ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.07 р.                                                                                 Справа № 9/512пд

м. Донецьк, вул. Артема, 157 к. 223

Суддя господарського суду Донецької області Гончаров С.А.

при секретарі судового засідання Возневій Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовною заявою Макіївської об’єднаної державної податкової інспекції, м. Макіївка

до відповідача 1: Приватного підприємства “Онікс” м. Макіївка

до відповідача 2: Приватного підприємства “Нісена” м. Донецьк

про визнання недійсною угоди купівлі-продажу від 20.09.2000 року на суму 8600 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Центрально-міська міжрайонна державна податкова інспекція в м. Макіївці, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємства “Онікс” та Приватного підприємства “Нісена” про визнання недійсною угоди купівлі-продажу від 20.09.2000 року на суму 8600 грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 03.12.2002 року припинено провадження у справі № 9/512пд за позовом  Центрально-міської міжрайонної державної податкової інспекції в м. Макіївці про визнання недійсною угоди від 20.09.2000 року, укладеної між Приватним підприємством “Онікс” м. Макіївка та Приватним підприємством “Нісена” м. Донецьк про визнання недійсною угоди купівлі-продажу від 20.09.2000 року на суму 8600 грн.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 05.03.2003р. ухвалу від 03.12.2002 року скасовано, справу передано на розгляд господарського суду Донецької області.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 18.03.2003 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи.

Відповідно до уточнень до позовної заяви від 22.05.2003 року позивач просить визнати недійсною угоду постачання електроінструменту та будівельних матеріалів від 20.09.2000 року між ПП „Онікс” та ПП „Несена” на загальну суму 8600 грн., стягнути на користь відповідача-1 з відповідача-2 вартість отриманого по угоді, а саме, 8600 грн., стягнути на користь держави з відповідача-1 вартість отриманого по угоді, а саме, 8600 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.09.2000 року між відповідачами було укладено угоду по постачанню електроінструменту та будівельних матеріалів на загальну суму 8600 грн., виконання якої  підтверджується товарними накладними від 20.09.2000 року на суму 2391,20 грн. та 6208,80 грн. та перерахуванням грошових коштів у сумі 8600 грн. згідно платіжного доручення № 180 від 19.09.2000 року. Зазначену угоду позивач вважає такою, що не відповідає вимогам законодавства та суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки протиправний намір при укладанні угоди мав відповідач-2, який діяв з метою, спрямованою на приховування коштів, отриманих по угоді, від оподаткування. Зазначене, на думку позивача, підтверджується тим, що рішенням суду в Ленінському районі м. Донецька від 26.02.2002 року статутні документи відповідача-2 визнані недійсними на підставі того, що підприємство було зареєстровано невідомою особою без згоди засновника Мерсуци В.С., порушенням кримінальної справи по ст.. 205 КК України відносно відповідача-2, а також тим, що відповідач-2 при укладанні угоди користувався печатками без відповідного дозволу.

Відповідач–1 у відзиві на позовну заяву, наданому суду 11.06.2003 року, проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявність у жодної зі сторін при укладанні спірної угоди мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, а також умислу на здійснення такої угоди з такою метою. Відповідач-1 стверджує, що обов’язок по формуванню валового доходу з податку на додану вартість та податкових зобов’язань з ПДВ покладені безпосередньо на продавця товару, яким у даному випадку був відповідач-2. Податковим органом, як зазначено відповідачем-1, не надано суду доказів, які б свідчили про порушення податкового обліку відповідача-2 як продавця за спірним договором.

Також, відповідач-1 зазначив, що установчі документи були визнані недійсними вже після укладення сторонами угоди, та, таким чином, на момент укладення угоди сторони мали цивільну правоздатність, державну реєстрацію та реєстрацію платників податків та не були позбавлені права укладати угоди. Відповідач-1 наполягає на тому, що зі змісту спірної угоди не вбачається метою ухилення від податків та намір сторін діяти відповідним способом.

Позивачем було надано суду довідку Ленінського РВ ДГУ УМВД України в Донецькій області від 14.03.2003р. № 11/12-928, з якої вбачається, що відносно посадових осіб Приватного підприємства “Нісена” 05.08.2002р. порушено кримінальну справу № 07-22776 за ст. 205 КК України.

Ухвалою суду від 02 липня 2003 р. провадження по справі № 9/512пд зупинено до розгляду відповідним місцевим судом кримінальної справи № 07-22776.

Ухвалою по справі від 21.06.2007 року провадження у справі поновлено та здійснювалось за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 04.07.2007 року замінено позивача у справі, Центрально-міську міжрайонну державну податкову інспекцію в м. Макіївці, на її правонаступника – Макіївську об’єднану державну податкову інспекцію (86132, м. Макіївка, б-р. Горбачова, 10).

Відповідачі про день та час розгляду справи у судовому засіданні 04.07.2007 року були повідомлені належним чином, проте у засідання не з’явились, представників не направили, про поважні причини неприбуття не повідомили. Враховуючи викладене, а також те, що наявних в матеріалах справи документів та пояснень достатньо для прийняття постанови, суд вважає за можливе вирішити спір по суті.

У судовому засіданні судом досліджені надані сторонами документи: накладні від 20.09.2000 року, податкова накладна № 109 від 20.09.2000 року, платіжне доручення від 19.09.2000 року, рішення Ленінського районного місцевого суду м. Донецька від 26.02.2002 року, листи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд ВСТАНОВИВ:

Відповідачем-2 було поставлено відповідачу-1 електроінструменти та будівельні матеріали на загальну суму 8600 грн., що підтверджується накладною від 20.09.2000 року на суму 2391,20 грн., в тому числі ПДВ в сумі 398,53 грн., накладною від 20.09.2000 на суму 6208,80 грн., в тому числі ПДВ 1034,80 грн., а також податковою накладною № 109 від 20.09.2000 року на суму 8600,00 грн., в тому числі ПДВ 1433,33 грн.

За отримані електроінструменти та будівельні матеріали відповідачем-1 були сплачені на розрахунковий рахунок відповідача-2 кошти платіжним дорученням № 180 від 19.09.2000 року.

Таким чином, матеріалами справи доводиться укладання та виконання між відповідачами угоди поставки електроінструментів та будівельних матеріалів за вищевказаними накладними та податковою накладною, а саме передача відповідачем-2 та отримання відповідачем-1 товару на загальну суму 8600,00 грн. та оплата першим відповідачем отриманого за спірною угодою товару в такій же сумі. Докази неналежного виконання спірної угоди в матеріалах справи відсутні та не надавались податковим органом.

Позивач наполягає на визнанні угоди недійсною на підставі ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР та як на доказ наявності умислу у відповідача-2 на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, посилається на рішення Ленінського районного місцевого суду м. Донецька від 26.02.2002 року, яким визнані недійсними установчі документи Приватного підприємства “Нісена” (статут, свідоцтво про державну реєстрацію) з моменту їх реєстрації та скасовано свідоцтво про реєстрацію Приватного підприємства “Нісена” як платника податків з моменту його реєстрації.

У зазначеному рішенні місцевий суд робить висновки про те, що державна реєстрація ПП „Нісена” зроблена шляхом обману з боку невстановлених осіб, сам засновник Мереуца В.С. підприємством не займався, ніяких договорів діяльності ПП „Нісена” на складав, підприємство було зареєстровано особою, яка не мала наміру здійснювати підприємницьку діяльність.

Відповідно до ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, то при наявності умислу в обох сторін – у разі виконання угоди обома сторонами – у дохід держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною, з другою сторони стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави.

Необхідними умовами для визнання угоди недійсною відповідно до ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно виявилась завідомо суперечна інтересам держави та суспільства мета укладення угоди, і хто з її учасників мав намір на досягнення цієї мети.

За відсутності таких доказів наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Позивач стверджує, що угода була укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. В обґрунтування такого висновку позивач посилався на рішення Ленінського районного місцевого суду м. Донецька від 26.02.2002 року, яким, як зазначалось, визнані недійсними установчі документи ПП „Нісена”.

Проте, наявність умислу не може бути підтверджена лише рішенням районного суду про визнання установчих документів однієї сторони договору недійсними, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, дотримання вимог законодавства при створенні підприємства, а не наявність протиправного умислу при укладанні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта.

Сам факт визнання недійсними установчих документів підприємства та свідоцтва про реєстрацію підприємства як платника податків не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту його державної реєстрації і до моменту виключення з державного реєстру.

У відповідності до ч. 2 ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію” юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов’язку здійснювати перевірку відповідності законодавству установчих документів іншого учасника господарських правовідносин.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведені обставини на підтвердження того, що укладаючи спірну угоду сторони діяли з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Сама по собі угода поставки електроінструменту та будівельних матеріалів не є такою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Окрім того, з 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. Згідно із п. 1 та п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього кодексу, Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року втратив чинність.

За змістом ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу України, кодекс має зворотну дію у часі у випадках, воли він пом’якшує або скасовує відповідальність особи.

Чинний Цивільний кодекс України не містить таких публічно-правових наслідків укладення недійсної угоди, які були встановлені ст. 49 Цивільного Кодексу Української РСР в  редакції 1963 року. Цим кодексом скасована відповідальність у вигляді публічно-правової санкції – стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Посилання позивача на публічно-правові санкції, які були встановлені законом, чинним на момент укладення угод, але відсутніх в Цивільному кодексі України на момент прийняття рішення про притягнення до відповідальності, є помилковим.

Разом з тим, слід мати на увазі, що з 01.01.2004 року публічно-правові санкції за вчинення правочину (господарського зобов’язання) з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, із сфери цивільно-правового регулювання перенесені у сферу господарсько-правового регулювання. Санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, є адміністративно-господарськими санкціями як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України, і їх застосування при вирішенні спору можливо лише у разі звернення до суду з позовом про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, які вчинені з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та суспільства, із посиланням, як на матеріально-правову підставу, на ст. 208 Господарського кодексу України.

Позивач в даній справі не посилався на ст. 208 Господарського кодексу України як на матеріально-правову підставу недійсності спірних угод та не просив суд про застосування зазначеної норми.

За таких обставин позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 49 ЦК Української РСР, п. 4 прикінцевих  та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст.2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59,   69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 185-186, 254 пунктами 6,7 розділу 7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Макіївської об’єднаної державної податкової інспекції до Приватного підприємства “Онікс” та Приватного підприємства “Нісена”  про визнання недійсною угоди постачання електроінструменту та будівельних матеріалів від 20.09.2000 року між ПП „Онікс” та ПП „Несена” на загальну суму 8600 грн., стягнення на користь відповідача-1 з відповідача-2 вартість отриманого по угоді, а саме, 8600 грн., стягнення на користь держави з відповідача-1 вартість отриманого по угоді, а саме, 8600 грн. – відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня складання  постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя