ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.07
р.
Справа № 41/146пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Суддя господарського суду Донецької
області                     Гончаров
С.А.

при секретарі судового засідання
Возневій Н.В.

розглянув у відкритому судовому
засіданні господарського суду справу

за позовом: Макіївської міжрайонної
державної податкової інспекції, м. Макіївка

до відповідача-1: Приватного
підприємця ОСОБА_1, м. Макіївка

до відповідача-2: Приватного
підприємства "Техремсервіс”, м. Донецьк

Про визнання недійсною угоди
купівлі-продажу на загальну суму 40197,36грн.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Центрально-Міська
міжрайонна державна податкова інспекція м. Макіївки, звернувся до
господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємця
ОСОБА_1 (далі - "відповідач-1") та Приватного підприємства
"Техремсервіс” (далі - "відповідач-2"), про визнання недійсною
угоди купівлі-продажу від 27.04.03р. на суму 40197,36грн., стягнення з
відповідача-2 на користь відповідача-1 вартості товару у сумі 40197,36 грн. та
стягнення з відповідача-1 в доход держави вартості отриманого за угодою товару.

Ухвалою від 24.07.03р. провадження
у справі було зупинено до розгляду місцевим судом кримінальної справи, ухвалою
від 02.03.07р. провадження у справі було поновлено у зв'язку із надходженням
документів по кримінальній справі.

Ухвалою суду від 13.03.2007 р. було
відкрито провадження у адміністративній справі № 41/146пд, та провадження у справі
відбувалось за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою від 22.03.07 р. позивача
замінено його правонаступником - Макіївською ОДПІ.

Позивачем надані поточнення до
позовної заяви, з урахуванням яких просить застосувати наслідки, передбачені
ст. 49 ЦК УРСР при наявності протиправного умислу при укладенні угоди у обох
сторін, а саме просить стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 у доход
держави все, отримане по угоді купівлі-продажу від 27.04.03р.

12.04.2007р. позивачам надані
уточнення до позовної заяви, відповідно до яких він змінив предмет позову та
просить суд визнати недійсним господарське зобов'язання, яке виникло за угодою
купівлі продажу дизельного палива від 27.02.2003р, укладеної між відповідачами,
а також усе одержане відповідачем-2 повернути відповідачу-1, а одержане
відповідачем-2 стягнути в дохід держави.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що між відповідачами укладено усний договір
купівлі-продажу від 27.04.2003р. дизельного палива на загальну суму
40197,36грн. Позивач вказує, що укладення та виконання такої угоди
підтверджується видатковою накладною НОМЕР_1, податковою накладною НОМЕР_2.,
квитанціями до прибуткових касових ордерів НОМЕР_3 на суму 20000грн. від
27.02.03р. та НОМЕР_4 на суму 20197,36грн.

Позивач зазначає, що спірна усна
угода укладена з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, а саме - ухилення від оподаткування. З урахуванням уточнень,
вважає, що зазначену мету мав відповідач-2. Позивач вказує, що протиправний
умисел відповідача-2, спрямований на здійснення фіктивного підприємництва та
ухилення від сплати податків, встановлений рішенням Кіровського районного суду
м. Донецька від 21.10.02р. про визнання установчих документів ПП
"Техремсервіс" недійсними, довідкою ДПІ у Кіровскьому районі м.
Донецька від 24.03.03р. №913/7/26-113 про неподачу другим відповідачем
податкової звітності.

Обставини, встановлені рішенням
суду, за позицією позивача, підтверджують умисел відповідача-2 на укладення
угоди з метою ухилення від оподаткування. Тому позивач просить визнати
недійсною угоду, укладену між відповідачами та застосувати  наслідки цього, які передбачені ст. ст. 207,
208 Господарського кодексу України.

Відповідач-1 позовні вимоги
заперечив, посилаючись на те, що позивачем не доведено умисел відповідачів на
досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства. Відповідач-1
вказує, що рішення місцевого суду, на яке посилається позивач, не може бути
доказом умислу відповідача-2, оскільки воно є рішенням по цивільній справі, не
встановило і не могло встановити фактів ухилення від сплати податків. Також
вважає, що суми донарахованих відповідачу-1 податків не можуть бути доказами
наявності протиправного умислу, оскільки порушення податкового законодавства не
можуть свідчити про наявність умислу у ПП ОСОБА_1. Крім того, відповідач-1
вказує, що вимоги про стягнення на користь держави товару не відповідають
вимогам ст. 49 ЦК УРСР, оскільки така правова норма не передбачає можливості
стягнення вартості товару у разі неможливості його повернення.

Відповідач-2 про день та час
розгляду справи був повідомлений належним чином,  відзиву на позовну заяву не подав,
представника в судове засідання не направив. Враховуючи викладене, а також те,
що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття
постанови, суд вважає необхідним вирішити спір по суті.

У судовому засіданні судом
досліджені надані сторонами документи: про правовий статус відповідача-2,
податкова накладна НОМЕР_2., видаткова накладна НОМЕР_2., квітанції до
прибуткових касових ордерів, рішення Кіровського районного суду м. Донецька від
21.10.02р., акт анулювання НОМЕР_5, прибутковий касовий ордер, видаткова
накладна, акт від 28.02.03р., акт від 22.05.03р. НОМЕР_6, розрахунки фінансових
санкцій, акт відмови від підписання матеріалів перевірки,  постанова про порушення кримінальної справи,
довідка експерта НОМЕР_7, звіт про рух коштів, довідки, листи, протокол обшуку,
постанова слідчого СВ ПМ ДПА у Донецькій області від 27.11.06р.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
між відповідачами було укладено усну угоду купівлі-продажу дизельного палива
від 27.04.2003р. на загальну суму 40197,36грн., згідно із якою відповідач 1
придбав у відповідача 2 відповідний товар. Зокрема, видатковою накладною
НОМЕР_2. та податковою накладною НОМЕР_2. підтверджується передача відповідачем
2 відповідачу та отримання відповідачем 1 товару - дизельного палива на суму
40197,36грн., квитанціями до прибуткових касових ордерів НОМЕР_3 на суму
20000грн. від 27.02.03р. та НОМЕР_4 на суму 20197,36 грн. доводиться сплата
другим відповідачем отриманого товару у повному обсязі.

Позивач наполягає на наявності у
спірних правовідносинах господарського зобов'язання та застосування до них
положень ст. 208 Господарського кодексу України. Проте, з такими твердженнями
позивача суд погодитися не може, оскільки, п. 4 розділу IX Господарського
кодексу України встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до
господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями
відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання
чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені
положення застосовуються щодо тих прав і обов'язків, які продовжують існувати
або виникли після набрання чинності цими положеннями. У відповідності до п. 1
цього ж розділу кодексу, він набув чинності з 01.01.2004р.

Як зазначалось, спірна угода
укладена та виконана в повному обсязі у 2003 році, тобто до набрання чинності
Господарським кодексом України, а тому, щодо цих правовідносин не можуть бути
застосовані його положення, які повинні регулюватися цивільним законодавством,
що діяло до набуття ним чинності.

Аналіз судом первинних документів,
які посвідчують факт виконання господарської операції, доводить те, що спірні
зобов'язання виконані належним чином, у відповідності до вимог Цивільного
кодексу УРСР, що регулював господарські відносини до набуття чинності Господарським
кодексом України, норми якого (зокрема, ст.ст. 4, 161) передбачають виникнення
обов'язків із договору та обов'язковість їх виконання належним чином у
встановлений строк та у відповідності до договору.

Позивач, як на доказ наявності
умислу у відповідача 2 на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та
суспільства, посилається на рішення Кіровського районного суду м. Донецька від
21.10.02р.

Таким Рішенням Кіровського
районного суду м. Донецька визнані недійсними установчі документи та свідоцтво
платника податку на додану вартість ПП "Техремсервіс", скасовано його
держреєстрацію. У такому рішенні місцевий суд робить висновки про те, що ПП
"Техремсервіс" створене без відповідного рішення особи, яке вказано
засновником підприємства. Засновницькі та реєстраційні документи підписані
засновником ОСОБА_2 без мети створення підприємства, за обіцяну винагороду,
отже ПП "Техремсервіс" було зареєстроване особою, яка не мала наміру
здійснювати підприємницьку діяльність, що є порушенням ст. 1 Закону України
"Про підприємництво". Суд встановив, що ПП "Техремсервіс"
порушило також ст. 8 вказаного закону, а саме воно не знаходилось за вказаною у
статуті адресою та не надавало звітність до податкового органу. Таким чином,
місцевий суд  дійшов висновку, що реєстрація
ПП "Техремсервіс" здійснена з порушенням діючого законодавства, на
підставну особу, у зв'язку з чим засновницькі документи повинні бути визнані
недійними.

Згідно статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства України, яка визначає підстави звільнення від
доказування, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть участь
ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Правові наслідки угоди угода, яка
укладена із метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства залежать
від наявності умислу у обох сторін або однієї, від виконання угоди - обома
сторонами або однією.

Проте, наявність протиправного умислу
не може бути підтверджена тільки рішенням районного суду про визнання
недійсними засновницьких документів, оскільки предметом дослідження по такій
справі є, зокрема, відповідність засновницьких документів вимогам діючого
законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладенні спірної угоди.

Рішенням місцевого суду встановлено
здійснення реєстрації ПП "Техремсервіс" з порушенням діючого
законодавства, а саме ст. 1, ст.8 Закону України "Про підприємництво”.

Юридичним наслідком визнання  недійсними установчих документів та
скасування державної реєстрації є здійснення ліквідаційної процедури, у ході
якої вирішуються питання про задоволення вимог кредиторів, у т.ч. і держави.
Сам факт скасування державної реєстрації не тягне за собою недійсність усіх
угод, укладених з моменту державної реєстрації і до моменту виключення з
Державного реєстру.

Сама по собі угода купівлі-продажу
паливних матеріалів не суперечить інтересам держави та суспільства, такий товар
не виключений законом із цивільного обороту, на торгівлю ним не вимагалась
державна ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень щодо його
купівлі-продажу.

З доданої до матеріалів справи
копії рішення Кіровського районного суду м. Донецька не вбачається, що у
відповідача-2 був наявний умисел на досягнення мети, що суперечить інтересам
держави та суспільства, саме по спірній угоді, укладеній між відповідачами по
справі. Спірна угода взагалі не була предметом розгляду цивільної справи.

Посилання позивача на рішення по
цивільній справі як доказ спрямованості умислу та доведення мети, суперечної
інтересам держави та суспільства, при здійсненні спірної угоди суд вважає
безпідставними, оскільки місцевим судом окремо не розглядалася угода від
27.02.03 року, не робилися висновки відносно її мети та спрямованості.

Таким чином, встановлені рішенням
Кіровського районного суду м. Донецька від 21.10.02 року обставини та зроблені
висновки не мають відношення до предмету спору.

Сама по собі обставина неподання
податкової звітності до ДПІ також не свідчить про наявність протиправного
умислу на ухилення від сплаті податків при укладенні саме спірної угоди.

Що стосується умислу у
відповідача-1 на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та
суспільства, то  постановою слідчого СВ
ПМ ДПА у Донецькій області від 27.11.06р. кримінальна справа по звинуваченню
ОСОБА_1 по ст. ст. 212 ч.3, 358 ч.1, 358 ч.3 КК України була припинена
внаслідок відсутності у її діях складу злочину. Таким чином, у ході
розслідування кримінальної справи у відношенні ПП ОСОБА_1 протиправний умисел
на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, також не
встановлено.

Крім того, як звертає увагу
Верховний суд України в Постанові від 14.02.2006р., рішення районного суду не
звільняє господарський суд від встановлення наявності умислу підприємства на
укладання угоди, що суперечить інтересам держави та суспільства

Статтею 67 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених Законом.

Як вказувалось вище, недійсною може
бути визнана угода, яка укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави
та суспільства. Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови “Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними”  № 3 від 28 квітня 1978 року (з наступними
змінами) роз'яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування
фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання
всупереч Закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з
корисною метою тощо.

Отже, для застосування вимог
вищенаведеної статті суд повинен встановити наявність певних обставин, які
свідчать про те, що сторона (або сторони), які уклали спірну угоду, завідомо
діяли з умислом, спрямованим на досягнення такої мети, що суперечить інтересам
держави та суспільства.

Наявність умислу у сторін чи однієї
сторони господарського зобов'язання означає, що вони (вона), виходячи із
обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність
вчиненого (вчинених) господарських зобов'язань і суперечність їх мети інтересам
держави і суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних
наслідків, при цьому, достатньо умислу у однієї сторони.

Визначення мети угоди такою, що
завідомо суперечить інтересам держави та суспільства здійснюється судом. Суд
дійшов висновку, що при укладанні та виконанні спірної угоди, позивачем умисел
жодної із сторін спрямований на досягнення зазначеної мети не доведений.

Враховуючи вищенаведене, суд
вважає, що позивач не довів підстави недійсності спірної угоди, внаслідок чого
позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись п. 4 прикінцевих  та перехідних положень Цивільного кодексу
України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст.2-15, 17-18,
33-35, 45-46, 47-51, 56-59,   69-71, 79,
86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163,
167, 185-186, 254 пунктами 6,7 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень
Кодексу адміністративного судочинства України,

суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Макіївської
міжрайонної державної податкової інспекції до Приватного підприємця ОСОБА_1 та
Приватного підприємства "Техремсервіс” про визнання недійсною угоди
купівлі-продажу від 27.04.03р. на суму 40197,36 грн., повернення усього
одержаного за угодою Приватним підприємством "Техремсервіс” ОСОБА_1 та
стягнення з ОСОБА_1 одержаного за угодою в дохід держави  - відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про
апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання постанови в повному
обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя