ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2007 р.
№ 9/18

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Ходаківська І.П.

судді
Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

за участю представників сторін
позивача -

відповідача -

розглянувши матеріали касаційної скарги

пр. Ігнатова Н.О. –дов. №Н-01/1567 від 16.05.07р.

не з'явився

державного підприємства "Донецька залізниця"

у справі
господарського суду міста Києва

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 24.05.07р.

за позовом
державного підприємства "Донецька залізниця"

до
товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно –експедиційна  компанія "Транссистема"

про
стягнення 90 929,50грн.

В С Т А Н О В И В:

У січні 2007 року державне підприємство "Донецька залізниця" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно –експедиційна  компанія "Транссистема" про стягнення збору за зберігання вантажу у вагонах за час їх затримки на підходах до станції призначення у сумі 90 929,50грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.02.2007р. по справі №9/18 (суддя Жирнов С.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2007р. (Губенко Н.М., Барицька Т.Л., Ропій Л.М.), у позові відмовлено повністю.

Судові рішення вмотивовані тим, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, отже позивач 11.06.2006р. мав право пред'явити відповідачу вимоги про сплату збору, тобто оформивши накопичувальну картку.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого господарського суду України, державне підприємство "Донецька залізниця" посилається на порушення та неправильне застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права і просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2007р. по справі №9/18 скасувати, та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення, виходячи із наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, а це підтверджується наявними у справі матеріалами, що між сторонами укладено договір №17 про організацію перевезення вантажів транзитом через ДП "Маріупольський морський торговий порт" та перевалку за прямим варіантом "вагон-судно" від 30.12.2005р.

Згідно із п.1.1 договору №17 цей договір регулює взаємовідносини сторін, пов'язані із організацією планування, як затримками на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні вивантаження на станції Маріуполь-Порт вагонів із сіркою-комовою, яка надходить з Російської Федерації через залізничні прикордонні переходи України на станцію Маріуполь-Порт з подальшим перевантаженням в морські судна за прямим варіантом "вагон-судно" при перевезенні транзитних вантажів.

Судами встановлено, що відповідно до даних накопичувальної картки №0507205 форми ФДУ-92 станції Маріуполь-Порт відповідачу нараховано, за документами: від 06.06.2006р., 08.06.2006р. ГУ-23а №№19, 104, ГУ-23а №27, збір за зберігання вантажу у вагонах на загальну суму 90 929,50 грн.

У актах про затримку вагонів форми ГУ-23а, причинами затримки вагонів зазначено неприйняття вантажоодержувачем через відсутність кораблів або є посилання на вину одержувача.

Представником відповідача у накопичувальній картці №0507205 зроблено напис про незгоду із нарахуванням залізницею збору за зберігання вантажу у вагонах, посилаючись на невідповідність п.46 Статуту залізниць України, згідно із якою, як зазначається у написі, нарахування збору за зберігання вантажів могло бути лише на станції призначення - Маріуполь-Порт.

Виставлений рахунок станцією Маріуполь-Порт №276 від 15.06.2006р. на сплату 109 238,06 грн., в тому числі 90 929,50 грн. збору за зберігання, відповідачем оплачено за платіжним дорученням №362 від 26.06.2006р. частково, лише у розмірі суми 18 308,56 грн. плати за користування вагонами у червні 2006 року.

Відповідно до ч.5 ст.307 ГК України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також; відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами; сторони можуть передбачити в договорі також: інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Пунктом 2 Статуту залізниць України (далі-Статут) визначаються обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом; Статутом регламентується організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу.

Відповідно до п.6 Статуту Правила перевезення вантажів - це нормативний акт, що конкретизує передбачені Статутом положення, які регламентують участь та обов'язки сторін у процесі перевезення вантажів.

Пунктом 6 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України від 21.11.2000р. №644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р. за №866/5081, встановлено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

В п.п.1.3, 3.2, 3.3 договору №17 сторони погодили умови:

- про надання послуг з користування вагонами як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні подачі під вивантаження на станції Маріуполь-Порт;

- зберігання вантажів у вагонах як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні вивантаження на станції Маріуполь-Порт;

- плата за користування вагонами, збори за додаткові послуги, збори за вільними тарифами, перераховані у п.1.3 договору нараховуються та стягуються згідно із Правилами перевезення вантажів, Тарифним керівництвом №1;

- облік затриманих з вини відповідача вагонів на підходах до станції Маріуполь-Порт проводиться відповідно до Правил перевезення вантажів розділ 6, пункти 9 і 10, а облік затриманих з вини відповідача вагонів на станції призначення проводиться відповідно до Правил перевезення вантажів розділ 6 пункт 8.

Судами встановлено, що вимоги позивача про стягнення збору за зберігання вантажів у вагонах, у зв'язку із затримкою їх після закінчення терміну безплатного зберігання у червні 2006 року за актами про затримку вагонів форми ГУ-23а №№19, 27, 104 є такими, що відповідають нормам законодавства та матеріалам справи, а також те, що відповідачем до прийняття судового рішення подана заява від 30.01.2007р. та доповнення від 07.02.2007р. до заяви про застосування позовної давності відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, у якій відповідач просив до позовних вимог позивача застосувати позовну давність та відмовити у позові.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частина 2 статті 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо позивач  виставив відповідачу рахунок №276 від 15.06.2006р. –16.06.2006р., то у відповідача настав обов'язок його оплатити до 24.06.2006р., тобто протягом 7-ми днів, таким чином 24.06.2006р. є початком перебігу строку позовної давності.

Статтею 315 ГК України встановлено для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, шестимісячний строк.

Оскільки шестимісячний строк, передбачений статтею 315 ГК України для пред'явлення позивачем позову, закінчився 24.12.2006р., то позов позивача,  пред'явлений згідно із датою поштового  штемпеля на конверті 04.01.2007р., є таким, що пред'явлений після спливу позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Окрім того, судами встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що позивачем не надано доказів наявності поважних причин пропущення позовної давності, а та обставина, що позовна заява 04.01.2007р. надіслана до суду вдруге, не є поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Згідно з ст. 63 ГПК України ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено, а також, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Заявник не скористався своїм правом на оскарження ухвали суду першої інстанції від 25.12.2006р. за №05-5-7/15463, в процесі реалізації якого він мав право доводити підстави скарги, керуючись нормами законодавства, отже заявник погодився із законністю зазначеної ухвали.

Згідно з п.62 Статуту належні за перевезення вантажів і надання додаткових послуг платежі можуть вноситися готівкою, чеками, безготівково, якщо інше не передбачено законодавством на станціях відправлення або передоплатою через розрахункові підрозділи залізниць, остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення.

Зазначена норма також закріплена у розділі 11 Правил перевезень вантажів залізничним транспортом України.

Отже, транспортним законодавством не закріплено залежність між строком оформлення накопичувальної картки та строком настання обов'язку одержувача оплатити надані залізницею послуги. Про зазначену обставину свідчить і рахунок залізниці №276 від 15.06.2006р., який виписаний та наданий для оплати відповідачу до часу закінчення оформлення накопичувальної картки.

Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Отже, оскільки у накопичувальній картці №0507205 відомості про затримку вагонів та зберігання вантажу, суми збору за зберігання оформлювались окремо 11.06.2006р., 12.06.2006р., то вже 11.06.2006р. та 12.06.2006р. позивач мав право пред'явити відповідачу вимоги про сплату збору, оформивши накопичувальну картку.

Статтею 1117 ГПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин та враховуючи, що господарськими судами досліджені всі наявні у справі матеріали, їм дана належна правова оцінка, судова колегія не вбачає підстав для скасування постановлених у справі рішень господарськими судами.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, 1119 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу державного підприємства "Донецька залізниця" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.03.2007р. залишити без змін.

Головуючий                                                                        Ходаківська І.П.

Судді                                                                         Данилова Т.Б.

Савенко Г.В,