ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"27" березня 2007 р.

Справа № 17/21/07

Колегія суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді:  Бєляновського В.В.,

Суддів:   Мирошниченко М.А.

Шевченко
В. В.,

при
секретарі   -   Волощук О.О.,

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_1
Від  відповідача: не
з'явився

Від третьої особи: не з'явився

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Управління
з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради

на рішення господарського
суду Миколаївської області

від
25.01.2007 року

у справі
№ 17/21/07

за позовом:
Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1, м. Миколаїв

до відповідача: Управління
з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради

третя особа без
самостійних вимог: Комунальне підприємство „Миколаївські парки”, м. Миколаїв

про
визнання угоди дійсною та визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2007 року приватний
підприємець ОСОБА_1. звернулася до господарського суду Миколаївської області з
позовом до Фонду комунальної власності Миколаївської міської ради, за участю
третьої особи - комунального підприємства „Ліски”, про визнання договору
купівлі -продажу нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень загальною
площею 180 кв. м., які знаходяться в АДРЕСА_1, нежитлового об'єкта „А” та
нежитлового об'єкта „Б”, укладеного між позивачем та Фондом комунальної
власності Миколаївської міської ради, таким, що відбувся та про визнання за
позивачем права власності на придбане нерухоме майно, а саме: нежитлові
приміщення загальною площею 180 кв. м., які знаходяться в АДРЕСА_1, нежитловий
об'єкт „А” -загальна - 108,4 кв. м., основна -80.5 кв. м. та нежитловий об'єкт
„Б” - загальна -71,6 кв. м., основна -52.1 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що 01.12.2003 року між позивачем та КП „Ліски” було укладено договір оренди
нежитлових приміщень загальною площею 180 кв. м., що знаходяться за
вищевказаною адресою, строком на 10 років. З дозволу відповідача позивачем були
здійснені поліпшення орендованого майна, які суттєво підвищують його вартість.
23.12.2005 року Миколаївською міською радою було прийнято рішення НОМЕР_1 про
внесення доповнення до рішення міськради від 26.04.2000 року НОМЕР_2,
відповідно до якого перелік об'єктів комунальної власності, що підлягають
приватизації способом викупу, доповнено нежитловими будівлями розташованими в АДРЕСА_1,
покупцем яких вказано позивача. Згідно з довідкою балансоутримувача зазначеного
майна, його балансова вартість складає 9524 грн., яка була сплачена
відповідачеві позивачем за квитанцією від 13.12.2006 року. Таким чином,
стверджував позивач, між ним та відповідачем фактично відбувся договір купівлі
-продажу нерухомого майна, а саме зазначених нежитлових приміщень. Посилаючись
на те, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджено
письмовими доказами, відбулося повне виконання договору, але в даний час
відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення, позивач на підставі
ч. 2 ст. 220 ЦК України просив про задоволення позову.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 25.01.2007 року у справі (суддя -Коваль С.М..), у
вступній частині якого відповідачем вказано Управління з використання та
розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, а третьою особою
незрозуміло на якій стороні - комунальне підприємство „Миколаївські парки”,
визнано договір купівлі -продажу нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень
загальною площею 180 кв. м., які знаходяться в АДРЕСА_1, нежитлового об'єкта
„А” та нежитлового об'єкта „Б”, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_1. та
Фондом комунальної власності Миколаївської міської ради, дійсним та визнано за
приватним підприємцем ОСОБА_1.  право
власності на придбане вищевказане нерухоме майно. Суд дійшов висновку, що
сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими
доказами, відбулося повне виконання договору, але в даний час відповідач
ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а тому на підставі ст. 657
та ч. 2 ст. 220 ЦК України задовольнив позов.

Управління з використання та розвитку
комунальної власності Миколаївської міської ради у поданій до Одеського
апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішення
місцевого господарського суду скасувати у зв'язку з порушенням та неправильним
застосуванням судом норм матеріального і процесуального права та прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому скаржник посилається на те,
що справу було розглянуто господарським судом за відсутності представників
Управління, яке не було повідомлено належним чином про день, час і місце засідання
суду. Крім того, скаржник зазначає, що викладені в оскаржуваному рішенні
висновки суду суперечать фактичним обставинам
справи, адже сторони не дійшли згоди у визначенні ціни продажу об'єкта
комунальної власності, в справі відсутні докази того, що нерухоме майно
перейшло у власність позивача, а сплачені ним грошові кошти в сумі 9524 грн.
були віднесені до нез'ясованих платежів та повернуті назад, як помилково
зараховані.

У відзиві на апеляційну скаргу
позивач заперечує проти її задоволення і просить оскаржуване рішення місцевого
господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Про день, час і місце розгляду
апеляційної скарги всі учасники судового процесу були повідомлені належним
чином, проте відповідач та третя особа не скористалися наданим законом правом
на участь своїх представника в засіданні суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення,
колегія суддів, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
остання була розглянута судом за відсутності в судовому засіданні 25.01.2007
року представника відповідача. Будь -які докази, які б спростовували доводи
відповідача про те, що він не був повідомлений належним чином про день, час і
місце засідання суду, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. ст. 64, 77 ГПК
України суд повідомляє сторони, зокрема, про день, час і місце проведення
судового засідання, в якому призначена справа до розгляду, надсилаючи ухвалу
про порушення провадження у справі. Нез'явлення в засідання представників
сторін, не повідомлених належним чином про день, час і місце судового
засідання, є обставиною, за якої спір не може бути вирішений у цьому засіданні
і підставою для відкладення розгляду справи.

Вказані вимоги норм процесуального
закону господарським судом дотримані не були. Зобов'язавши відповідача надати
відзив по суті позовної заяви, місцевий господарський суд, незважаючи на
нез'явлення представника відповідача в судове засідання та на неподання витребуваного
відзиву, не відклав розгляд справи в межах строку, встановленого ст. 69 ГПК
України, а в першому ж судовому засіданні 25.01.2007 року прийняв рішення з
порушенням вищевказаних норм процесуального права.

Не витребувавши належних доказів, які
б підтверджували проведену реорганізацію Фонду комунальної власності
Миколаївської міської ради та Комунального підприємства „Ліски”, господарський
суд не здійснив заміну цих осіб їхніми правонаступниками в порядку
встановленому ст. 25 ГПК України, проте в оскаржуваному рішенні вказав
відповідачем Управління з використання та розвитку комунальної власності
Миколаївської міської ради, а третьою особою -комунальне підприємство
„Миколаївські парки”, не зазначивши при цьому, з яких підстав вказані особи залучені
до участі у справі.

Задовольняючи позов місцевий
господарський суд керувався ст. 657 та ч. 2 ст. 220 ЦК України та виходив із
того, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі -продажу
нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень загальною площею 180 кв. м.
розташованих в АДРЕСА_1, що підтверджується письмовими доказами, відбулося
повне виконання договору, але в даний час відповідач ухиляється від
нотаріального посвідчення договору. А тому, суд дійшов висновку, що зазначений
договір слід визнати дійсним та на підставі даного договору необхідно визнати
право власності на вказане нерухоме майно за позивачем, так як ним оплачена
вартість цього майна.

Проте із такими висновками
господарського суду погодитися не можна, позаяк вони зроблені з грубими
порушеннями норм матеріального та процесуального права.

В порушення приписів п. 2 ч. 1 ст. 83
ГПК України господарський суд вийшов за межі позовних вимог без відповідного
клопотання заінтересованої сторони та визнав зазначений договір дійсним, хоча
позивачем така позовна вимога не заявлялася.

Висновок місцевого господарського
суду щодо необхідності визнання за позивачем права власності на зазначене
нерухоме майно в порушення приписів п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України взагалі нічим
не мотивований.

Між тим, захист права власності
пов'язаний у законодавстві з презумпцією правомірності володіння майном.
Зокрема, у ст. 49 Закону України „Про власність” стверджується, що володіння
майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Отже,
вказану презумпцію суд не має можливості спростувати без встановлення особи,
що порушила право чужої власності.

Із матеріалів справи вбачається, що
предметом спору у ній є визнання договору купівлі -продажу нерухомого майна, а
саме: нежитлових приміщень загальною площею 180 кв. м. розташованих по
АДРЕСА_1, укладеного між сторонами таким, що відбувся та визнання за позивачем
права власності на придбане за цим договором вказане нерухоме майно. Позивачем
у даній справі є приватний підприємець ОСОБА_1., а відповідачем нею вказано
Фонд комунальної власності Миколаївської міської ради.

Разом з тим, вирішуючи даний спір по
суті, господарський суд не з'ясував чи є Фонд комунальної власності належним
відповідачем у даній справі про визнання договору таким, що відбувся та про
визнання права власності на спірне майно; хто є власником спірного майна; чи
порушує відповідач право власності позивача; чи знаходиться спірне майно у
володінні відповідача. Зокрема, вирішення цих питань покладено на суддю в силу
вимог ст. 65 ГПК України. Так, пунктом 1 ч. 1 вказаної статті закону
передбачено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення
господарського спору суддя вирішує питання про залучення до участі у справі
іншого відповідача та про  виключення чи
заміну неналежного відповідача.

Відповідно до ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення
юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта
підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя, в силу ст.2 Закону України “Про судоустрій України” є, зокрема,
захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів
юридичних осіб.

Разом з тим, судом не з'ясовано, чи є особа,
яка звернулася до господарського суду з цим позовом -приватний підприємець
ОСОБА_1. суб'єктом матеріального права, на захист якого подано позов; чи
належить їй право власності на спірне майно.

Так, господарським судом встановлено,
що позивач набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі
-продажу нерухомого майна, укладеного між ним та Фондом комунальної власності.

В той же час, визнаючи зазначений
договір дійсним, суд не з'ясував чи мав право розпорядження майном Фонд
комунальної власності, яке є однією з правомочностей власника. В силу положень
ст. 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу та
інших випадків, встановлених законом, належить власнику майна. Відповідно  до ст. 334 ЦК України право власності у
набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його
набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення,
пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До
передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого
товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання
договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження
майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з
моменту такої реєстрації.

Визнаючи право власності на спірне
нерухоме майно  за позивачем,
господарський суд першої інстанції не дав належної оцінки твердженню позивача
про те, що між позивачем та відповідачем фактично відбувся договір купівлі
-продажу нерухомого майна з огляду на відповідність його вимогам чинного
законодавства, зокрема, щодо наявності права у відповідача відчужувати майно,
яке є предметом такого договору, щодо форми договору та наявності в ньому всіх
істотних умов, необхідних для даного виду договору, зокрема, предмета та ціни.
Судом також не з'ясовувалося  чи
відбулася фактична передача спірного майна набувачеві за договором у власність.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1976
року №11 “Про судове рішення” рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню у даних правовідносинах. Рішення місцевого
господарського суду у даній справі цим вимогам не відповідає.

Судом не встановлено усю сукупність
обставин, за яких можна зробити обґрунтований висновок щодо законного власника
спірного майна. Судом також не з'ясовано правовий режим спірного майна
(нерухоме майно, тимчасова споруда,
споруда, не пов'язана фундаментом із землею тощо).

Відповідно до ст. 657 ЦК України,
договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України
встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд
може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Наявні у справі матеріали свідчать
про те, що фактично між сторонами у справі ніякого договору купівлі - продажу
спірного нерухомого майна не укладалося, домовленості щодо усіх істотних умов,
необхідних для  договору такого виду,
досягнуто не було, даже часткового виконання договору не відбулося і жодного
належного доказу, щоб спростовував вищенаведене в справі не міститься.

Факт прийняття Миколаївською міською
радою рішення від 23.12.2005 року НОМЕР_1 про віднесення спірного нерухомого
майна до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації
способом „викуп” та перерахування позивачем грошових коштів відповідачеві не за
експертною оцінкою, а за балансовою вартістю майна, не можуть свідчити про
укладення сторонами у справі договору купівлі -продажу нерухомого майна,
досягнення домовленості щодо усіх його істотних умов та повне виконання такого
договору. До того ж, згідно з довідкою Управління від 08.02.2007 року за   НОМЕР_3 перераховані позивачем грошові кошти
на рахунок „надходження коштів за оренду комунального майна” були віднесені до
нез'ясованих платежів та повернуті назад, як помилково зараховані.

Таким чином, правові підстави для
задоволення позову відсутні.

Приймаючи оскаржуване рішення
місцевий господарський суд не розібрався у виниклих між сторонами
правовідносинах, надав невірну юридичну оцінку фактичним обставинам справи,
неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми
процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення, яке
підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись  ст.ст.
99, 101-105  ГПК України, колегія
суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління з
використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради
задовольнити.

Рішення  господарського  суду
Миколаївської області  від  25.01.2007 року  у справі № 17/21/07 скасувати.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена  у
касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий  суддя:
Бєляновський В.В.

Судді:
Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.