ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"28" серпня 2007 р.
Справа № 17-30/28-06-1540

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді:  Бєляновського В.В.,

Суддів:    Мирошниченко М.А., Шевченко В. В.,

при секретарі   -   Волощук О.О.,

за участю представників:

Від прокурора: не з’явився

Від позивача за первісним позовом: не з’явився

Від 1 відповідача за первісним позовом: Рахнянська С.К.

Від 2 відповідача за первісним позовом: Медвєдєв В.О.

Від ІІІ особи: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційне подання Чорноморського транспортного прокурора та апеляційну скаргу Державної судноплавної компанії „Чорноморське морське пароплавство”

на рішення господарського суду Одеської області

від 05.06.2007 року

у справі № 17-30/28-06-1540

за позовом: Чорноморського транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України

до відповідачів:

1)          Державної судноплавної компанії „Чорноморське морське пароплавство”;

2)          Вищого закладу освіти „Одеський інститут підприємництва та права”

про визнання недійсним договору та зобов’язання вчинити певні дії

за зустрічним позовом: Вищого закладу освіти „Одеський інститут підприємництва та права”

до відповідачів:

1)          Державної судноплавної компанії „Чорноморське морське пароплавство”;

2)          Міністерства транспорту та зв’язку України;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області

про визнання права та зобов’язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2006 року Чорноморський транспортний прокурор звернувся до господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України (далі –Мінтранс України) до Державної судноплавної компанії „Чорноморське морське пароплавство” (далі –ДСК „ЧМП”) та Вищого закладу освіти „Одеський інститут підприємництва і права” (далі - Інститут) про зобов’язання Інституту повернути ДСК „ЧМП” нежитлові та допоміжні приміщення двоповерхової адміністративно-навчальної будівлі, загальною площею 2131.9 кв. м., розташованої в м. Одесі, вул. Варненська, 13. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що зазначене державне нерухоме майно було отримано Інститутом на підставі договору позички № ОД-447 від 01.07.2004 року, який є нікчемним, оскільки вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого договору при його укладенні сторонами дотримані не були.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.05.2006 року у справі у задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що на момент вирішення даного спору договір позички № ОД-447 від 01.07.2004 року в установленому законом порядку не визнаний недійсним. Крім того, цей договір не може  вважатися недійсним, оскільки сторони за договором досягли згоди щодо всіх істотних умов, передбачених законом для договорів такого виду, протягом його дії виконували передбачені договором зобов’язання та не мали претензій одна до одної.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.07.2006 року зазначене рішення господарського суду першої інстанції було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2006 року зазначені рішення господарського суду та постанова апеляційної інстанції скасовані з мотивів неповного з’ясування обставин справи, що виключає правильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді даної справи прокурор  заявою від 31.01.2007 року уточнив свої позовні вимоги і просив господарський суд визнати недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 207 ГК України договір позички        № ОД - 447 нежитлових приміщень від 01.07.2004року, укладений між ДСК “ЧМП” та  Інститутом і припинити його на майбутнє та зобов’язати Інститут   звільнити та повернути ДСК “ЧМП” нежитлові та допоміжні приміщення двоповерхової адміністративно-навчальної будівлі загальною площею 2131.9 кв.м., розташованої в м. Одесі, вул. Варненська, 13.

Інститут уточнений позов не визнав та у лютому 2007 року пред’явив зустрічний позов до Мінтрансу України та ДСК “ЧМП” про визнання права оренди нежитлових приміщень: двоповерхової адміністративно-навчальної будівлі загальною площею 2131.9 кв.м., розташованих в м. Одесі, вул. Варненська, 13-а, та зобов’язання відповідачів вчинити всі необхідні та достатні дії в межах своєї компетенції щодо укладення з Інститутом у формі, встановленій чинним законодавством України, договору оренди нежитлових приміщень: двоповерхової адміністративно-навчальної будівлі загальною площею 2131.9 кв.м., розташованих за вказаною вище адресою, строком до 01.07.2014 року, з орендною платою в розмірі, визначеному відповідно до законодавства.

Свої позовні вимоги Інститут обґрунтовував тим, що з 01.08.1998 року і по теперішній час на підставі договорів оренди № ХО -7 від 17.06.1998 року та позички № ОД-447 від 01.07.2004 року він відкрито та добросовісно володів зазначеними нежитловими приміщеннями, належним чином виконував й навіть перевиконував зобов’язання перед державою, своєчасно та в повному обсязі сплачуючи орендні платежі, відновлюючи фактично зруйновану будівлю і  виконання зобов’язань беззаперечно приймалося орендодавцем. Згідно з вимогами ст. 9 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” Інститут у січні 2007 року звернувся до ДСК „ЧМП” з клопотанням про укладення договору оренди замість договору позички. Проект майбутнього договору при цьому не додавався з огляду на те, що фактичне володіння та користування Інститутом спірними нежитловими приміщеннями вже спиралося на існуючий договір позички, який за своїми істотними умовами та юридичною природою має бути основою для майбутнього договору оренди. Визначені вказаним законом строки розгляду даного клопотання сплили, проте з причини бездіяльності відповідачів висновку Мінтрансу про умови договору оренди та дозволу Фонду державного майна України на передачу в оренду спірних нежитлових приміщень Інституту не надавалися. А тому, на підставі  ч. 5 ст.55, ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України Інститут просив про задоволення свого позову.

Рішенням господарського суду Одеської області від 05.06.2007 року у справі (суддя – Зуєва Л.Є.) позов Чорноморського транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України залишено без розгляду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України з посиланням на те, що прокурор в своєму позові неправильно визначив Мінтранс України в якості позивача, оскільки укладення між підвідомчим міністерству підприємством –ДСК „ЧМП” та Інститутом договору позички, за яким ДСК „ЧМП”, що знаходиться в скрутному фінансовому стані, стало отримує певні грошові кошти щомісяця, а балансове майно зазнало істотних поліпшень, аж ніяк не може порушувати інтересів держави в особі Мінтрансу, яке здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами транспортної галузі державного майна.

Зустрічний позов Інституту задоволено повністю. За висновками суду, договір позички № ОД-447 від 01.07.2004 року укладений між Інститутом та ДСК „ЧМП” містить всі істотні умови передбачені законодавством для договору оренди. Отже, Інститут своєчасно сплачуючи плату за користування майном має передбачене законом право на оренду цього майна на строк і на умовах визначених у договорі позички, який в установленому законом порядку не розірвано та не визнано недійсним. Однак відповідачі оспорюють право оренди Інституту на  спірні нежитлові приміщення.

Крім того, Інститут  звернувся до ДСК „ЧМП” з пропозицією щодо укладення в установленому законом порядку договору оренди нерухомого майна, яке знаходиться в нього у користуванні на підставі даного договору позички. Отже, відповідачі мали здійснити всі необхідні та достатні дії в межах своєї компетенції для укладення з Інститутом договору оренди спірних нежитлових приміщень у формі встановленій законодавством. Однак відповідачі проігнорували законну ініціативу Інституту.

А тому суд, керуючись положеннями ст. 16 ЦК України про те, що способами захисту цивільного права та інтересу може, зокрема, бути визнання права та примусове виконання обов’язку в натурі, позов задовольнив.

В апеляційному поданні Чорноморський транспортний прокурор, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначене рішення в частині залишення без розгляду його позову та прийняти рішення про задоволення його позовних вимог. При цьому, прокурор посилається на те, що використання ДСК „ЧМП” державного нерухомого майна шляхом його передачі з порушенням встановленого законом порядку та на умовах удаваного договору позички, який не відповідає вимогам законодавства України, при відсутності висновків та погодження Мінтрансу України як органу управління державним майном щодо його використання на умовах, передбачених чинним законодавством України про оренду державного та комунального майна, свідчить про порушення інтересів держави в зв’язку з неефективним його використанням (відсутнє погодження істотних умов договору), ненадходженням до бюджету грошових коштів.

В апеляційній скарзі ДСК „ЧМП”, посилаючись на неповне з’ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначене рішення в частині задоволення зустрічного позову. При цьому скаржник посилається на те, що застосування судом ст. 16 ЦК України є безпідставним, оскільки право оренди хоча і є цивільним правом, однак воно виникає тільки внаслідок укладення договору оренди. Між тим, згідно з чинним законодавством ДСК „ЧМП” не може виступати орендодавцем нерухомого майна.

У відзиві на апеляційне подання та апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області не погоджується з рішенням господарського суду першої інстанції вважаючи, що воно підлягає скасуванню, як прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, а позовні вимоги Чорноморського транспортного прокурора задоволенню.

Обговоривши доводи апеляційного подання і апеляційної скарги та заперечення на них, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційне подання та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина друга статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як вбачається із змісту позовної заяви Чорноморський транспортний прокурор  пред’являючи позов в інтересах держави, обґрунтовував свої вимоги тим, що згідно з Указом Президента України № 1573/99 „Про систему державних органів виконавчої влади”, Законом України „Про транспорт”, Положенням про  Міністерство  транспорту та зв’язку України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2006 р. № 789, Міністерство  транспорту та зв’язку України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань реалізації державної політики в галузі транспорту.

Відповідно до покладених на нього завдань, Міністерство  транспорту та зв’язку України здійснює державне управління в галузі транспорту, забезпечує ефективне використання державного майна підприємствами, установами та організаціями, що належать до сфери його управління; затверджує фінансові плани підприємств, що належать до сфери його управління та контролює їх виконання.

Крім цього, згідно з п. 2 ст. 136 ГК України, Закону України „Про управління об’єктами державної власності”, Міністерство  транспорту та зв’язку України здійснює контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємствами транспортної галузі державного майна та забезпечує його ефективне використання. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україні (ст. 326 ЦК України). Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

Відповідно до п. 2 ст. 73 ГК України, орган державної влади,  до сфери управління якого  входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Враховуючи вищевикладене, Мінтранс України, в інтересах якого подано позов є органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Використання Інститутом державного нерухомого майна на умовах оспорюваного договору позички, укладеного для приховування договору найму, який не відповідає Закону України „Про оренду державного та комунального майна” може призвести до порушення інтересів держави у зв’язку з неефективним використанням об’єкта державної власності та спричинення майнової шкоди через ненадходження частини орендної плати до бюджету від використання державного нерухомого майна на умовах оренди.

З вищенаведеного вбачається, що Чорноморський транспортний прокурор відповідно до ч. 2 ст. 2 ГПК України належним чином обґрунтував свої вимоги, у тому числі стосовно пред’явлення позову в інтересах держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Обґрунтування місцевим господарським судом  залишення  позову без розгляду мотивами відсутності у Мінтрансу України ознак уповноваженого органу суперечить вимогам вищенаведених нормативно - правових актів і стосується розгляду позовних вимог по суті.

Крім того,   не   можна   погодитися   із  визначеними  судом підставами для залишення даного позову без розгляду, а саме, п. 1 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, яким встановлено, що господарський суд залишає позов без  розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до ст. 54 ГПК України позовна заява подається до господарського суду у письмовій формі і підписується, між іншим, прокурором чи його заступником.

З матеріалів справи вбачається, що Чорноморський транспортний прокурор підписав позовну заяву в межах повноважень, наданих йому пунктом 2 статті 121 Конституції України, статтями 20, 35, 36-1 Закону України "Про прокуратуру" та статтями 2, 29, 54 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, висновки суду щодо залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України, не узгоджуються з положеннями зазначеної норми, спростовуються матеріалами справи і є помилковими.

За таких обставин, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Задовольнивши зустрічний позов та визнавши за Інститутом право оренди спірних нежитлових приміщень господарський суд дійшов висновку, що позивач за цим позовом своєчасно сплачуючи плату за користування майном має передбачене законом право на оренду цього майна на строк і на умовах визначених у договорі позички, який містить всі істотні умови передбачені  законодавством для договору оренди та який в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним. ДСК „ЧМП” та Мінтранс України це право оспорюють, а тому оспорюване право позивача відповідно до ст. 16 ЦК України підлягає захисту.

Проте, з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

З аналізу зазначеної норми закону випливає, що право оренди виникає лише на визначений термін та діє впродовж певного строку і тільки внаслідок укладення договору оренди з дотриманням вимог встановлених вищезгаданим Законом.

Наявні у справі матеріали свідчать про те, що Інститут статусу орендаря спірних нежитлових приміщень не набув, цими приміщеннями користується  на підставі договору позички № ОД-447 від 01.07.2004 року, який як встановлено місцевим господарським судом в установленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним, а тому він не є тією особою, яка має суб’єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано  позов (володіти та користуватися спірним майном).

Разом з тим, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших, встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов’язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов’язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов’язаних осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом (в інтересах якої звернулись з позовом), суб’єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з’ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” орендодавцями щодо державного майна є: Фонд державного майна України та його регіональні відділення щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Статтею 9  названого Закону врегульовано порядок укладення договору оренди, якою встановлено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному  у  статті 5 цього Закону.

Належні докази, які б свідчили про те, що Інститут звертався до Фонду  державного майна України чи його регіонального відділення по Одеській області, або ж до ДСК „ЧМП” з відповідною заявою, проектом договору оренди та  іншими необхідними документами щодо укладення договору оренди спірних нежитлових приміщень у справі відсутні.

Окрім того, частиною 1 ст. 118 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік” передбачено, що у 2007 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах.

Таким чином, правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, а протилежний висновок місцевого господарського суду не  ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам законодавчих актів, які регулюють спірні відносини.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено.

Керуючись  ст.ст.  99, 101-105, 122  ГПК  України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційне подання Чорноморського транспортного прокурора та апеляційну скаргу Державної судноплавної компанії „Чорноморське морське пароплавство”  задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 05.06.2007 року у справі № 17-30/28-06-1540 скасувати і стягнення за ним припинити.

Справу за позовом Чорноморського транспортного прокурора в інтересах держави в особі Міністерства транспорту та зв’язку України  до Державної судноплавної компанії „Чорноморське морське пароплавство” та Вищого закладу освіти „Одеський інститут підприємництва і права” про визнання недійсним договору № ОД-447 від 01.07.2004 року та зобов’язання повернути  нерухоме майно передати до господарського суду Одеської області для розгляду по суті.

У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена  у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий  суддя:                                                Бєляновський В.В.

Судді:                                                                      Мирошниченко М.А.

Шевченко В. В.