ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2007 р.
№ 27/2-38/1

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

Головуючий
Невдашенко Л.П.

Суддів
Михайлюка М.В.
Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційні скарги
Закритого акціонерного товариства “TOKIOS TOKELES”
Державного казначейства України

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2006 року

у справі
№ 27/2-38/1 господарського суду м. Києва

за позовом
Закритого акціонерного товариства “TOKIOS TOKELES”

до

про
Головного управління Державного казначейства України
Державного казначейства України
стягнення 60 021,38 євро

за участю представників сторін:

позивача
Чехович Т.Г.

відповідача 1
відповідача 2
не з’явились,
Набок В.М.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2003 р. ЗАТ “TOKIOS TOKELES” звернулося до господарського суду м. Києва із позовною заявою до Головного управління Державного казначейства України про стягнення 60 021,38 Євро.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.02.2004 р. позов задоволено частково в сумі 268 400, 81 грн. заподіяної шкоди, 1700 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2004 року вказане рішення суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.2004 р. зазначені судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.10.2006 р. у справі №27/2-38/1 (суддя: Власов Ю.Л.) позов задоволено: стягнуто з Державного казначейства України на користь позивача 358166,25 грн. збитків, 1700 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2006 р. (судді: Моторний О.А., Капацин Н.В., Гольцова Л.А.) рішення господарського суду м. Києва від 17.10.2006 р. частково змінено, пункти 1 та 2 резолютивної частини рішення викладено в іншій редакції. Позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Державного казначейства України на користь позивача 285328,79 грн. майнової шкоди, 1700 грн. держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду позивач та відповідач 2 звернулись до Вищого господарського суду України з касаційними скаргами, в яких просили її скасувати як таку, що винесена при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Як встановив господарський суд апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини сторін виникли в зв’язку із заподіянням шкоди джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Спеціальними нормами, які визначають поняття джерела підвищеної небезпеки, підстави виникнення зобов’язання по відшкодуванню шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки та порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, є статті 1187 та 1188 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об’єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Обставиною, яка звільняє від відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, є його вибуття з володіння суб’єкта відповідальності внаслідок неправомірних дій інших осіб, або завдання шкоди внаслідок  непереборної сили чи умислу потерпілого. При цьому, обов’язок доведення обставин, що виключають відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, покладається на його володільця.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, підставами виникнення цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки є наявність шкоди, протиправна дія заподіювача шкоди, наявність причинного зв’язку між протиправною дією та шкодою.

Як встановив апеляційний господарський суд, позивач 10.10.2001 р. за договором №001 придбав автотранспортний засіб “Мерседес-Бенц МL 270 СDІ” ( д/н 35617 КА, кузова WDС 1631131X756445, рік випуску - 2001, чорного кольору) з метою внесення іноземної інвестиції в економіку України. Зазначений автомобіль зареєстрований як іноземна інвестиція згідно інвестиційного повідомлення від 05.03.2002 р. №-3-2-104.

Апеляційним судом з’ясовано, що іноземний інвестор –позивач; вид інвестиції: легковий автомобіль універсал марки “Мерседес-Бенц МL” моделі  270 СDІ, вартістю 45420 євро; форма здійснення інвестиції - створення підприємства, що повністю належить іноземному інвесторові; об’єкт здійснення інвестиції - Дочірнє литовське приватне підприємство “Видавниче, інформаційне та рекламне агентство “Такі справи”.

Рішенням господарського суду м. Києва від 23.05.2003 р. у справі №13/345 за позовом ДП “Видавниче, інформаційне та рекламне агентство “Такі справи” до Головного управління Державного казначейства України стягнуто 272938 грн. шкоди. 14.11.2003 р. постановою Київського апеляційного господарського суду зазначене рішення було скасовано, у позові  відмовлено. Постанова мотивована тим, що ввезене ЗАТ “TOKIOS TOKELES” майно у якості іноземної інвестиції є його власністю. Таким чином, позивачем по даній справі визначено ЗАТ “TOKIOS TOKELES”, яке є власником пошкодженого автомобіля.

Господарські суди встановили, що 25.07.2002 р. на перехресті вул. Виборзька та пров. Чугуївського сталося зіткнення автомобілів “Мерседес Бенц МL 270” під керуванням водія Данилова С.В. та “Мерседес 190”  під керуванням водія Митько А.В.

Автомобіль “Мерседес Бенц 190” д/н 776-74 КІ, під керуванням водія Митько А.В. належав Головному управлінню Державного казначейства України Міністерства фінансів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 31.07.1995 р. затверджено Положення про Державне казначейство, яким встановлено, що  Державне казначейство є системою органів державної виконавчої влади і діє при Мінфіні.  Державне казначейство складається з Головного управління та його територіальних органів - управлінь Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з відділеннями у районах, містах і районах у містах.

Згідно Указу Президента України № 676 від 20.04.2005 р. “Питання Міністерства фінансів України” Державне казначейство реорганізовано шляхом перетворення його в урядовий орган.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 983 від 24.09.2005 р. “Про утворення урядового органу державного управління у складі Міністерства фінансів” у складі Міністерства фінансів створено Державне казначейство України як урядовий орган державного управління.  Відтак, у зв’язку з реорганізацією Державного казначейства України функції Головного управління Державного казначейства України перейшли до Державного казначейства України, яке відповідно до Положення про Державне казначейство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1232 від 21.12.2005 р. є юридичною особою.

З огляду на зазначене, апеляційний суд прийшов до висновку, що шкода завдана позивачу в результаті ДТП підлягає стягненню з відповідача 2  - Державного казначейства України.

Суд оцінив наявні у справі докази, зокрема, висновок № 444, наданий КНДІСЕ на замовлення Дочірнього литовського приватного підприємства  “Видавниче, інформаційне та рекламне агентство “Такі справи”, яким встановлено, що розмір збитків заподіяний власнику автомобіля  “Мерседес Бенц МL 270”  дорівнює вартості автомобіля і складає 272400,81 грн.

Згідно висновку № 490 від 16.06.2003 р. наданого Центром правової допомоги “Право захист” водій автомобіля Мерседес Бенц 190 Митько А.В. при русі на другорядній дорозі повинен був діяти у відповідності до вимог дорожнього знаку 2.1 і п. 16.10 Правил дорожнього руху України, а водій автомобіля Мерседес Бенц МL 270 Данілов С.В. при русі на головній дорозі повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 12.4, 12.3 Правил дорожнього руху України.

Місцевий господарський суд призначив судову експертизу. Згідно висновку КНДІСЕ № 3935/3936 судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 07.08.2006 р. швидкість руху автомобіля Мерседес Бенц МL 270 у момент зіткнення становила 58-62 км/год, а автомобіля Мерседес Бенц 190 –45-48 км/год. В даній дорожній обстановці водій автомобіля Мерседес Бенц 190 Митько А.В. повинен був керуватись вимогами дорожнього знаку 2.1 і п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно яких на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Висновком експерта визначено, що в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля Мерседес Бенц МL 270 Данілова С.В. невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору не вбачається. Дії водія автомобіля Мерседес Бенц 190 Митько А.В. з технічної точки зору не відповідали вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху України та вимогам дорожнього знаку 2.1 “Дати дорогу”.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що зіткнення автомобів Мерседес Бенц МL 270  та Мерседес Бенц 190, що належали позивачу та відповідачу 1 сталося з вини водія відповідача 1 Митько А.В.

Окрім того, у постанові слідчого СВ ТУ Солом’янського РУ ГУ МВС в м. Києві від 14.11.2002 р. про відмову в порушенні кримінальної справи, яка не оскаржувалась зазначено, що водій Митько А.В. допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, в той час як водій позивача Данілов С.В. не мав технічної можливості запобігти зіткненню автомобілів.

Відповідно до висновку КНДІСЕ № 4065 від 07.08.2006 р. матеріальний збиток заподіяний пошкодженням автомобіля Мерседес Бенц МL 270, д/н 35617 КА складає 289328,79 грн., що дорівнює ринковій вартості автомобіля, який не підлягає відновленню.

Як зазначив господарський суд апеляційної інстанції, відповідач як власник джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах, і статус державного органу, в даному випадку, не створює для нього будь-яких додаткових обов’язків ні перед іноземними інвесторами, ні перед іншими особами.

Оскільки залишки автомобіля Мерседес Бенц МL 270 були відчужені за угодою купівлі-продажу № С-4319 від 18.11.2003 р. за 4000 грн., то суд зменшив на 4000 грн. розмір стягуваної з відповідача шкоди та стягнув з відповідача 2 на користь позивача 285328,79 грн. (289328,79 –4000 = 285328,79).

Щодо посилання позивача на ст. 10 Закону України “Про режим іноземного інвестування” як на підставу стягнення 68837,46 грн. за митне оформлення автомобіля Мерседес Бенц МL 270, то апеляційний суд підставно зазначив, що ст. 10 Закону України “Про режим іноземного інвестування” стосується виключно відшкодування збитків, пов’язаних із здійсненням державним органом своїх повноважень, визначених законодавством, по відношенню до іноземних інвесторів в процесі здійснення ними своєї господарської діяльності. Відшкодування шкоди, спричиненої ДТП, де учасником був водій відповідача (державного органу), не має відношення ні до здійснення позивачем як іноземним інвестором господарської діяльності, ні до виконання відповідачем будь-яких адміністративних повноважень по відношенню до позивача.

При цьому, для стягнення шкоди за митне оформлення автомобіля у розмірі  68837,46 грн. позивачу потрібно було довести наявність причинного зв’язку між протиправною дією та завданою шкодою. Зважаючи на викладене, апеляційний господарський суд законно та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині стягнення 68837,46 грн. за митні послуги.

Крім того, господарські суди прийшли до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в сумі 282787,71 грн. за послуги захисника з огляду на таке.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату  стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стягнення ж суми в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат, чинним законодавством не передбачено.

Як зазначив місцевий господарський суд, позивач не надав доказів укладення договору на надання послуг та оплати послуг саме адвоката, оскільки з наданих позивачем договорів вбачається, що позивач уклав договори про надання юридичних послуг з суб’єктом підприємницької діяльності.

Отже, апеляційний господарський суд прийшов до законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог лише в частині стягнення 285328,79 грн. шкоди та частково змінив рішення місцевого господарського суду.

Щодо інших доводів касаційних скарг, то вони не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищенаведеним. Окрім того, згідно з положеннями ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені  ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу або додатково перевіряти їх.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що підстав для скасування законної та обґрунтованої постанови Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2006 р. у справі № 27/2-38/1 не вбачається.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2006 р. у справі № 27/2-38/1 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                   Л. Невдашенко

Судді:                                                                                  М.Михайлюк

Н.Дунаєвська