ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2007 р.
№ 18/23

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.,
Владимиренко С.В.,
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційні скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатська нафтова компанія"
Колективного підприємства "Сніжинка"

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2006 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 2 березня 2007 року
у справі                                       № 18/23

за позовом
КП "Сніжинка" (далі – Підприємство)

До
ТОВ "Карпатська нафтова компанія"(далі –Товариство)

Про
усунення перешкод в користуванні майном згідно договору оренди

за участю представників:

позивача: не з’явились;

відповідача: Госедло Г.І.;

встановив:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області (суддя Гриняк Б.П.) від 19 жовтня 2006 року у справі № 18/23 позов задоволено, зобов’язано Товариство не чинити перешкод Підприємству у користуванні приміщенням по вул. Січових стрільців, 26 в м. Івано-Франківську, у якому розташовано магазин-кафе "Сніжинка" до закінчення терміну дії договору оренди.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 2 березня 2007 року (судді Кордюк Г.Т., Давид Л.Л., Мурська Х.В.) рішення господарського суду Івано-Франковської області від 19 жовтня 2006 року скасовано в частині стягнення з Товариства на користь Підприємства 24 307,61 грн. основного боргу та 243,08 грн. держмита відмовлено; в решті рішення залишено без змін.

Компанія звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, оскільки ними при винесенні оскаржуваних судових актів порушено норми матеріального та процесуального права та просить направити справу на новий розгляд.

Підприємство просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду в частині часткового скасування рішення місцевого господарського суду та залишити без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2006 року.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 7 червня 2007 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що між Міністерством оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Івано-Франківського КЕЧ району та Підприємством укладено  договір № 206/1999/Голов КЕЧ від 22.11.1999 р. на оренду не житлових приміщень загальною площею 113,2 м. кв. в будинку № 9/1 по вул. Січових Стрільців, 26 у м. Івано-Франківську для його цільового використання під кафетерійний  відділ магазину “Сніжинка” терміном на 5 років з 01.05.1999 р.

В подальшому сторонами укладено Зміни № 5а/2004 від 01.11.2004 року до вказаного договору оренди (надалі договір оренди), відповідно до умов якого  орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування не житлове приміщення загальною площею 72,5 м. кв., розміщене за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 26 для користування під магазин “Сніжинка” терміном на  3 роки з 15 листопада 2004 року.

Посилання у Змінах № 5а/2004 від 1 листопада 2004 року на те, що такі вносяться до договору оренди № 214/1998/Голов КЕЧ, як з'ясовано судом апеляційної інстанції і підтверджено листом Івано-Франківської КЕЧ району від 26 лютого 2007 року № 5/133, є фактично механічною опискою, оскільки такі зміни стосуються договору № 206/1999/Голов КЕЧ від 22.11.1999 р., а тому колегія суддів дійшла висновку, що такі зміни фактично були внесені до договору № 206/1999/Голов КЕЧ від 22.11.1999 р., що також підтверджено поданою суду апеляційної інстанції випискою Івано-Франківської КЕЧ району з журналу реєстрації договорів.

06.02.2006 р. Підприємство звернулося до місцевого господарського суду з позовом до Товариства про зобов'язання виконувати умови договору оренди,  оскільки Товариство набуло право власності на військове містечко № 9 розміщене за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 26, (до складу якого входять і спірні орендовані приміщення в будинку № 9/1) на підставі договору купівлі-продажу  № 3073 від 13.12.2004 р. та вирішило розірвати з Підприємством договір оренди і звільнити приміщення, вчиняючи останньому перешкоди у користуванні майном.

Факт набуття відповідачем права власності підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.12.2004 р. за № 5835410, виданим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації про реєстрацію за Товариством права власності на майно, реєстраційний номер 7180963, номер запису 1843 в книзі 16в.

Приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний господарський суд обґрунтовано керувався наступними нормативними актами: Законом України “Про оренду державного та комунального майна”, главою 30 розділу VI Господарського кодексу України, главою 58 “Найм (оренда)” Цивільного кодексу України, Законом України “Про власність”.

Так, відповідно до частини шостої статті 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до частини першої 1 статті 759 ЦК України та частини першої статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендарю) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 284 ГК України встановлено, що істотними умовами договору оренди є, зокрема, строк, на який укладається договір оренди.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов’язки відповідно до договору.

Чинність цього Договору припиняється внаслідок, зокрема, - закінчення строку, на який його було укладено, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.

Зі змісту ч. 3 ст.  284 ГК України в контексті з вимогами ст. 770 ЦК України випливає, що реорганізація орендодавця, в тому числі і перехід права власності на орендоване майно, не є підставою для зміни умов або розірвання чи припинення договору оренди, а тому він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна.

Викладений принцип захисту прав орендаря закріплений сторонами і в п. 10.7 договору оренди.

Виходячи з викладеного, господарські суди обґрунтовано дійшли висновку про те, що договір оренди зберігає свою силу і для нового власника –відповідача у справі.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону та договору.

В силу ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від  виконання зобов’язань не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов'язання  припиняється  виконанням,  проведеним  належним чином.

Стаття 4 Закону України “Про власність” встановлює, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (пункт 1), але, здійснюючи свої права, він зобов’язаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави (абзац перший пункту 5).

Користувачу надається право захисту об’єктів, що передані у користування, на рівні прав, визначених законодавством України щодо захисту прав власності. Користувач може вимагати повернення об’єктів, що передані у користування, з будь-якого чужого незаконного володіння, вимагати усунення перешкод з його використання і відшкодування збитків.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року N 3-рп/2002  зазначено, що власність гарантує не лише права власників, а й зобов’язує, покладає на них певні обов’язки. Саме про це йдеться у статтях 13 і 41 Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Враховуючи, що господарськими судами встановлений факт вчинення протиправних дій відповідачем, направлених на унеможливлення позивачем здійснювати своє право орендаря за договором оренди, термін дії якого не закінчився і який в установленому законом порядку достроково не припинений та не розірваний, суди підставно зобов’язали Товариство не чинити перешкоди Підприємству у користуванні спірним приміщенням.

Разом з тим, висновок суду апеляційної інстанції про відмову Підприємству у стягненні 24 307,61 грн. з Товариства є також обґрунтованим та відповідає нормам процесуального та матеріального права, які регулюють порядок застосування цивільно-майнової відповідальності у сфері господарських правовідносин.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з абзацами 1-4 п. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб’єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов’язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При обрахуванні розміру збитків мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну вартість втраченого, можливість отримання грошових сум або ж інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином.

Апеляційним господарським судом встановлено, що з наданого позивачем Аудиторського звіту не вбачається, що останній мав можливість отримати в зазначений ним період вказаний дохід, що б давало підстави вважати обґрунтованими доводи позивача про достовірний розмір упущеної вигоди, оскільки остання складається з врахуванням витрат на заробітну плату, витрат на сплату податків та обов'язкових платежів, інших матеріальних та прирівняних до них витрат.

Вказаний розрахунок позивачем не надано.

Позивач також не представив жодних доказів на підтвердження втрат нереалізованої продукції в зв'язку із неможливістю здійснення діяльності в орендованих приміщеннях, про які зазначав у своєму доповненні до позовної заяви, обґрунтовуючи розмір заявлених вимог. Водночас, сам факт не реалізації товару   не тотожній поняттю втрати такого товару (знищення, зменшення його споживчих показників тощо), а тому не може бути збитками в розумінні ст. 224 ГК України, як не можуть вважатися збитками витрати, понесені позивачем на придбання спеціальних дозволів (ліцензій) на реалізацію товару.

Щодо стягнення з позивача його контрагентами в судовому порядку вартості одержаної та неоплаченої продукції з врахуванням штрафних санкцій із-за припинення діяльності в магазині-кафе, то позивач не подав жодних доказів, що такі суми санкцій ним були перераховані постачальникам, що не дає підстав вимагати їх відшкодування у даній справі.

Таким чином судом апеляційної інстанції  встановлено, що позивач   не довів ( у розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України) наявність та розмір збитків, в т.ч. упущеної вигоди, завданих відповідачем в зв'язку із порушенням прав позивача як користувача (орендаря за договором) орендованим майном; також не доведено період, протягом якого права позивача порушувалися, і причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача і збитками, а відтак апеляційний господарський суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, дослідив всі обставини справи, пов'язані з нанесенням матеріальних збитків позивачу та обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 2 березня 2007 року у справі № 18/23 залишити без змін, а касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатська нафтова компанія" та колективного підприємства "Сніжинка" –без задоволення.

Головуючий суддя                                                            О. Кот

судді:                                                            С. Владимиренко

С. Шевчук