ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2007 р.
№ 11/146т-7/93-23/46

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Полякова Б.М., –головуючого

Катеринчук Л.Й. (доповідач),

Ткаченко Н.Г.

розглянувши  касаційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства “Львівський завод автонавантажувач”, м. Львів

на ухвалу
та постанову
господарського суду Львівської області від 30.11.2006
Львівського апеляційного господарського суду від 06.03.2007

у справі
господарського суду
№ 11/146т-7/93-23/46
Львівської області

за заявою
Державного комітету України з державного матеріального резерву, м. Київ

до
Відкритого акціонерного товариства “Львівський завод автонавантажувач”, м. Львів

про
визнання банкрутом

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від заявника
Брега Т.М. (дов. №2/6668 від 05.12.2006)
Ємельянова Л.С. (дов. №2/1222 від 05.03.2007)

від боржника
Фурик А.Я. (дов. №307/20 від 11.06.2007)

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30.11.2001 порушено справу про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод автонавантажувач»(далі: “Боржника”), про що здійснено публікацію в газеті “Голос України” 01.09.2001.

04.10.2001 Державний комітет України з державного матеріального резерву (далі: “Кредитор”) надісланням поштою звернувся із заявою № юр/297 від 01.10.2001 про визнання його кредитором на загальну суму 13220599,21грн.

Справа неодноразово переглядалась різними судовими інстанціями.

Постановою ВГСУ від 06.06.2006 залишено без змін Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2006, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції  09.09.2005 про відмову в прийнятті заяви кредитора з підстав пропуску ним строку на подання кредиторських вимог та зазначено про необхідність розгляду таких вимог по суті (том 4, а.с. 101-104).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 30.11.2006 визнано строк для звернення з грошовими вимогами до боржника таким, що пропущений з поважних причин, грошові вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву визнані частково на суму 12551047,68 грн. (том 6, а.с. 71-76).

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, боржник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати зазначену ухвалу.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.03.2007 апеляційну скаргу боржника залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Львівської області від 30.11.2006 залишено без змін (том 7 а.с. 110-113).

Не погоджуючись з винесеною постановою, боржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та відмовити в задоволенні заяви про визнання грошових вимог до боржника, аргументуючи порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, статті 154 ЦК УРСР, статті 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до приписів частини 1 статті 1, частин 1, 10 статті 2, частини 2 статті 11, частини 10 статті 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим законом; відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву –зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву; самовільне відчуження матеріальних цінностей –використання або реалізація відповідальним зберігачем матеріальних цінностей державного резерву, що перебувають у нього на відповідальному зберіганні, без відповідного рішення на це центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом; частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах; за самовільне відчуження (використання, реалізацію) матеріальних цінностей державного резерву з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких вони знаходяться, стягується штраф у розмірі 100% вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту відчуження, а також пеня з суми відсутнього їх обсягу за кожний день до повного їх повернення.

Згідно з пунктами 4, 10 Постанови КМУ №1129 від 08.10.1997 “Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву” розміщення запасів матеріальних цінностей державного резерву здійснюється Держкомрезервом на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, а також на інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах; матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Системний аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що  зобов’язання по зберіганню матеріальних цінностей держкомрезерву виникають відповідно до договорів зберігання укладених згідно Закону України “Про державний матеріальний резерв”, який діє як спеціальне законодавство та переважає у застосуванні над загальними положеннями цивільного права про договори схову (зберігання).

Відповідно до статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Спеціальним законодавством передбачено недоторканість та право використання цінностей державного матеріального резерву лише за рішенням Кабінету міністрів України (статті 12 ЗУ “Про державний матеріальний резерв”). Відтак, вимоги про відшкодування вартості самовільно відчужених цінностей державного матеріального резерву є вимогами про відшкодування шкоди та можуть заявлятися за умови встановлення обставин неможливості повернення майна в натурі відповідно до положень статті 419 ЦК УРСР ( чинної на момент подання спірних грошових вимог).

Кредиторами за статтею 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” є юридичні або фізичні особи, які мають у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов’язань боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство”, або які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство. Розглядаючи спірні грошові вимоги та приймаючи рішення про їх визнання суди керуючись положеннями статей 14, 15 зазначеного закону повинні зазначати черговість включення таких вимог до реєстру вимог кредиторів.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 16.08.2001 господарський суд Львівської області порушив провадження у справі №7/93-23/46 про банкрутство ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач», а 01.09.2001 оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ВАТ «Львівський завод «Автонавантажувач»опубліковано в газеті «Голос України»№156(2656).

04.10.2001 Державний комітет України з державного матеріального резерву надісланням поштою звернувся із заявою № юр/297 від 01.10.2001 про визнання його кредитором на загальну суму 13220599,21грн., яку обґрунтовував самовільним відчуженням відповідачем матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, які перебували на відповідальному зберіганні боржника (том 1 а.с.3-6). 16.10.2006 кредитором під час нового розгляду його кредиторських вимог подано клопотання про визнання поважною причини пропуску місячного строку на звернення з грошовими вимогами до боржника та поновлення зазначеного строку, як процесуального.

Суди першої та апеляційної інстанції, оцінивши подані докази реорганізації кредитора, дійшли висновку про поважність причин пропуску строку на подання заяви з грошовими вимогами та можливість відновлення пропущеного строку, з огляду на приписи статті 14 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” в редакції, чинній на момент подання грошових вимог, якою зазначений строк не визначався пересічним.

З огляду на викладене, колегією суддів вважаються необґрунтованими доводи скаржника про порушення статті 14 Закону, оскільки касаційна інстанція не дає оцінки доказам у справі, а компетентні судові інстанції, здійснивши оцінку доказів дійшли висновків про можливість поновлення пропущеного строку.

Розглянувши по суті вимоги кредитора суди встановили прийняття  попередником боржника до виконання мобілізаційного завдання згідно наказу Міністерства автомобільної промисловості СРСР від 23.11.1987 №076, подання  боржником звітності про зберігання матеріальних цінностей до моменту порушення провадження у справі, встановлення актом перевірки Львівської міжобласної інспекції Держкомрезерву України 10.11.2000року самовільного використання та крадіжки матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву відповідно до встановленого актом переліку цінностей із зазначенням кількісних показників відчуженого майна.

При цьому в матеріалах справи відсутні  докази,  якими суд аргументував  прийняття рішення у справі, зокрема, прийняте до виконання мобілізаційне завдання 1987року, докази приймання-передачі майна на зберігання, докази оцінки самовільно відчужених матеріальних цінностей.

З огляду на викладене, судам належало дослідити дотримання визначеного спеціальним законодавством порядку укладення договірних зобов’язань по зберіганню матеріальних цінностей держкомрезерву, зокрема, встановити яким чином укладався договір зберігання, чи складались акти приймання-передачі спірного майна на відповідальне зберігання, як проводилась оцінка самовільно відчужених матеріальних цінностей.

Визнаючи вимоги про відшкодування шкоди, завданої втратою майна судам належало дослідити чи вживались заходи кредитором до повернення боржником майна в натурі до державного матеріального резерву і яка кількість майна повернута, оскільки боржник доводив часткове повернення майна в натурі. Визнання грошових вимог про відшкодування шкоди вимагає доведення обставин неможливості виконання зобов’язання про повернення майна .

Вимоги кредитора про відшкодування шкоди (в тому числі пов’язаних з самовільним відчуженням майна зберігачем) вимагають вирішення спору по суті з залученням інших учасників таких правовідносин, проведенням додаткових процесуальних дій (витребуванням доказів, проведенням експертиз), тому доведення грошових вимог, пов’язаних із заподіянням збитків здійснюється в позовному провадженні відповідним судовим рішенням, яке має преюдиційне значення для встановлення грошових зобов’язань у справі про банкрутство.

Аналогічно здійснюється доказування обґрунтованості грошових вимог боржника до кредитора, пов’язаних із оплатою за зберігання матеріальних цінностей держкомрезерву.

Судам належало перевірити наявність в учасників провадження у справі таких судових актів в обґрунтування заявлених грошових вимог та встановлення можливості їх зарахування як зустрічних.

Ухвала суду про визнання (відхилення) вимог кредитора у процедурі банкрутства є за своєю правовою природою судовим рішенням, яке визначає обґрунтованість цих вимог та підставність їх включення до реєстру вимог кредиторів з метою задоволення в процесі конкурсного провадження, відтак висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 №11).

Постановлені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції зазначеним вимогам не відповідають, а відтак підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене,  всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, і, залежно від встановлених обставин, вирішити спір відповідно до законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115,,1117,1119,11111 ГПК України Вищий господарський суд України –

П О С Т А Н О В И В :

1.          Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Львівський завод автонавантажувач” задовольнити частково.

2.          Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.03.2007 та ухвалу господарського суду Львівської області від 30.11.2006 скасувати, справу №11/146т-7/93-23/46 направити до господарського суду Львівської області на новий судовий розгляд в частині розгляду грошових вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Головуючий                                                                         Б. Поляков

Судді                                                                                           Л.Катеринчук

Н. Ткаченко