ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

30.07.07р.

Справа № А7/230-07

12 год. 50 хв.

За позовом  Прокурора м. Вільногірська в інтересах держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Дніпропетровськ

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Планета-В", м. Вільногірськ Дніпропетровської області

Про стягнення 9 400, 00 грн.

Суддя  Коваль Л.А.

Секретар судового засідання Пелипенко К.В.

Представники сторін:

від позивача: провідний спеціаліст Петренко Н.В., дов. № 03-06/0395 від 17.04.2007р.;

від відповідача: директор Сіряк В.І., адвокат  Шевчук О.М., дов. від 25.12.2006р.;

за участю прокурора: Кузьменко С.В., посвідчення № 57 від 10.05.2007 р.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор м. Вільногірська просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Планета-В” (м. Вільногірськ Дніпропетровської області) на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (м.  Дніпропетровськ) адміністративно-господарські санкції за нестворені робочі місця у сумі  9 400, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача в 2006 році середньооблікова чисельність працюючих інвалідів була менша, ніж 4% загальної чисельності працюючих (встановлений норматив). На підприємстві повинна працювати 1 особа–інвалід, а не працювало жодної особи. Якщо на підприємстві середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, підприємство щороку сплачує відповідному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Адміністративно-господарські санкції сплачуються підприємством в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу. Відповідач адміністративно-господарські санкції не сплатив.

Відповідач проти позову заперечує. Відповідач не вбачає своєї вини в недотриманні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Відповідач посилається на те, що звертався до Вільногірського міського центру зайнятості з проханням направляти інвалідів для працевлаштування. Центр зайнятості направив для працевлаштування дві особи, яким встановлена інвалідність. Однак названі особи відмовилися працевлаштовуватися у відповідача. Інші особи-інваліди для працевлаштування відповідачу не направлялися.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно ч.1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”  для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних  осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування  інвалідів у розмірі чотирьох  відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частина 1 статті 20 цього ж Закону передбачає відповідальність підприємств, установ і організацій, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, у вигляді сплати щороку відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до звіту Товариства з обмеженою відповідальністю „Планета-В” (м. Вільногірськ Дніпропетровської області) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, наданого Дніпропетровському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів (м. Дніпропетровськ) 31.01.2007р., середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу –21 особа. Відповідно, кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону, становить 1 особа. Фактично у відповідача особи, яким встановлена інвалідність, не працювали.

Також, відповідно до даних, наведених відповідачем в звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 рік, фонд оплати праці штатних працівників –197, 4 тис. грн. Визначена розрахунковим шляхом середньорічна заробітна плата штатного працівника –9 400, 00 грн. Оскільки протягом 2006 року у відповідача повинна була працювати 1 особа, якій  встановлена інвалідність, фактично не працювало жодної особи, визначений розрахунковим шляхом розмір штрафу становить 9 400, 00 грн.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому  відбулося  порушення  нормативу,  встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Прокурор посилається на ті обставини, що відповідач штрафні санкції не сплатив, що і є причиною спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього  звернення  до підприємств,  установ,  організацій чи до державної служби зайнятості.  Підприємства, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості  інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”).

Відповідач протягом 2006 року надавав Вільногірському міському центру зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування у нього одного інваліда. Згідно звіту про наявність вакансій за станом на 28.01.2006р. відповідач заявив потребу в працівниках - інвалідах для роботи фармацевтом, двірником. Потреба в працівниках-інвалідах заявлена станом на 28.09.2006р.

Зазначене підтверджується також листом Вільногірського міського центру зайнятості вих. № 398-01-10 від 10.05.2007р.

Вільногірський міський центр зайнятості направив відповідачу двох інвалідів для працевлаштування, які від працевлаштування відмовилися (не влаштовує заробітна плата та вид робіт). Випадків відмови відповідача в прийнятті на роботу інвалідів не було.

За повідомленням Управління праці та соціального захисту населення Вільногірської міської ради від 10.05.2007р., вих. № 936/01-20/07-06/03, відповідач інформував Управління праці та соціального захисту населення про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів. Інваліди відповідачу для працевлаштування не направлялися.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є  вчинене ним  правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З огляду на викладені вище обставини, суд не вбачає вини відповідача в незабезпеченні нормативу працевлаштування інвалідів в 2006 році, як однієї з обов’язкових умов відповідальності.

Враховуючи відсутність вини відповідача в незабезпеченні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в зв’язку з їх не направленням органами, уповноваженими відповідно до закону займатися працевлаштуванням, суд не вбачає підстав для задоволення позову, позовні вимоги вважає необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 71, 104, ст. ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В адміністративному  позові –відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

Л. А. Коваль