ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

"19" червня 2007 р.                                                               Справа № 13/233-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К.  при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні  справу

за позовом:  Управління Пенсійного фонду України в Комсомольському районі м.Херсона

до:  Центрального  конструкторського бюро "Ізумруд"

за участю представників:

позивача –Лісовець-Назаренко Л.Ю. (юрисконсульта),

відповідача –Токар А.Г. (директора), Журавленка О.А. (юрисконсульта),

про стягнення витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, в сумі 2157,47 грн,

в с т а н о в и в:

За змістом позовної заяви вимоги ґрунтуються на положеннях статті 6 Закону України „Про пенсійне забезпечення” та статті 24 Закону України „Про наукову і науково-технічну діяльність” щодо сплати відповідачем фактичних витрат позивача на виплату пенсій науковим працівникам.

Безпосередньо позовна заява подана позивачем за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, у зв’язку з чим і провадження у справі ухвалою від 21 травня 2007 року порушено за правилами названого Кодексу.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що господарським судом Херсонської області порушено аналогічні справи № 13/233-АП-07, № 13/241-АП-07, 13/234-АП-07, 13/240-АП-07, № 13/239-АП-07, № 13/238-АП-07, № 13/236-АП-07, № 13/237-АП-07 за участі тих же сторін щодо стягнення сум  витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

За змістом статті 116 КАС України суд може своєю ухвалою об’єднати для спільного розгляду і вирішення кілька адміністративних справ за однорідними позовними заявами одного й того ж позивача до того ж відповідача.

За таких обставин зазначені вище справи підлягають об’єднанню в одне провадження в межах розгляду даної справи.

Проте, під час розгляду справи судом встановлено, що її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступних правових позицій та обставин справи.

Безпосередньо визначення поняття „справа адміністративної юрисдикції” наведено у статті 3 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб’єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб’єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов’язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб’єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб’єктів, а ці суб’єкти відповідно зобов’язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб’єкта.

В той же час, у випадку, якщо суб’єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб’єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Крім цього слід зазначити, що поняття „суб'єкт владних повноважень” визначено у статті 3 КАС України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб’єкта владних повноважень є здійснення цим суб’єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб’єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

У випадку, якщо суб’єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій (щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору), то такий суб’єкт не знаходиться „при здійсненні управлінських функцій”, та не має встановлених нормами КАС України необхідних ознак суб’єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 N 121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків.

Згідно з пунктом 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 N 8-2, управління у районах, містах і районах у містах є органами Пенсійного фонду, підвідомчими відповідно головним управлінням цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему органів Пенсійного фонду.

В свою чергу відповідно до підпункту 6 пункту 2.2 Положення про управління Пенсійного фонду Управління відповідно до покладених на нього завдань контролює надходження страхових внесків та інших платежів до Пенсійного фонду від підприємств, установ, організацій та громадян, збирає у встановленому порядку відповідну звітність, проводить планові та позапланові перевірки фінансово-бухгалтерських документів, звітів та інших документів щодо правильності обчислення та сплати страхових внесків, цільового використання коштів Пенсійного фонду в організаціях, що здійснюють виплату і доставку пенсій.

З наведеного випливає, що Управління у прийнятті рішення про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків діють як органи державної влади у здійсненні ними владних управлінських функцій і, відповідно, як суб'єкти владних повноважень.

За змістом підпункту 7 пункту 2.3 Положення про управління Пенсійного фонду Управління має право стягувати з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків. А відповідно до статті 106 Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” саме територіальним органам Пенсійного фонду надано право приймати рішення про сплату простроченої заборгованості із сплати страхових внесків.

З наведених правових норм вбачається, що територіальні органи Пенсійного фонду виконують владні повноваження як суб’єкти владних повноважень лише у випадку стягнення обов’язкових страхових внесків.

В той же час, стягнення витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, не є обов’язковим страховим внеском, виходячи з наступного.

Статтею 2 Закону України „Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” встановлено, що об’єктом оподаткування серед іншого є:

1) для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, - фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці" (крім сум виплат, що не враховуються при визначенні бази нарахування страхових внесків відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян"), а також винагороди, що виплачуються громадянам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру;

2) для платників збору, визначених пунктом 3 статті 1, та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, визначених пунктом 1 статті 1 цього Закону, - сума оподатковуваного доходу (прибутку), яка обчислена в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України;

3) для платників зборів, визначених пунктом 4 статті 1 цього Закону, - сукупний оподатковуваний доход, обчислений відповідно до законодавства України;

4) для платників збору, визначених пунктом 5 статті 1 цього Закону, - сума операції з купівлі-продажу валют;

5) для платників збору, визначених пунктом 6 статті 1 цього Закону, - вартість реалізованих ювелірних виробів із золота (крім обручок), платини і дорогоцінного каміння;

6) для платників збору, визначених пунктом 7 статті 1 цього Закону, - вартість легкового автомобіля;

7) для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, - вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна;

8) для платників збору, визначених пунктом 10 статті 1 цього Закону, - вартість будь-яких послуг стільникового рухомого зв'язку, сплачена споживачами цих послуг оператору, що їх надає, включаючи вартість вхідних та вихідних телефонних дзвінків, абонентську плату, плату (надбавку) за роумінг, суму страхового завдатку, авансу, вартість інших спеціальних послуг, зазначених у рахунку на оплату послуг стільникового рухомого зв'язку.

Відповідно до положень статті 24 Закону України „Про наукову і науково-технічну діяльність” пенсії науковим (науково-педагогічним) працівникам призначаються у розмірі 80 відсотків заробітної плати наукового (науково-педагогічного) працівника. За змістом пункту 6 цієї ж статті передбачено, що різниця між сумою призначеної пенсії за цим Законом та сумою пенсії, обчисленої відповідно до інших законодавчих актів, на яку має право дана особа, фінансується для наукових (науково-педагогічних) працівників за рахунок коштів цих підприємств і організацій у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу постановою КМУ № 372 від 24 березня 2004 року затверджено Порядок фінансування різниці між сумою пенсії, призначеної науковим працівникам згідно із Законом  України „Про наукову і науково-технічну діяльність”, та сумою пенсії, обчисленої відповідно до інших законодавчих актів, на яку мають право зазначені особи. Так, за пунктом 5 цього Порядку розмір таких витрат визначається з розрахунку на рік органами пенсійного фонду до 20 січня поточного року та протягом 10 днів після призначення пенсії, про що надсилається повідомлення відповідному підприємству.

Таким чином фактичні витрати на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, не є об’єктом оподаткування, а тому слідує висновок про відсутність у позивача владних повноважень щодо безспірного їх стягнення, у зв’язку з чим даний спір не належить до компетенції адміністративного суду та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного провадження у даній справі підлягає закриттю, а тому керуючись статтею 157 КАС України,

у х в а л и в :

1.Об’єднати для спільного розгляду в межах справи № 13/235-АП-07 справи: № 13/233-АП-07, № 13/241-АП-07, 13/234-АП-07, 13/240-АП-07, № 13/239-АП-07, № 13/238-АП-07, № 13/236-АП-07, № 13/237-АП-07.

2.Провадження у справі закрити.

3.Роз’яснити позивачу, що спори про стягнення витрат на виплату та доставку пільгових пенсій підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, а тому він має право звернутися з відповідними вимогами до господарського суду Херсонської області.

Суддя                                                         М.К. Закурін