду є щотижневики, календарі, ручки.

Наведені позивачем доводи суд вважає помилковими з таких підстав:

-          положення пункту 5.4.4 п. 5.4 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не звільняють платника від обов’язку визначати суму податку на додану вартість з операцій по безоплатній передачі товарів;

-   у листі Державної податкової адміністрації України від 03.06.2002  N 3428/6/15-1215-26, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог зазначено, що у разі коли матеріальні носії реклами є виключно засобами розповсюдження інформації (брошури, прайс-листи, рекламні проспекти, каталоги тощо), то таке розповсюдження рекламного продукту по своїй суті не підпадає під поняття продажу товарів (робіт, послуг), визначення якого встановлено п. 1.4 Закону України "Про податок на додану вартість". Однак розповсюджені позивачем  щотижневики, календарі, ручки не є такими засобами, оскільки у даному випадку виконують як рекламну функцію так і відповідну практичну.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись   розділом УП, ст.ст. 2, 7, 71, 86, 158, 160, 162, 163, 255, 257 КАС України,

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                       Кожухар М.С.

Повний текст постанови складено 07.03.2007 р.