ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2007 р.
№ 15/457

Колегія  суддів  Вищого господарського суду України  у складі:

Головуючого  судді                                              Кузьменка М.В.,

суддів                                                                        Грека Б.М.,

Дерепи В.І.

розглянувши            касаційну скаргу Приватного підприємства "Деко Пак" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007р. та рішення господарського суду м. Києва від 19.12.2006р.

у  справі                     №15/457 господарського суду м. Києва

за позовом                 Товариства з обмеженою відповідальністю

"Будинок сувенірів"

до відповідача          Приватного підприємства "Деко Пак"

про                              стягнення 11 270грн.

та за

зустрічним позовом Приватного підприємства "Деко Пак"

до                                     Товариства з обмеженою відповідальністю

"Будинок сувенірів"

про                                     стягнення 12 009,20грн.

за участю представників:

ТОВ "Будинок сувенірів" –Корбут Р.В.;

ПП "Деко Пак" –Мазуренко О.П.

в с т а н о в и л а :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будинок сувенірів" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом та просило суд стягнути з відповідача –Приватного підприємства "Деко Пак" 11 270грн. , у т.ч. 6650грн. збитків та 4 620грн. в рахунок повернення перерахованих грошових коштів.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання в частині виготовлення поліетиленових пакетів із символікою Європейського союзу в установлений договором від 19.04.2006р. строк, у зв’язку з чим ТОВ "Будинок сувенірів" змушено було відмовитись від договору та укласти договір на виконання відповідного замовлення з іншою особою (т.1 а.с.2-5).

У подальшому, позивачем зменшено розмір заявлених ним вимог до 7980грн., з них 4 620грн. в рахунок повернення попередньої оплати та 3360грн. збитків (т.1 а.с.127, з урахуванням уточнення т.1 а.с.135-136).

Відповідач у справі – ПП "Деко Пак" у відзиві на позов заявлені вимоги відхиляє, посилаючись на те. що продукція ним виготовлена у встановлений договором строк, про що повідомлено позивача (т.1 а.с.92-94).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, відповідачем для спільного його розгляду з первісним подано зустрічний позов про стягнення 12009,20грн., у т ч. 2 310грн. основної заборгованості за договором, 226,82грн. пені, 175,61грн. в рахунок відшкодування збитків від інфляції, 39,49грн. трьох відсотків річних, 9 257,28грн. збитків.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані не виконанням позивачем зобов’язань по отриманню та оплаті готової продукції у встановлений договором строк. При цьому, відповідач позовні вимоги в частині стягнення збитків мотивує понесенням ним витрат у зв’язку з орендою приміщення для зберігання продукції, яку не забрав позивач, в порушення умов договору (т.2 а.с.6-10).

Зустрічний позов прийнято до спільного його розгляду з первісним відповідно до ухвали господарського суду м. Києва від 14.12.2006р. (т.3 а.с.55).

Заперечуючи проти вимог зустрічного позову, ТОВ "Будинок сувенірів" стверджує, що відмовилось від договору, оскільки відповідач не міг забезпечити виконання зобов’язання в установлений договором строк (т.2 а.с.57-58).

Рішенням господарського суду м. Києва від 19.12.2006р. первісний позов задоволено, а у задоволенні зустрічного –відмовлено. Відповідно до рішення суду з ПП "Деко Пак" на користь ТОВ "Будинок сувенірів" стягнуто 4620грн. основної заборгованості, 3 360 збитків (т.2 а.с.60-64).

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідач не виготовив та не передав позивачу продукцію, визначену умовами договору у встановлений договором строк, чим допустив порушення виконання зобов’язання;

- у зв’язку з не виконанням зобов’язання в строк, позивач відмовився від договору, про що повідомив відповідача;

- відповідач зобов’язаний повернути позивачу отримані ним в якості передплати кошти, оскільки підстава, відповідно до якої вони набуті, відпала;

- не виконання в строк взятих на себе зобов’язань призвели до понесення ТОВ "Будинок сувенірів" витрат у зв’язку з необхідністю замовлення аналогічної продукції у третьої особи;

- розмір збитків позивача дорівнює різниці між сумою сплаченою третій особі та внесеною в якості передплати відповідачу, а саме 3 360грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007р.:

- рішення  господарського суду м. Києва від 19.12.2006р.  в частині задоволенні вимог первісного позову скасовано, у задоволенні первісного позову в частині стягнення збитків у розмірі 3 360грн. відмовлено;

- в іншій частині рішення господарського суду м. Києва від 19.12.2006р. залишено без змін (т.2 а.с.109-113).

Вважаючи вимоги первісного позову щодо стягнення збитків необґрунтованими, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено понесення ним збитків, оскільки договором, який укладений позивачем та третьою особою, передбачено виготовлення продукції, яка за своїми характеристиками відрізняється від продукції, що мала бути виготовлена відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, ПП "Деко Пак" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою та просить їх скасувати, зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Вимоги касаційної скарги мотивовані порушенням та неправильним застосуванням судами норм матеріального права.

Позивач у справі –ТОВ "Будинок сувенірів" у відзиві на касаційну скаргу, вважаючи її доводи безпідставними, просить у її задоволенні відмовити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оспорюваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами у справі –ПП "Деко Пак" та ТОВ "Будинок сувенірів" укладено договір №19/04/06-1 від 19.04.2006р., за умовами якого відповідач зобов’язався поставляти та передавати у власність позивача продукцію –поліетиленові пакети згідно затверджених оригінал-макетів та специфікацій, а позивач –приймати її та своєчасно здійснювати оплату. При цьому, асортимент та кількість продукції визначається специфікаціями.

Даний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань.

Так, ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, згідно ст.174 ГК України, є господарський договір.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарські зобов’язання, які є одним із видів господарських зобов’язань, - це цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Вимоги первісного позову обумовлені порушенням відповідачем умов договору в частині виготовлення продукції у встановлений договором строк та відмовою у зв’язку з цим позивача від договору, а вимоги зустрічного позову –односторонньою відмовою від договору позивача та не виконання ним зобов’язань з прийняття продукції і здійснення остаточного розрахунку.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.1 ст.530 ЦК України,  якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Договором передбачено, що продукція повинна бути поставлена позивачу в строк не більше 10 банківських днів з моменту отримання передплати та затвердження оригінал-макету (п.4.1 договору); розрахунки по кожній партії здійснюються шляхом проведення пердплати у розмірі 50% протягом трьох днів з моменту підписання договору, інша частина  протягом трьох днів після виставлення рахунку, за три дні до узгодженої дати відвантаження (п.6.1. договору).

Відповідно до додаткової угоди №1 від 19.04.2006р. сторонами узгоджено вид пакета, його розміри, ціну та тираж, а також загальну вартість, що становить 6 600грн.

Позивачу виставлений рахунок-фактура №46 від 18.04.2006р. на суму 6 930грн. (з урахуванням 5%, визначених п.2.2 договору).

Судами встановлено, що згідно платіжного доручення від 25.04.2006р. позивачем перераховано відповідачу 4 620грн.; оригінал-макет затверджений 27 квітня 2006р. Отже, судами, з урахуванням умов договору, вірно встановлено, що відповідач зобов’язаний виготовити та передати продукцію у строк до 16 травня 2006р.

Разом з тим, висновок судів про те, що відповідач допустив порушення строку виконання зобов’язання є передчасним, оскільки, судами не досліджені інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору у даній справі по суті заявлених вимог.

Зобов’язання, що виникли в силу укладеного сторонами договору є зустрічними.

В силу ч.1 ст.538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

За загальним правилом, визначеним ч.2 вказаної норми, при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторонами визначено, що зобов’язання позивача здійснити остаточний розрахунок виконується перед виконанням зобов’язання з передачі продукції відповідачем. Так, відповідно до п.6.1 договору, остаточний розрахунок за продукцію здійснюється протягом трьох днів з моменту виставлення рахунку, за три дні до узгодженої дати відвантаження., тобто до 16.05.2006р.

Згідно ч.3 ст.538 ЦК України, у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Визначене вказаною нормою загальне правило відображено сторонами і в умовах договору. Так, укладеним сторонами договором передбачено, що у випадку затримки остаточного розрахунку, відвантаження виробів не здійснюється. При цьому, вироби зберігаються на складі протягом двох тижнів в очікуванні надходження остаточного платежу (за умови оплати складських витрат) (п.8.9 договору). При цьому, відповідно до п.8.10 договору, у випадку ненадходження платежу, виконавець має право розпоряджатись виробами на свій розсуд.

Таким чином, для вирішення спорів у даній справі, судам необхідно було встановити: коли виставлений рахунок для остаточного розрахунку; чи здійснений та коли остаточний розрахунок за продукцію позивачем.

Крім того, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач повідомив його 10.05.2007р. про те, що не зможе виготовити продукцію у встановлений договором строк, у зв’язку з чим відмовився від договору.

Приймаючи рішення у даній справі суд першої інстанції та, переглядаючи вказане рішення, апеляційна інстанція, визнали доведеним факт повідомлення позивача відповідачем 10.05.2006р. про те, що він не зможе виготовити продукцію у встановлений договором строк.

Разом з тим, такого висновку суди дійшли з порушенням норм процесуального права.

Так, відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ст.34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Договором, відповідно до якого сторонами узгоджені взаємні права та обов’язки, визначено, що всі повідомлення, заяви, рекламації, які пов’язані з виконанням договору або які випливають з нього, повинні висилатись сторонами один одному за вказаними у договорі адресами (п.11.5  договору); сторони визнають доказову силу факсимільного листування (п.11.6 договору). Отже, сторонами визначено письмовий порядок направлення документів, що стосуються виконання договору або факсимільним зв’язком.

В якості доказу повідомлення про неможливість виконання зобов’язання відповідачем в строк, судами прийнято, в порушення узгодженого сторонами порядку направлення повідомлень, заяв та норм процесуального права, пояснення представників позивача. Крім того, висновку про те, що продукція не була виготовлена в строк, суди дійшли з огляду на те, що відповідач не надав доказів повідомлення позивача про готовність продукції станом на 16.05.2007р. Однак, як вже вказувалось, судами не досліджено визначений договором порядок виконання зустрічних зобов’язань, що виникли в силу його укладення.

Для дослідження питання повідомлення про неможливість виконання зобов’язання в строк відповідачем, судам необхідно було витребувати у сторін допустимі у даному випадку докази.

Неповне встановлення обставин, що мають значення для справи судами, є порушенням вимог: ст.47 ГПК України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; ст.38 ГПК України, яка зобов’язує суд у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Допущені порушення норм процесуального права, що призвели до неповного з’ясування обставин справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції.

Так, відповідно до ст.111 7 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи вказане, прийняті у цій справі судові акти підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

1.          Касаційну скаргу Приватного підприємства "Деко Пак" задовольнити частково.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2007р. та рішення господарського суду м. Києва від 19.12.2006р. у справі №15/457 скасувати.

3.          Справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий  суддя                                                       Кузьменко М.В.

Судді                                                                                Грек Б.М.

Дерепа В.І.