ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
Тел. 698-166, факс 7-44-62
ПОСТАНОВА

"30" липня 2007 р.
Справа № 17/234а

м. Чернігів
30 »липня 2007 року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому
засіданні за участю:

Секретаря судового засідання:  Колобова І.Є.

Представників позивача: не
з`явилися.

Представника відповідача:
Білоусова  В.Д. -представник, довіреність
№ 41/1-8-55972 від 18.04.07р.

матеріали справи №17/234а

За ПОЗОВОМ: Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

АДРЕСА_1

До ВІДПОВІДАЧА: Головної державної
інспекції на автомобільному транспорті

01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14

Про визнання наказу  нечинним та зобов`язання вчинити певні дії

СУТЬ СПОРУ:

СПД ОСОБА_1 пред'явлено позов до
Головавтотрансінспекції про визнання нечинним наказу НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р.
про відмову Позивачу у видачі ліцензії з надання послуг з перевезення пасажирів
та їх багажу на таксі та зобов`язання Відповідача видати наказ про видачу
вищевказаної ліцензії.

В якості підстави своїх позовних
Позивач посилається на наступне.

При прийнятті рішення про відмову у
видачі ліцензії відповідачем не взято до уваги, що Позивач є фізичною особою -
СПД і знаходиться на спрощеній системі оподаткування, а тому має право не
застосовувати під час розрахунків із споживачами електронні контрольно-касові
апарати.

Відповідач проти позову заперечив,
вважаючи спірний наказ законним та обґрунтованим.

В судове засідання ІНФОРМАЦІЯ_2р.
представники Позивача не з`явилися, надіславши заяви про відкладення розгляду
справи в зв`язку з відрядженням одного представника та хворобою іншого.
Орієнтовний час виписки з медзакладу визначений ІНФОРМАЦІЯ_3р.

Враховуючи, що до заяв не додані
відповідні докази поважності причин неявки, а саме копії наказу про відрядження
та лікарняного листа, термін ІНФОРМАЦІЯ_3р. знаходиться за межами двомісячного
терміну розгляду справи, визначеного ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного
судочинства України, який закінчується ІНФОРМАЦІЯ_4р., представники Позивача
виклали свої позовні вимоги в судовому засіданні ІНФОРМАЦІЯ_5р., суд не
знаходить належних та достатніх підстав для задоволення даних клопотань та відкладення
розгляду справи. Справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані письмові докази, суд

ВСТАНОВИВ :

Згідно свідоцтва про державну
реєстрацію серії НОМЕР_2 СПД ОСОБА_1 зареєстрований Державним реєстратором
Чернігівської райдержадміністрації в якості фізичної особи-підприємця з
ІНФОРМАЦІЯ_6р.

Позивач звернувся до
Територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному
транспорті у Чернігівській області з заявою про видачу ліцензії на провадження
господарської діяльності  з надання  послуг
з  перевезення  пасажирів
та  їх багажу на таксі.

Листом начальника Територіального
управління від ІНФОРМАЦІЯ_7р. за НОМЕР_3 СПД ОСОБА_1 було повідомлено, що
наказом Головавтотрансінспекції НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р. йому відмовлено у
видачі ліцензії, оскільки його транспортний засіб не відповідає п.2.2.1.
Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання послуг з
перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, а саме, відсутній таксометр.

Як вбачається з п.2 наказу
Головавтотрансінспекції НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р. та п.7 додатку НОМЕР_4 до
даного наказу, СПД ОСОБА_1 відмовлено у видачі ліцензії з наступної підстави:
невідповідність заявника згідно з поданими документами ліцензійним умовам,
встановленим для перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

З підстав, зазначених вище, Позивач
звернувся з позовною заявою про визнання нечинним наказу НОМЕР_1 від
ІНФОРМАЦІЯ_1р. про відмову Позивачу у видачі ліцензії з надання послуг з
перевезення пасажирів та їх багажу на таксі та зобов`язання Відповідача видати
наказ про видачу вищевказаної ліцензії.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України, у
справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на   підставі,   у
межах  повноважень  та
у  спосіб,  що передбачені Конституцією та законами
України;

2) з  використанням  повноваження
з метою, з якою  це повноваження
надано;

3) обґрунтовано,  тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з  урахуванням  права
особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.11
вищевказаного Кодексу:

“Суд  вживає
передбачені  законом  заходи,
необхідні  для з'ясування всіх
обставин у справі,  у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати  особам,
які  беруть  участь
у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.”

Відповідно до ч.2 ст.69 зазначеного
Кодексу:

«Докази суду надають особи, які
беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові  докази
або  витребувати додаткові докази
за клопотанням осіб,  які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.»

Згідно ч.ч.4,5 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України:

«Суб'єкт владних повноважень
повинен подати суду всі наявні у
нього  документи  та матеріали,
які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього
обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної
ініціативи.»

Згідно преамбули Закону України
«Про ліцензування певних видів господарської діяльності»від 1 червня 2000 року
N1775-III (далі Закон №1775, цей Закон
визначає види господарської
діяльності,   що підлягають   ліцензуванню,  порядок
їх  ліцензування,  встановлює

державний  контроль
у   сфері   ліцензування,   відповідальність суб'єктів  господарювання  та
органів  ліцензування  за порушення законодавства у сфері
ліцензування.

Відповідно до ст.1 Закону
№1775:

«Ліцензія - документ державного
зразка,  який засвідчує  право ліцензіата  на
провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності  протягом
визначеного  строку   за
умови   виконання ліцензійних
умов.

Ліцензійні умови -установлений з
урахуванням вимог законів вичерпний
перелік  організаційних,   кваліфікаційних   та
інших спеціальних  вимог,  обов'язкових
для  виконання  при провадженні видів господарської
діяльності, що підлягають ліцензуванню.»

Згідно ч.ч.1-6 ст.8 Закону №1775:

«Ліцензійні умови є
нормативно-правовим актом, положення якого встановлюють кваліфікаційні,
організаційні, технологічні та інші вимоги для провадження певного виду
господарської діяльності.

Суб'єкт господарювання   зобов'язаний
провадити  певний  вид господарської діяльності,  що підлягає ліцензуванню, відповідно до
встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов.

У ліцензійні  умови щодо видів господарської
діяльності,  для провадження  яких
необхідні   спеціальні   знання,
включаються кваліфікаційні
вимоги  до  працівників суб'єктів господарювання -
юридичних  осіб  та
(або)   до   фізичних
осіб   -   суб'єктів підприємницької діяльності.

У разі   якщо
для  провадження  певних  видів
господарської діяльності,  що
підлягають ліцензуванню, необхідні особливі вимоги щодо  будівель,
приміщень,  обладнання,  інших технічних засобів, такі вимоги
включаються до ліцензійних умов.

Ліцензійні умови  та
порядок  контролю  за  їх   додержанням затверджуються спільним наказом
спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування та органу ліцензування.

Ліцензійні  умови провадження видів господарської
діяльності, зазначених  у пункті 72
статті 9 цього Закону, та порядок контролю за
їх  додержанням  затверджуються  Кабінетом
Міністрів України.»

Відповідно до п.33 ст.9 Закону
№1775:

«Відповідно до цього Закону
ліцензуванню підлягають такі  види
господарської діяльності:

33)   надання
послуг  з  перевезення
пасажирів  і  вантажів автомобільним  транспортом
відповідно  до видів робіт,
визначених Законом України "Про автомобільний транспорт".»

Згідно ч.ч.1-5 ст.10 Закону №1775:

«Суб'єкт господарювання,  який має намір провадити певний  вид господарської  діяльності,
що  ліцензується,  особисто
або через уповноважений ним
орган  чи  особу
звертається  до  відповідного органу  ліцензування
із  заявою  встановленого
зразка про видачу ліцензії.

У заяві про видачу ліцензії повинні
міститися такі дані:

1) відомості про суб'єкта
господарювання - заявника:

·          найменування,
місцезнаходження,     банківські     реквізити, ідентифікаційний код - для
юридичної особи;

·          прізвище,
ім'я,  по
батькові,  паспортні дані
(серія,  номер паспорта,  ким і коли виданий, місце проживання), ідентифікаційний
номер  фізичної  особи
-  платника податків та інших
обов'язкових платежів - для фізичної особи;

2)
вид господарської діяльності, вказаний згідно з статтею 9 цього Закону
(повністю або частково), на провадження якого заявник має намір одержати
ліцензію.

У разі  наявності
у  заявника  філій,
інших   відокремлених підрозділів,
які провадитимуть господарську діяльність на підставі отриманої ліцензії, у
заяві зазначається їх місцезнаходження.

До заяви про видачу ліцензії
додається  копія  свідоцтва
про державну  реєстрацію суб'єкта
підприємницької діяльності або копія довідки про внесення до Єдиного державного
реєстру підприємств  та організацій  України,
засвідчена  нотаріально  або органом,
який видав оригінал документа.

Для окремих видів  господарської
діяльності,  що  підлягають ліцензуванню,   до
заяви  про  видачу
ліцензії  також  додаються документи,  вичерпний
перелік   яких   встановлюється   Кабінетом Міністрів  України
за поданням спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування.»

Відповідно до ст.11 Закону №1775:

«Орган ліцензування приймає рішення
про  видачу  ліцензії
або про відмову у її видачі у строк не пізніше ніж десять робочих днів з
дати надходження заяви про видачу
ліцензії  та  документів,
що додаються до заяви, якщо спеціальним законом, що регулює відносини у
певних сферах господарської діяльності,
не  передбачений  інший строк видачі ліцензії на окремі види
діяльності.

Повідомлення про  прийняття
рішення  про видачу ліцензії або
про відмову у видачі ліцензії надсилається (видається)  заявникові в
письмовій  формі  протягом
трьох робочих днів з дати прийняття відповідного рішення.  У рішенні про
відмову  у  видачі
ліцензії зазначаються підстави такої відмови.

Підставами для   прийняття
рішення  про  відмову
у  видачі ліцензії є:

·          недостовірність
даних у документах,  поданих  заявником,
для отримання ліцензії;

·          невідповідність
заявника згідно з поданими документами ліцензійним умовам, встановленим
для   виду господарської діяльності,
зазначеного в заяві про видачу ліцензії.

У разі  відмови
у  видачі  ліцензії
на  підставі  виявлення недостовірних даних у
документах,  поданих  заявником
про  видачу ліцензії,   суб'єкт
господарювання   може   подати
до   органу ліцензування нову
заяву про видачу ліцензії не  раніше  ніж
через три місяці з дати прийняття рішення про відмову у видачі ліцензії.

У разі  відмови у видачі ліцензії на підставі
невідповідності заявника ліцензійним умовам,
встановленим для виду
господарської діяльності,
вказаного  в  заяві
про  видачу  ліцензії,
суб'єкт господарювання може подати до органу ліцензування нову  заяву
про видачу  ліцензії  після
усунення  причин,  що стали підставою для відмови у видачі
ліцензії.

Рішення про відмову у видачі ліцензії
може бути  оскаржено  у судовому порядку.»

Згідно преамбули, засади
організації та діяльності автомобільного транспорту в Україні визначені Законом
України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року N2344-III (далі
Закон №2344).

Відповідно до ст.1 Закону №2344:

«Таксі -легковий автомобіль,
обладнаний розпізнавальним ліхтарем
оранжевого  кольору,   який встановлюється на даху автомобіля,
діючим таксометром, сигнальним ліхтарем із зеленим та червоним світлом,  розташованим у верхньому правому кутку
лобового скла,  і який має нанесені
композиції з квадратів,  розташованих у
шаховому порядку  на  дверцятах
автомобіля  з  лівого
та правого боків,  призначений для
надання послуг з перевезення пасажирів
та їхнього багажу в індивідуальному порядку.»

Таксометр -прилад,  призначений для  інформування
пасажирів про вартість  поїздки та   реєстрації параметрів роботи
автомобіля-таксі, визначених законодавством.»

Згідно абз.5 ч.5 ст.40 Закону
№2344:

Водій таксі зобов'язаний:

·          називати
пасажирам розмір оплати проїзду, показники таксометра на початку і в кінці
поїздки  та  роз'яснювати
порядок користування таксі.»

Відповідно абз.5,6 ч.6 ст.40 Закону
№2344:

«Водію таксі забороняється:

·          здійснювати
перевезення пасажирів, якщо в таксі відсутній або не працює таксометр;

·          називати
розмір оплати за поїздку, який не відповідає показникам таксометра.»

Згідно ч.5 ст.6 Закону №2344:

«У складі центрального органу
виконавчої влади з питань автомобільного транспорту функціонують:

·          урядовий
орган державного  управління  з
питань  регулювання діяльності
автомобільного транспорту;

·          урядовий
орган державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті.»

Відповідно до абзацу 5 ч.7 ст.6
Закону №2344,

«Урядовий орган державного
управління з питань контролю на автомобільному транспорті здійснює  видачу відповідно   до
законодавства   ліцензій   на
право провадження
господарської  діяльності щодо
надання послуг з перевезення пасажирів
і  вантажів  автомобільним
транспортом та контроль ліцензійних умов.»

Згідно п.п.1.1.-1.7. Ліцензійних
умов провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення
пасажирів та їх багажу на таксі, затверджених Наказом Державного комітету
України з питань регуляторної політики та підприємництва і Міністерства
транспорту України від 18.12.2003р. N136/985, зареєстрованих в Міністерстві
юстиції України 30 грудня 2003р. за N1259/8580.

1.1. Ліцензійні умови провадження
господарської діяльності  з надання  послуг
з  перевезення  пасажирів
та  їх багажу на таксі (надалі
-  Ліцензійні  умови)
розроблені  відповідно  до
Законів України "Про
ліцензування  певних видів
господарської діяльності" ( 1775-14 ),
"Про транспорт" ( 232/94-ВР ),
"Про  дорожній  рух" ( 3353-12  ),
"Про автомобільний транспорт" (2344-14 ),  а також постанови Кабінету  Міністрів
України  від  02.10.2003
N1548 ( 1548-2003-п)
"Про   внесення   змін
до  переліку  органів ліцензування та переліку
документів,  які додаються до  заяви
про видачу ліцензії для окремого виду господарської діяльності".

1.2. Ліцензійні умови  визначають
кваліфікаційні,  технічні,
організаційні   та   інші
вимоги  до  провадження
господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів
та  їх
багажу на таксі.

1.3. Ліцензійні   умови
є   обов'язковими   для
виконання суб'єктами господарювання, незалежно від їх
організаційно-правової форми  та  форми
власності,  які  надають
послуги  з перевезення пасажирів
та їх багажу на таксі і отримали
ліцензію  на  цей
вид господарської діяльності.

1.4. У   цих
Ліцензійних   умовах   терміни
та  визначення вживаються у такому
значенні:

Таксі -    спеціальний    легковий
автомобіль,   обладнаний
таксометром і призначений для перевезення пасажирів та їх багажу в
індивідуальному порядку;

1.5. Ліцензування  господарської
діяльності,  пов'язаної з
наданням  послуг  з
перевезення  пасажирів та їх
багажу на таксі, здійснює  Головна
державна інспекція на автомобільному транспорті (Головавтотрансінспекція).

Функції  з
підготовки  документів  для
видачі та анулювання ліцензій
і  ліцензійних  карток
до  них  з
надання   послуг   з перевезення  пасажирів
та  їх  багажу
на  таксі та подання їх на розгляд
Головавтотрансінспекції  здійснюють  територіальні
органи Головної державної інспекції на автомобільному транспорті.

1.6. Ліцензія видається на
господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу
на таксі.

У межах цього виду діяльності
здійснюються такі види робіт:

·          надання
послуг з внутрішніх перевезень пасажирів та їх багажу на таксі;

·          надання
послуг  з
міжнародних  перевезень  пасажирів
та  їх багажу на таксі.

1.7. Ліцензія  на
провадження  господарської  діяльності
з надання послуг з перевезення пасажирів та їх  багажу
на  таксі  є документом,
що  дає  право
суб'єкту господарювання на здійснення зазначеного виду діяльності або
окремих видів послуг, визначених у пункті 1.6 цих Ліцензійних умов.»

Як вбачається з ч.3 п.п.2.2.1.
даних Ліцензійних умов, на автомобілях таксі
повинно  бути  встановлено
розпізнавальний   ліхтар
оранжевого кольору (на даху таксі з нанесеною на ньому композицією з чорних
квадратів, що розташовані у шаховому порядку) і таксометр (у місці, яке
забезпечує одержання пасажиром повної інформації про показники таксометра).

Відповідно до п.п.2.2.2. даних
Ліцензійних умов:

«До
внутрішніх  та міжнародних
перевезень пасажирів та їх  багажу  в
індивідуальному   порядку   допускаються   легкові автомобілі,   обладнані
таксометром  та  пристосовані
до  таких перевезень.

Згідно п.1 Положення про Головну
державну інспекцію на автомобільному транспорті, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 08.09.04р. №1190, Головавтотрансінспекція є
урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінтрансзв'язку і йому
підпорядковується,

Відповідно до п.п.4 п.4 даного
Положення:

«Головавтотрансінспекція  відповідно
до  покладених на неї завдань:

4) видає  відповідно
до  законодавства  ліцензії
на   право провадження   господарської   діяльності
щодо  надання  послуг
з  перевезень  пасажирів
і   вантажів   автомобільним   транспортом загального   користування   (крім
надання  послуг  з
перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) і господарської  діяльності
щодо надання  послуг  з
перевезення пасажирів та їх багажу на таксі та ліцензійні  картки;
здійснює  контроль за додержанням
ліцензійних умов.»

Згідно п.1 Положення про
територіальні органи Головної державної інспекції на автомобільному транспорті,
затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України
14.12.2005  N 888, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 28 грудня 2005р. за N1573/11853:

«Територіальні органи Головної  державної
інспекції  на автомобільному
транспорті  (далі - територіальні  управління) в областях, Автономній Республіці
Крим, містах Києві та Севастополі є територіальними структурними  підрозділами Головавтотрансінспекції  без
права юридичної особи, утворюються відповідно до Положення про
Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2004 року N1190, мають
печатку зі своїм найменуванням  і  зображенням
малого Державного Герба України.»

Відповідно до п.п.4,10 п.5 даного
Положення:

«Територіальні управління
відповідно до покладених  на  них завдань у відповідному регіоні:

4) здійснюють  функції з підготовки документів для видачі та
анулювання ліцензій і ліцензійних карток до них та подають  їх  на
розгляд Головавтотрансінспекції;

10) ведуть у відповідному
регіоні    облік    виданих Головавтотрансінспекцією ліцензій.»

З вищенаведених норм вбачається, що
дійсно Законом України «Про автомобільний транспорт»
та Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з надання послуг з
перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, як обов`язкова умова надання
ліцензії на даний вид господарської діяльності, передбачена наявність
таксометра на таксі.

Разом з тим, на даний час є діючим
Указ Президента України від 03.07.1998р. №727/98 “Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” (далі
Указ), прийнятий відповідно до п.4 Перехідних положень Конституції України, які
передбачають наступне:

“Президент України протягом трьох
років після набуття чинності Конституцією України має право видавати схвалені
Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази
з економічних питань, не врегульованих законами, з одночасним поданням
відповідного законопроекту до Верховної Ради України в порядку, встановленому
статтею 93 цієї Конституції.

Такий указ Президента України
вступає в дію, якщо протягом тридцяти календарних днів з дня подання
законопроекту (за винятком днів міжсесійного періоду) Верховна Рада України
не  прийме  закон або не відхилить поданий законопроект
більшістю від її конституційного складу, і діє до набрання чинності  законом, прийнятим Верховною Радою України з
цих питань.”

Таким чином, даний Указ фактично
має силу Закону.

Згідно п.1 Указу:

«Спрощена система оподаткування,
обліку та звітності
запроваджується  для  таких суб'єктів малого підприємництва:
фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення  юридичної
особи  і  у
трудових  відносинах з якими,
включаючи членів  їх  сімей,
протягом  року  перебуває
не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації  продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.»

Відповідно до п.2 Указу:

Суб'єкти малого підприємництва -
фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за
єдиним  податком шляхом отримання
свідоцтва про сплату єдиного податку.

Згідно ч.3 п.6 Указу:

«Суб'єкти підприємницької
діяльності -фізичні  особи -платники
єдиного податку мають право не застосовувати електронні контрольно-касові
апарати для проведення розрахунків із споживачами.»

Крім того, згідно преамбули Закону
України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг” від 06.07.95р. №265/95-ВР (далі Закон №265),
цей Закон визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових
операцій у сфері торгівлі,
громадського  харчування та
послуг.

Відповідно до ст.2 Закону №265:

«Реєстратор розрахункових  операцій -пристрій або програмно-технічний
комплекс, в якому   реалізовані   фіскальні функції  і  який
призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні
послуг),  операцій з  купівлі-продажу іноземної  валюти
та/або  реєстрації кількості  проданих товарів (наданих послуг). До реєстраторів
розрахункових операцій відносяться: електронний контрольно-касовий апарат,
електронний контрольно-касовий
реєстратор, комп'ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з
продажу товарів (послуг) тощо.»

«Електронний таксометр -реєстратор
розрахункових операцій, який додатково
забезпечує попереднє
програмування  тарифів  за проїзд та облік вартості наданих послуг з
перевезень пасажирів.»

Відповідно до п.6 ст.9 Закону №265:

«Реєстратори розрахункових операцій
та розрахункові книжки не застосовуються:

6) при продажу товарів (наданні
послуг) суб'єктами підприємницької діяльності -фізичними  особами,
оподаткування доходів яких здійснюється відповідно  до
законодавства  з  питань оподаткування суб'єктів малого
підприємництва (в тому числі шляхом отримання  свідоцтва про сплату єдиного  податку),
якщо   такі суб'єкти  не
здійснюють  продаж підакцизних товарів
(крім пива на розлив),  за умови ведення
такими особами книг  обліку  доходів і витрат  у
порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного
органу, уповноваженого  провадити  державну регуляторну  політику.»

Відповідно до преамбули Закону
№265, цей Закон  визначає  правові засади застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського  харчування та
послуг.

Згідно ст.1 Закону №265:

«Реєстратори розрахункових операцій
застосовуються фізичними особами -суб'єктами підприємницької  діяльності або юридичними    особами
(їх    філіями,    відділеннями,   іншими відокремленими  підрозділами)
(далі -суб'єкти  підприємницької
діяльності),  які  здійснюють
операції з розрахунків у готівковій та/або в безготівковій формі (із
застосуванням платіжних карток, платіжних
чеків,  жетонів  тощо) при
продажу  товарів (наданні
послуг)  у  сфері
торгівлі,  громадського харчування
та послуг, а також уповноваженими банками та суб'єктами підприємницької
діяльності, які  виконують операції  купівлі-продажу  іноземної валюти.

Встановлення норм щодо застосування
або незастосування реєстраторів розрахункових операцій в інших законах не
допускається.»

Як вбачається з наданої Позивачем
копії свідоцтва про сплату єдиного податку серії НОМЕР_5 від ІНФОРМАЦІЯ_8р.,
СПД ОСОБА_1 є платником єдиного податку по виду діяльності таксі.

З зазначених у ст.1 Закону України
«Про
автомобільний транспорт» та ст.2 Закону України “Про
застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг” термінів «таксометр»та «електронний таксометр»вбачається,
що мова йде про один й той самий прилад, який забезпечує реєстрацію роботи з
надання  послуг з перевезень пасажирів,
та є  реєстратором розрахункових
операцій.

Норми Закону України «Про
автомобільний транспорт» та Ліцензійних умов провадження
господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу
на таксі, які визначають обов`язковою умовою надання ліцензії на даний вид
господарської діяльності наявність таксометра на таксі, фактично вимагають від
особи, яка отримує ліцензію на даний вид господарської діяльності, обов`язкового
встановлення реєстратора розрахункових операцій, а саме таксометра, що
суперечить ч.2 ст.1 Закону №265, згідно якої встановлення норм щодо
застосування або незастосування реєстраторів розрахункових операцій в інших
законах не допускається.

З урахуванням викладених обставин,
норм частини 2 ст.1 Закону №265, та враховуючи, що спірні правовідносини
пов`язані з вирішенням питання, чи зобов`язана особа, яка отримує ліцензію на
провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів
та їх багажу на таксі, застосовувати на таксі таксометр, який є реєстратором
розрахункових операцій, суд доходить висновку, що спеціальними нормативними
актами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, є саме Закон
України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,
громадського харчування та послуг” та Указ Президента України “Про спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва”, а
не Закон України «Про автомобільний транспорт» та
Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг з
перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, на які посилається
Відповідач.

Згідно вищевказаним норм Закону
№265 та Указу СПД ОСОБА_1, як платник єдиного податку, звільняється від
застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Посилання Відповідача, що
встановлення таксометра не є його застосуванням, суд не приймає, оскільки
встановлення таксометра без його застосування позбавлене будь-якого смислу.

Крім того, отримання інформації з
таксометра про час, довжину маршруту та вартість проїзду вже саме по собі є
безпосереднім застосуванням таксометра.

До того ж, ні з п.2 наказу
Головавтотрансінспекції НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р., ні з п.7 додатку НОМЕР_4 до
даного наказу, не вбачається, яка саме невідповідність СПД ОСОБА_1 згідно з
поданими документами ліцензійним умовам, встановленим для перевезення пасажирів
автомобільним транспортом, стала підставою відмови у видачі ліцензії на
провадження господарської діяльності  з
надання  послуг  з
перевезення  пасажирів  та  їх
багажу на таксі.

Як зазначив в судовому засіданні
представник Відповідача, про дану підставу, а саме відсутність таксометру,
зазначено у доповідній записці спеціаліста відділу ліцензування Територіального
управління ОСОБА_2 та в листі начальника Територіального управління від
ІНФОРМАЦІЯ_7р. за НОМЕР_3, яким СПД ОСОБА_1 було повідомлено, що наказом
Головавтотрансінспекції НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р. йому відмовлено у видачі
ліцензії.

Разом з тим, дані документи не є
додатками до спірного наказу.

Тобто, спірний наказ
Головавтотрансінспекції не містить конкретної підстави відмови у видачі
ліцензії СПД ОСОБА_1

Згідно ч.ч.1,2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства України:

«1. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення,  крім випадків, встановлених статтею 72 цього
Кодексу.

2. В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень
обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.»

На підставі викладеного, суд
доходить висновку, що наказ Головавтотрансінспекції НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р.,
яким відмовлено СПД ОСОБА_1 у видачі ліцензії на провадження господарської
діяльності  з надання  послуг
з  перевезення  пасажирів
та  їх багажу на таксі є
незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає визнанню нечинним в цій частині.

Доказів наявності інших підстав для
відмови Позивачу у видачі ліцензії Відповідачем не надано.

З урахуванням викладеного, суд
доходить висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Відповідача видати
наказ про видачу вищевказаної ліцензії Позивачу є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.94  Кодексу адміністративного судочинства
України:

“Якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони,  яка не є суб'єктом
владних повноважень,  суд присуджує  всі
здійснені  нею документально
підтверджені  судові  витрати
з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету,  якщо іншою
стороною був  орган  місцевого
самоврядування,  його  посадова чи службова особа).”

З урахуванням викладеного, суд
вважає, що Позивачу мають бути відшкодовані понесені судові витрати по сплаті
державного мита та витрат в сумі 3,40 грн.

Керуючись ст.ст.71, 94, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О
В И В :

1.
Позов задовольнити повністю.

2. Визнати нечинним наказ Головної
державної інспекції на автомобільному транспорті НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1р. в
частині відмови у видачі ліцензії на провадження господарської діяльності  з надання
послуг  з  перевезення
пасажирів  та  їх багажу на таксі Суб'єкту підприємницької
діяльності -фізичній особі ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ід. код НОМЕР_6).

3. Зобов`язати Головну державну
інспекцію на автомобільному транспорті (01135, м. Київ, пр.Перемоги, 14) видати
наказ про видачу ліцензії на провадження господарської діяльності  з надання
послуг  з  перевезення
пасажирів  та  їх багажу на таксі Суб'єкту підприємницької
діяльності -фізичній особі ОСОБА_1 (1АДРЕСА_1, ід. код НОМЕР_6).

4. Відшкодувати з Державного
бюджету (р/р0002 УДК в Чернігівській області, МФО 853592, код
22825965) на користь Суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи
ОСОБА_1 (1АДРЕСА_1, ід. код НОМЕР_6) понесені судові витрати в розмірі 3 грн.
40 коп.

Виконавчий лист видати після
набрання постановою законної сили в разі надходження заяви особи, на користь
якої ухвалено судове рішення.

5. Дана Постанова може бути оскаржена
до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про
апеляційне оскарження рішення  суду  першої
інстанції спочатку  подається  заява.
Обґрунтування  мотивів  оскарження
і вимоги до суду апеляційної інстанції
викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява про апеляційне
оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної
інстанції  через суд  першої
інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,
яка  її подає, до суду апеляційної
інстанції. Заява  про  апеляційне
оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення,  а в
разі   складення   постанови
у  повному  обсязі
відповідно  до статті 160 цього
Кодексу -  з  дня
складення  в  повному
обсязі. Апеляційна  скарга  на
постанову  суду першої інстанції
подається протягом  двадцяти  днів
після  подання  заяви
про   апеляційне оскарження.
Апеляційна   скарга  може
бути  подана  без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про
апеляційне оскарження.

6. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження,  встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву
про  апеляційне  оскарження,
але апеляційна  скарга  не
була  подана  у
строк,  встановлений  цим Кодексом,
постанова або  ухвала  суду
першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього
строку. У  разі  подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його  не  скасовано,
набирає  законної  сили
після   закінчення апеляційного
розгляду справи.

7. Дана Постанова після набрання
законної сили,  є обов'язковою для
осіб,  які беруть  участь
у  справі,  для
їхніх правонаступників,  а також
для всіх органів,  підприємств, установ
та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України. Обставини,
які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили,
в  одній  адміністративній   справі не можуть оспорюватися в іншій
судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя
І.В. Кушнір