суд
----------------------------------------
м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65, '481-620
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "18" липня 2007 р.

Справа № 5/5-Д

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Брагіної Я.В.

судді

за участю представників сторін

від позивача ОСОБА_1, довір. від ІНФОРМАЦІЯ_1

від відповідача ОСОБА_2, довір. №5 від ІНФОРМАЦІЯ_2

Розглянув справу за позовом Приватного підприємця ОСОБА_3 (м.
Торез, Донецької області)

до Спільного підприємства "Щорсівський гранітний кар'єр"
(с. Поліське, Коростенського району, Житомирської області)

про визнання договору зберігання від 28.09.06р. недійсним та стягнення
45000,00грн.

У судовому засіданні 12.07.07. оголошувалась перерва до 18.07.07.
Спір розглядається у більш тривалий термін за погодженням сторін на підставі
ч.4 ст.69 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом до відповідача
про визнання договору зберігання  від
12.10.06. недійсним та стягнення з відповідача 45000грн. сплачених за
зберігання майна.

19.03.07. позивач в засіданні суду надав доповнення до позовної
заяви, в яких виклав  підстави, згідно
яких просить визнати зазначений договір недійсним.

Представник позивача  в
засіданні суду підтримав позовні вимоги, пояснив, що  договір зберігання від 12.10.06. недійсний
відповідно до ст.231 ЦК України, оскільки
при його укледенні позивач діяв під впливом насильства з боку відповідача
та укладений проти волі позивача, а кошти були перераховані внаслідок
психологічного тиску з боку відповідача. Крім того, зазначив, що 21 листопада
2006 року позивач вивіз частину демонтованої дробильної установки, але
електроапаратури повільного тиску
відповідач не повернув позивачеві.

Представник відповідача у засіданні суду проти позову заперечував,
пояснив, що дійсно в 2002 році позивач купив у відповідача дробильну установку,
але не вивіз її, а залишив на зберіганні у відповідача. Перший договір
зберігання дробильної установки був укладений в 2004 році, в якому розмір плати
за зберігання не був погоджений. Тому в 2006 році відповідач правомірно написав
пропозицію  позивачу щодо укладення
нового договору, в якому була зазначена ціна зберігання 5000грн. в місяць.  21 листопада 2006 року позивач вивіз
дробильну установку, яка знаходилася на зберіганні у відповідача. Не
заперечував факту отримання 45000грн. за надані послуги по зберіганню
дробильної установки.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

- Згідно договору купівлі-продажу №3 від 10.06.02. відповідач -
Спільне підприємство "Щорсівський гранітний кар'єр" продав позивачу -
приватному підприємцю ОСОБА_3  дробильну
установку СМД-118Б.

З врахуванням п.2.1 зазначеного договору відповідач повинен був
передати дробильну установку відповідно до специфікації, в якій значиться:
"станина в зборе - 1ед., щека подвижная - 1 ед., шатун в сборе - 1 ед.,
вал эксцентриковый в сборе с маховиком и шкивом - 1 ед., привод в сборе - 1
ед., электродвигатель - 1 ед., пусковая аппаратура  1 ед.".

- На підставі договору
НОМЕР_2 від 10.06.02. та специфікації до нього позивач отримав у
відповідача дробильну установку СМД-118Б, про що свідчить акт прийому-передачі
від 19.06.02.

Як вбачається із накладної НОМЕР_1 від 05.08.03. позивач передав
на зберігання відповідачеві дробильну установку СМД-118Б.

А  26 квітня 2004 року
уклали сторони між собою договір зберігання НОМЕР_2 від 26.04.04. зазначеного майна,  відповідно до
якого  ціну не погодили,
зазначивши в п.3  - форма оплати
договірна.

- 28.09.06. відповідач надіслав листа позивачеві, в якому  просив укласти договір зберігання спірного
майна, зазначивши ціну  за надані послуги
по зберіганню в сумі 5000грн. в місяць або демонтувати та вивести дробильну
установку (а.с.12).

-28.09.06. сторони уклали договір зберігання дробильної установки
СМД-118, згідно п.3.1 якого позивач зобов'язувався оплачувати вартість послуг
по зберіганню в сумі 5000грн. в місяць (а.с.10-11).

-Відповідач надав послуги по зберіганню  дробильної установки на суму 8387,10грн., що
підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт від 21.11.06.

Проте, позивач перерахував відповідачеві  45000,00грн., що підтверджується випискою з
банку від 24.10.06. і не заперечується представниками сторін в засіданні суду.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що
позовні вимоги  в частині стягнення
36612,90грн. (45000грн. - 8387,10грн.) є обгрунтовані, підтверджуються належними
доказами.

Суд не приймає заперечення відповідача щодо нарахованої орендної
плати по договору №3 від 26.04.04, оскільки сторони не погодили орендну плату в
договорі зберігання №3 від 26.04.04., зазначивши, що форма оплати договірна.
Відповідач теж не надав погодження позивачем вартості зберігання дробильної
установки за договором, що укладався між сторонами 26.04.04.

- За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності (ст.936 ЦК України).

- Зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути
річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ч.1 ст.953 ЦК України).

Матеріали справи свідчать, а саме: акт прийому-передачі дробилки
від 21.11.06.,  залізничні квитанції про
приймання вантажу, товарно-транспортна накладною  НОМЕР_4 від 18.12.06.(а.с.20-22,36-37) про
те, що позивач забрав дробильну установку, що знаходилася на зберіганні у
відповідача 21.11.06.

Тому, суд вважає, що відповідач мав підстави на отримання вартості
наданих послуг за договором зберігання №3 від
28.09.06. на суму 8387,10грн. , тобто з дня погодження вартості послуг
по зберіганню дробильної установки до 21.11.06. (повернення  дробильної установки відповідачем позивачу),
оскільки пунктом 3.1 цього договору сторони
узгодили вартість послуг за її збереження і підписали акт прийому -
передачі виконаних робіт від 21.11.06.(а.с.37).

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа
зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте,
згодом відпала.

Отже суд вважає, що відповідач безпідставно отримав  36612,90грн. за надані послуги по
збереженню  дробильної установки від
позивача.

Суд відмовляє в задоволенні позову в частині позову щодо визнання
недійсним договору зберігання дробильної установки СМД-118Б від  28.09.06. враховуючи наступне:

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з
боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

В позовній заяві, в доповненні до позовної заяви (а.с.29-30),
письмовому поясненні по даній справі (а.с. 81-82) і в судових засіданнях
представник позивача зазначав, що при укладенні спірного договору зберігання на
позивача зі сторони відповідача здійснювався психічний тиск, який полягав в
направленні позивачу листа №201 від 28.09.06. з вимогою укласти договір
зберігання та зазначав, що  ціна за
збереження дробильної установки становитиме 5000грн в місяць або демонтувати та
вивести дробильну установку.

Проте, такі обгрунтування позовних вимог  суд вважає надуманими та такі, що не
підтверджуються доказами.

Суд не вважає дії відповідача щодо направлення позивачу листа №201
від 28.09.06. про ціну вартості послуг по збереженню дробильної установки,  про укладення договору, чи про демонтаж та
вивезення проданого майна (дробильної установки) неправомірними.

У випадку незгоди позивача з діями відповідача, позивач мав право
захищати свої права у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом подачі
позову про виконання умов договору
НОМЕР_2  від 26.04.04.

Відповідно до ч.1 ст. 942 ЦК України, зберігач зобов'язаний
вживати всіх заходів, встановлених законом, договором, іншими актами цивільного
законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний
піклуватися про річ,як про свою власну (ч.2 ст.942 ЦК України).

Крім того, згідно ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір
(оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Тому повідомлення про ціну вартості наданих послуг по збереженню,
чи про укладення договору ніяк не можуть вважатися психічним тиском на
позивача.

Для застосування ст. 231 ЦК України обов'язковим є наявність
зв'язку між психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість
вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її
вчинити правочин. Психічний тиск полягає у вчиненні душевних страждань
безпосередньо стороні правочину.

Судом не встановлено наявності дій відповідача чи іншої особи, які
б можна було розцінювати як неправомірний вплив (психічний тиск) на позивача,
що причинили йому душевні страждання.

Таким чином, позивач не довів, що при укладенні спірного договору
на позивача здійснювався психічний тиск відповідачем.

Навпаки, матеріали справи свідчать,  що відповідач діяв правомірно, вимагаючи
оплату вартості послуг, оскільки вимогами чинного законодавства не заборонено
надавати послуги по збереженню майна за плату. Доводи відповідача
підтверджуються і постановою про відмову у порушенні кримінальної справи  відносно службових осіб відповідача  за ст.191 КК України на підставі ст.6 п.2 КПК
України  від 30.01.2007р.

Дробильна установка знаходилася у відповідача до 21.11.06., про
що  не заперечує і позивач.

Згідно ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення
певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену
послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку,
про задоволення позовних вимог в частині стягнення  безпідставно сплачених 36612,90грн. за надані
послуги по  зберіганню дробильної
установки. А в решті позовних вимог відмовляє.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно сумі
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.33,34,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський
суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позов задовільнити частково.

2.Відмовити в позові в частині визнання недійсним договору
зберігання від 28.09.06. дробильної установки СМД-118, укладеного між приватним
підприємцем ОСОБА_3 та Спільним підприємством "Щорсівський гранітний
кар'єр".

3.Стягнути із Спільного підприємства "Щорсівський гранітний
кар'єр", с. Поліське, Коростенського р-ну, Житомирської області, код
01728946,

- на користь приватного підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, ідент.
НОМЕР_3,

- 36612,90грн. - безпідставно
сплачених за надані послуги по зберіганню майна,

-366,13грн. витрати, пов'язані із сплатою державного мита.,

-96,01грн. -витрат, пов'язаних із сплатою за інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після
закінчення  десятиденного строку з дня
підписання мотивованого рішення суду у відповідності до ст.84 ГПК України.

Суддя

Брагіна Я.В.

Дата підписання рішення: 23.07.07.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 -поз., 3- відп.