ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2007 р.                                                 Справа №  14/442/06

м. Миколаїв

За позовом   Відкритого акціонерного товариства по виробництву продтоварів «Нектар»,                       м. Миколаїв, вул. Маршала Василевського,42 ( поштова адреса, м. Миколаїв, вул. Адміральська,29/19

До відповідача  Товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівна»,м. Миколаїв, поштова адреса, м. Миколаїв, вул. Московська, 69

Суддя  Цвєткова П.В.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача :  Дуднікова Н.Г. ліквідатор,

Від відповідача:  Кириличенко О.А., дов. від 28.02.2007 р.

В засіданні приймає участь:

Суть спору:  визнання недійсним договору купівлі-продажу № 4 від 12.11.2002 р.

Відповідач позов не визнає, посилаючись на його безпідставність з оглядом на таке:

Статутом ВАТ ВПТ «Нектар»передбачено виконавчий орган-правління товариства, головою правління відповідно до п. 4.6 Статуту є Генеральний директор товариства, до компетенції якого віднесено здійснення будь-яких дій від імені товариства без довіреності, в тому числі і укладання угод з розпорядженням майном товариства.

Умови договору в частині оплати грошових зобов’язань за векселем відповідає чинному законодавству і жодним чином не суперечить вимогам ст. 224 ЦК УРСР. Крім того, оскільки позивач не використав своє право на пред’явлення векселя до оплати, ТОВ «Петрівна»погодилося здійснити грошові платежі готівкою і оплатили вартість придбаної нерухомості.

Крім того, господарським судом в 2005 р. розглядався спір між сторонами про визнання права власності на майно за договором купівлі-продажу № 4 від 12.11.2002 р.

Позовні вимоги ТОВ «Петрівна»задоволені. Договір, що оскаржується, було укладено сторонами у листопаді 2002 р. На день подачі позову минув строк позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив таке:

12 листопада 2002 р. між сторонами ВАТ ВПТ «Нектар»та ТОВ «Петрівна»було укладено договір № 4 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме магазину «Гарячий хліб»загальною площею 61,6 кв.м., що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул.Скороходова.ю192 за ціною 35690 грн. 40 коп. нерухомого майна у вигляді незавершеної будівлі «Побутові приміщення», що знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул.Василевського,49 за ціною 57750 грн., асфальтобетонне покриття площею 642,8 кв.м. і кам’яний паркан довжиною 10м.

Позивач вважає, що даний договір не відповідає вимогам закону та має бути визнаний недійсним, а майно одержане відповідачем за договором повинно бути повернуто з таких підстав:

1)          Договір купівлі-продажу підписаний особою, яка відповідно до Статуту не  наділена повноваженнями щодо укладання договорів та відчуження майна.

2)          Договір купівлі-продажу не зареєстрований у встановленому законом порядку.

3)          Договір купівлі-продажу не відповідає вимогам ст.. 224 ЦК УРСР в частині сплати покупцем за майно векселем.

Акт прийому-передачі простого векселя не є належним доказом виконання відповідачем обов’язку щодо сплати майна за договором купівлі-продажу, оскільки Статутом не передбачена посада в.о. генерального директора, а акт підписано в.о. ген директора Котенко В.Г.

Господарський суд не може погодитись з доводами позивача про недійсність договору купівлі-продажу № 4 від 12 листопада 2002 р. і не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивача.

Договір купівлі-продажу № 4 від 12 листопада 2002 р. підписано директором ВАТ ВПТ « Нектар»Пшеничним І.М. Відповідно до п.4.10 Статуту ВАТ ВПТ «Нектар»до компетенції  директора належить здійснення різного роду угод в тому числі з розпорядженням майна Товариства. Таким чином, є безпідставним посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу підписано  особою, яка не наділена повноваженнями щодо укладання договорів на відчуження майна.

Договір купівлі-продажу № 4 від 12 листопада 2002 р. сторонами укладено, коли діяв Цивільний Кодекс УРСР, ст. 227 ЦК України, якого передбачена нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку і реєстрацію його в відповідному виконавчому комітеті місцевої Ради.

Сторонами укладено договір купівлі-продажу не житлового будинку, а нерухомого майна. Крім того, слід зазначити, що стаття 227 ЦК УРСР не пов’язувала з реєстрацією момент виникнення права власності на будинок і не впливала на дійсність договору. Реєстрація необхідна для обліку будинків і виявлення їх фактичних власників. В зв’язку з зазначеним господарський суд не погоджується з заявою позивача про недійсність договору, оскільки він не зареєстрований в установленому законом порядку. В Роз»ясенні Президії ВГСУ «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсним»від 12.03.1999 р. № 02-5/ІІІ зазначено, що сам по собі факт недотримання правил державної реєстрації об»акта нерухомості не є підставою для визнання недійсним договору.

Не заслуговує на увагу також посилання позивача на те, що договір не відповідає вимогам ст.224 ЦК України, яка передбачає грошову форму розрахунків при укладанні договорів купівлі-продажу.

Відповідно до Закону України від 6 липня 1999 р. № 826-XІV Україна приєдналась до Женевської Конвенції 1930 р., якою введено Уніфікований Закон про перевідні векселі і прості векселі. Атому розрахунки за товарно-матеріальні цінності векселем не протирічать діючому законодавству, яке діяло на момент укладання договору.

Крім того, рішеннями господарського суду від 30 березня 2005 р. і 26 травня 2005 р. по справах № 14/140 і 14/48 визнано право власності ТОВ «Петрівна»на магазин «Гарячий хліб»за адресою м. Миколаїв, вул.Скороходова,192 і на недобудовану будівлю побутових приміщень площею 716,9 кв. м. за адресою Маршала Василевського,49.

В відзиві на позов відповідач зазначив, що позивач не використав свого права на пред’явлення до оплати векселя, а тому ТОВ «Петрівна»погодилось здійснити оплату за майно грошовими коштами. Відповідачем подано копії касових ордерів на суму 87 673 грн. 08 коп., в яких зазначено підставу платежу договір № 4 від 12.12.2002 р. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що відповідачем фактично оплачено 96683 грн.

Заслуговує на увагу заява відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності на подачу позову.

Відповідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Правила Цивільного кодексу України про позовну давності застосовується до позовів строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не вплив до набрання чинності цим кодексом ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 р. Згідно зі ст.. 71 ЦК України УРСР, який діяв до набрання чинності ЦК України, строк позовної давності, встановлений 3 роки. На момент набрання чинності ЦК України цей строк не сплив. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності 3 роки. Пункти 3,4 ст. 258 ЦК України до правовідносин сторін не застосовується. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Керуючись ст.ст.46, 49, 82, 85  ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя                                                        П.В.Цвєткова