ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2007 р.
Справа № 2/58

За позовом Приватного підприємця
ОСОБА_1

до Чернівецького територіального
управління головної державної інспекції на автомобільному транспорті

третя особа: ОСОБА_2

про визнання нечинною постанови про
застосування фінансової санкції

Суддя Скрипничук І.В.

Представники:

Від позивача -ОСОБА_1. -приватний
підприємець, ОСОБА_3. -представник за довіреністю від 06.03.2007р.

Від відповідача -ОСОБА_4.
-представник за довіреністю НОМЕР_1 від 18.01.2007р.

СУТЬ СПОРУ:          Приватний
підприємець ОСОБА_1 АДРЕСА_1 звернувся з позовом у порядку адміністративного
судочинства до Чернівецького територіального управління головної державної
інспекції на автомобільному транспорті м.Чернівці, третя особа ОСОБА_2 АДРЕСА_2
про визнання нечинною постанови про застосування фінансових санкцій НОМЕР_2 від
18.01.2007р. в сумі 510грн.

Одночасно позивач просить поновити
строк для звернення з позовом у суд.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим,
що приватний підприємець ОСОБА_1. не є автомобільним перевізником і не
здійснював експлуатацію легкового автомобіля, облаштованого як таксі, без
наявності ліцензійної картки для перевезення пасажирів. Перевізником у даному
випадку був ОСОБА_2. (третя особа у справі), а тому правових підстав для
прийняття оспорюваної постанови про застосування фінансових санкцій у
відповідача не було.

Відповідач заперечує вимоги
позивача посилаючись на наступне.

Власником автомобіля на момент його
експлуатації як таксі являється ОСОБА_1.

У відповідності до ст.1 Закону
України № 3492-ІV “Про внесення змін до Закону України “Про автомобільний
транспорт” “автомобільний перевізник -фізична або юридична особа, яка здійснює
на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами”.

Згідно представлених під час
перевірки документів -реєстраційного свідоцтва автомобіля, було встановлено, що
автомобіль, яким керував ОСОБА_2., належить
ПП ОСОБА_1., а тому, на підставі встановленого, постанову було винесено
саме до ОСОБА_1., а не ОСОБА_2., який не являється взагалі приватним
підприємцем.

У відповідності до ст. 39
зазначеного закону “Документами для фізичної особи, що здійснює перевезення
пасажирів на таксі є: “для водія таксі -посвідчення водія відповідної
категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ліцензійна картка,
інші документи, передбачені законодавством України”.

При відсутності зазначених
документів наступає відповідальність, встановлена ст. 60 Закону України “Про
внесення змін до Закону України “Про автомобільний транспорт”, у вигляді
штрафних санкцій у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів.

Окрім того, договір № 5
купівлі-продажу, який укладений між підприємцем ОСОБА_1. (продавець) та
ОСОБА_2. (покупець) містить положення господарського договору, а не договору
купівлі-продажу.

У засіданні суду оголошено перерву
до 25.05.2007р.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши подані докази, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з таких підстав.

Так, 18 січня 2007 року
Чернівецьким територіальним управлінням головної державної інспекції на
автомобільному транспорті винесено постанову НОМЕР_2 про  застосування фінансової санкції, якою до
приватного підприємця ОСОБА_1 застосовано фінансову санкцію в сумі 510грн.

Відповідно до тексту цієї постанови
накладення фінансової санкції обґрунтовується тим, що ОСОБА_2  25.12.2006р. о 08год. 30хв. на АС-2 у
м.Чернівці на автомобілі марки ЗАЗ Daewoo д.н. НОМЕР_3, здійснював експлуатацію
легкового автомобіля, облаштованого як таксі, без наявності ліцензійної картки,
чим допущено порушення законодавства про автомобільний транспорт,
відповідальність за яке передбачено абзацом 4 частини 1 статті 60 Закону
України “Про внесення змін до Закону України “Про автомобільний транспорт”.

Проте, згідно зі ст. 60 Закону
України “Про автомобільний транспорт” за порушення законодавства, передбачені
цією статтею, санкції можуть бути застосовані до автомобільних перевізників.

Згідно з абзацом 17 ст. 1 цього
Закону автомобільним перевізником є фізична особа або юридична особа, яка здійснює
на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів
транспортними засобами.

Як зазначається в оскаржуваній
постанові, протиправні дії, а саме експлуатацію легкового автомобіля,
облаштованого як таксі без наявності ліцензійної картки для перевезення
пасажирів чи (та) вантажів, здійснювала інша особа -ОСОБА_2.

Саме ОСОБА_2. є фізичною особою, що
здійснював перевезення пасажирів транспортним засобом, тобто є автомобільним
перевізником. Належність автомобіля ОСОБА_1. чи будь-якій іншій особі не є
підставою для притягнення ОСОБА_1. чи інших осіб до відповідальності.
Відсутність у ОСОБА_2. статусу приватного підприємця жодним чином не є
підставою для звільнення від відповідальності, оскільки відповідальність несе
фізична або юридична особа -перевізник.

Викладене підтверджується
наступним. Договором купівлі-продажу автомобіля № 5 від 23.11.2006р.,
відповідно до якого, позивач продав автомобіль марки ЗАЗ Daewoo д.н. НОМЕР_3 на
умовах розстрочення платежу ОСОБА_2 . Згідно п. 1-4 цього договору продавець
(позивач) залишається власником автомобіля до повної сплати покупцем ціни
продажу автомобіля, а до цього моменту покупець володіє та розпоряджається цим
автомобілем. Договір укладений строком на 30 місяців. Отже, на момент вчинення
правопорушення саме ОСОБА_2. здійснював експлуатацію зазначеного автомобіля, що
і було зазначено  в оскаржуваній
постанові. У відповідності до п. 3.1.11 Договору покупець зобов'язаний
дотримуватись ліцензійних умов та діючого в Україні законодавства.

Крім того, між позивачем та
ОСОБА_2. укладено договір про надання інформаційних послуг від 23.11.2006р.,
відповідно до п. 2.1 якого ОСОБА_2. (замовник) отримує від позивача послуги з
надання інформації стосовно наявності замовлень на транспортні послуги
пасажирського та вантажного перевезення. Згідно п.2.4 укладеного договору про
надання інформаційних послуг ОСОБА_2. зобов'язаний самостійно зареєструватися в
органах ДПА та інших організаціях на предмет дозволу заняттям цих видів
діяльності, а також дотримуватись правил автоперевезень. Таким чином, обов'язок
по оформленню ліцензійної картки законом був покладений на ОСОБА_2. як на
автомобільного перевізника.

За таких обставин, позивач
безпідставно був притягнений до відповідальності за вказане правопорушення,
оскільки його фактично вчинила інша особа.

На підставі ст.ст. 1, 60 Закону
України “Про внесення змін до Закону України “Про автомобільний транспорт” №
3492-ІV від 23 лютого 2006 року та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 160-163. п.6
Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства, с у д
-

П О С Т А Н О
В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати нечинною постанову про
застосування фінансових санкцій НОМЕР_2 від 18.01.2007р. до приватного
підприємця ОСОБА_1 у сумі 510грн.

3. Стягнути з державного бюджету на
користь ОСОБА_1, АДРЕСА_1,  3,40грн.
судових витрат.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку
заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк
встановлений КАС України, постанова суду першої інстанції набирає законної сили
після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги,
постанова набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи у
апеляційній інстанції та залишенні даної постанови у силі.

Відповідно до ст. 185, ч.1-3, 5 ст.
186 Кодексу адміністративного судо-чинства України сторони, які беруть участь у
справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю
або частково шляхом подання апеляційної заяви або апеляційної скарги, які
подаються в апеляційну інстанцію через суд першої інстанції, який ухвалив
оскаржувану постанову.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до
статті 160 цього Кодексу -з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                І.В.
Скрипничук