ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

02.07.07                                                                                           Справа  № 1/755-14/177(1/416-2/183)

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                                  Краєвської М.В.

суддів:                                                                                                         Юркевича М.В.

Городечної М.І.

розглянувши 2 апеляційні скарги: 1) ЛКП “Варшавське - 407” № 629 від 11.12.2006 р. і 2) Управління комунального майна Львівської міськради № 17-9417/12 від 22.12.2006 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2006 р.

у справі № 1/755-14/177 (1/416-2/183)

за позовом Львівського обласного учбового спортивно-технічного центру товариства сприяння оборони України (далі - Львівський обласний учбовий спортивно-технічний центр ТСО України), м.Львів

до відповідача-1 Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м.Львів

до відповідача-2 ЛКП “Варшавське - 407”, м.Львів

до відповідача-3 відділу житлового господарства Шевченківської райадміністрації Львівської міськради, м.Львів

про стягнення зайво сплачених коштів і визнання недійсним договору оренди

За участю представників:

від позивача –Підгорний О.Г. (в.о. директора),

Невойт П.С. (адвокат, довіреність № 4/2 від 26.01.2007 р. в матеріалах справи);

від відповідача-1 –не з”явився,

від відповідача-2 –Баран О.О. (економіст, довіреність № 66 від 05.02.2007 р. в матеріалах справи);

від відповідача-3 –не з”явився

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало.

Оскільки жодна з сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розгляд апеляційних скарг відкладався з підстав, викладених в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 05.02.2007 р., 05.03.2007 р., 02.04.2007 р., 11.05.2007 р., 18.06.2007 р.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.11.2006 р. у справі № 1/755-14/177 (1/416-2/183) (суддя Кітаєва С.Б.) позов задоволено повністю; визнано недійсним договір на оренду нежитлових приміщень № 4176 від 04.05.1994 р., укладений між Управління комунального майна м.Львова та Львівським обласним учбовим спортивно-технічним центром ТСО України в частині п.1.2; стягнуто з ЛКП “Варшавське - 407” на користь  Львівського обласного учбового спортивно-технічного центру ТСО України 19 364, 92 грн., звільнено відповідача-3 від відповідальності за даним позовом.

Рішення суду мотивоване тим, зокрема, що оскільки на дату укладення оспорюваного договору приміщення пл. 281, 6 кв. м ще не було збудоване, а після введення його в експлутацію його власником визнано позивача, то орендні відносини сторін щодо використання зазначеного приміщення між сторонами не виникали. Суд не вбачає підстав для застосування ч.2 ст.59 ЦК УРСР, оскільки така угода може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє. Згідно з ч.1 ст.59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Відповідно до п.9 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ч.2 ст.48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Оскільки ЛКП “Варшавське-407” як правонаступник ДКП ЖЕК-407 було одержувачем коштів з орендної плати та розпоряджалось отриманими сумами (згідно з платіжними дорученнями позивач сплатив за спірний період: з квітня 2002 року по грудень 2003 року 19 365, 38 грн.), то орендна плата підлягає стягненню з відповідача-2 на користь позивача.

На користь відділу житлового господарства Шевченківської райадміністрації Львівської міськради позивач сплатив 6 152, 88 грн. за січень-березень 2004 року (зазначений період не є предметом розгляду по даній справі). Згідно з п.1.2 договору № 4176 від 04.05.1994 р. орендна плдата за приміщення пл. 281, 6 кв. м встановлена в сумі 4561900 крб./міс. Оскільки в платіжних дорученнях не вказано, за які саме приміщення здійснювалась орендна плата, то суд прийшов до висновку, що поверненню підлягає відповідна частина оплати, що приходиться на площу приміщення 281, 6 кв. м, що становить 19 364, 92 грн. з ЛКП “Варшавське-407” (детальний розрахунок подано позивачем у додаток до листа № 59/2 від 10.11.2006 р.).

Відповідач-2 з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу й уточнення до неї, де просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, з підстав неправильного застосування норм матеріального права. Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що розпорядженням Львівської міської ради № 55 від 30.01.2004 р. збір коштів орендної плати з 1 січня 2004 року проводиться у відділи житлового господарства районних адміністрацій, тобто правонаступником статті доходів “Орендна плата” на даний час виступає відділ житлового господарства Шевченківської райадміністрації Львівської міськради. Коли постановою Вищого господарського суду України від 25.05.2004 р. визнано право власності на приміщення за ТСО України, договори оренди приміщень вже були передані у відділ житлового господарства і орендна плата нараховувалась там. Відповідно відділ житлового господарства Шевченківської райадміністрації Львівської міськради і провело перерахунок орендної плати згідно з рішенням Господарського суду Львівської області від 16.01.2004 р.

У зв”язку з прийняттям ухвали Львівської міської ради № 219 від 19.10.2006 р. “Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради” з 01.01.2007 р. Управлінню комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради належать повноваження нарахування та збору коштів за орендну плату. Відповідно і заборгованість по орендній платі ТСО України в сумі 6 258, 93 грн. перед відділом житлового господарства Шевченківської райадміністрації Львівської міськради переходить в Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Відповідач-1 також не погодився з даним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, з підстав неправильного застосування норм матеріального права. Свої вимоги скаржник обгрунтовує тим, зокрема, що відповідно до ст.ст.390, 1214 ЦК України добросовісний володілець має право залишити за собою всі доходи, одержані в період добросовісного володіння. Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.01.2004 р. у справі № 1/638-12/422 визнано право власності на спірні нежитлові приміщення за Львівським обласним учбовим спортивно-технічним центром ТСО України. 25.03.2004 р. Шевченківською райадміністрацією Львівської міської ради видано позивачу свідоцтво про право власності на будівлю. Під час розгляду даної спарви ні управління комунального майна, ні ЛКП “Варшавське - 407” не були залучені до участі в її розгляді, і відповідно не знало і не могло знати про незаконність володіння майном і одержання орендних платежів.

У відзиві на на апеляційну скаргу та в судовому засіданні позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення з підстав, викладених у ньому.

Розглянувши 2 апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що 2 апеляційні скарги: 1) ЛКП “Варшавське - 407” і 2) Управління комунального майна Львівської міськради слід задоволити повністю, рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2006 р. у справі № 1/755-14/177 (1/416-2/183) скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, між Управлінням комунального майна, правонаступник якого є Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради. (орендодавець за договором, відповідач-1 у справі) і Львівським обласним учбовим спортивно-технічним центром ТСО України (позивач у справі, орендар за договором) укладено договір на оренду не житлового приміщення № 4176 від 04.05.1994 р., за яким відповідач передав, а позивач прийняв у платне користування нежитлові приміщення загальною площею 536, 1 м.кв., розташованих  за адресою: м.Львів, вул.Варшавська, 1.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.01.2004 р.                                                                     у справі  № 1/638-12/422 частково задоволено позовні вимоги Львівського обласного учбового спортивно-технічного центру ТСО України, а саме: визнано недійсною ухвалу Львівської міської ради № 1404 від 27.12.2002 р. “Про впорядкування окремих питань власності на об'єкти нерухомого майна” (підпункт 1.7 пункту 1) у частині зарахування до власності територіальної громади м.Львова будівель виробничих майстерень і гаражів загальною площею 339, 9 м.кв., розміщених за адресою: м.Львів, вул. Варшавська, 1 та визнано право власності за Львівським обласним учбовим спортивно-технічним центром ТСО України на вказані будівлі. Постановою Вищого господарського суду України від 25.05.2004 р. залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2004 р. у справі  № 1/638-12/422.

На виконання вищевказаного рішення Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради видала 25.03.2004 р. позивачу Свідоцтво про право власності на будівлю.

Судом попередньої інстанції з'ясовано, що до складу об'єкта оренди за спірним договором оренди від 04.05.1994 р. входили частково і вищезазначені приміщення виробничих майстерень і гаражів площею 281,6 м.кв.

04.05.2005 р. Львівський обласний учбово-спортивний центр ТСО України звернувся до місцевого господарського суду з позовом про стягнення з Управління комунального майна зайво сплачених коштів у сумі 15893, 77 грн. за період з квітня 2002 року по грудень 2003 року, що становлять різницю між фактично сплаченими коштами за весь об'єкт оренди та різницею між фактично орендованими приміщеннями з врахуванням рішення Господарського суду Львівської області від 16.01.2004 р.  у справі  № 1/638-12/422, а заявою від 30.08.2006 р. № 44/2 (а.с.42-43, Том 2/Всього - 2) уточнив розмір стягуваної суми та визначив боржника –отримувача орендних платежів у спірний період (до 01.01.2004 р.) ЛКП “Варшавське-407”, з якого просив стягнути 19 364, 92 грн.

У процесі розгляду справи  позивач подав доповнення до позовної зяви № 31/2 від 22.06.2005 р. (а.с.105-106, Том 1/Всього - 2), в якому просив суд першої інстанції додатково до заявлених вимог визнати недійсним договір оренди від 04.05.1994 р. в частині передачі в оренду приміщень майстерень і гаражів загальною площею 339,9 м.кв., а заявою від 02.09.2005 р. № 31/2 уточнив площу таких приміщень і просив суд визнати недійсним договір оренди в частині  вищезазначених приміщень площею 281,6 м.кв. (а.с.119, Том 1/Всього - 2).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки згідно з договором оренди від 04.05.1994 р. і додатків до нього предметом оренди були приміщення окремо стоячого будинку (учбові класи) першого поверху загальною площею 135,8 м.кв. та приміщення підвалу цього ж будинку площею 118,7 м.кв., а всього по будинку 254,5 м.кв., а іншим додатком передбачалося передати в оренду приміщення виробничих майстерень і гаражів площею 281,6 м.кв. і, враховуючи, що зазначені приміщення були введені в експлуатацію, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, в 2003 році, та визнані в судовому порядку на праві власності за позивачем, останні не могли бути предметом оренди за спірним договором, а тому такий договір в цій частині є недійсним, а кошти, сплачені за оренду цих приміщень, підлягають поверненню відповідно до ст.ст. 1212, 1215 ЦК України.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред'явлення яких виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів  законодавством, що діяло раніше.

Стаття 83 ЦК УРСР встановлює перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Як вбачається зі змісту даної норми, вимога про визнання договору недійсним не входить до цього переліку, іншими законодавчими актами не передбачена. Тому до вимоги про визнання договору недійсним застосовується загальний строк позовної давності.

Згідно з ст.71 ЦК УРСР загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На відміну від ЦК України  (ч.3 ст.267) відповідно до ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 25.04.2005 р. подано позов про визнання недійсним спірного договору оренди від 04.05.1994 р. (а.с.7, Том 1/Всього - 2).

На відміну від ст.267 ЦК України стаття 75 ЦК УРСР є нормою імперативного характеру.

Як прослідковується з матеріалів справи, поважних причин для поновлення строку позовної давності немає, і з таким клопотанням позивач до господарського суду не звертався.

Згідно із статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Матеріали справи вказують, що позивачу як юридичній особі  про укладення спірного договору на оренду  приміщення виробничих майстерень і гаражів площею 281,6 м.кв. було відомо з моменту його підписання 04.05.1994 р. і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності, який відповідно спливав 04.05.1997 р.

Згідно зі ст.76 ЦК УРСР за загальним правилом право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Особами у розумінні глави 2 цього Кодексу є громадяни та юридичні особи. Здатність бути позивачем і відповідачем в суді є однією із ознак юридичної особи.

Чинне законодавство не містить вимог виключень із загального правила визначення початку перебігу строку позовної давності про визнання недійсними договорів.

Колегія суддів не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності як такого, що пропущений позивачем з незалежних від нього причин.

Про обізнаність позивача щодо включення до складу орендованого майна частини будівель і споруд виробничих майстерень і гаражів загальною площею 339,  м.кв. свідчить і лист Львівського обласного учбового спортивно-технічного центру ТСО України від 06.06.2002 р. № 25/2 (а.с.13-14, Том 1/Всього - 2), адресований міському голові м. Львова, в якому позивач інформує орган місцевого самоврядування про те, що до складу об'єкта оренди включено нежитлові приміщення, самовільно збудовані ним протягом дії договору оренди № 4176 від 04.05.1994 р., а тому просить їх узаконити та передати на його баланс.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору слід відмовити.

Стосовно позовної вимоги про стягнення зайво сплечених коштів, колегія суддів зазначає.

Суд першої інстанції, задовільняючи позовні вимоги в частині стягнення 19364, 92 грн., мотивував своє пішення в цій частині тим, що такі кошти отримані ЛКП “Варшавське” за оренду приміщень, право власності на які визнано за позивачем, а тому застосував ч.2 ст.48 ЦК УРСР, відповідно до якої по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все отримане за такою угодою.

Однак вказана норма статті Кодексу стосується виключно осіб, які є сторонами за оспорюваним договором, визнаним в судовому порядку недійсним.

ЛКП “Варшавське” не є стороною по договору оренди № 4176 від04.05.1994 р., а відтак суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

У такому разі позивач має право вимагати від особи, на користь якої відбувалося перерахування коштів за угодою, в якій остання не є стороною такої угоди, повернення коштів особою, набуте без достатніх підстав, в тому числі якщо така підстава згодом відпала або повернення  виконаного за недійсним правочином.

Проте, розглядаючи цей спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав правової оцінки тій обставині, що свої позовні вимоги в частині повернення зайво (надміру) сплаченої орендної плати позивач обгрунтовував саме положеннями пунктів 1, 3 ст. 1212 ЦК України, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов’язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов’язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення  глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов’язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Глава 83 ЦК України  регулює окремий вид недоговірного зобов'язання, що виникає внаслідок набуття або збереження майна за рахунок іншої особи без достатніх на це правових підстав, особливістю якого є те, що при набутті або збереженні майна за рахунок іншої особи одночасно відбувається придбання або збереження майна набувачем і втрата майна іншою особою (потерпілим).

Збереження майна має місце, коли одна особа виконала зобов'язання іншої або прийняла на себе зобов'язання замість іншої особи, при цьому таке набуття або збереження в будь-якому випадку має бути безпідставним, тобто придбання або збереження майна відбувається без правових підстав, встанволених не тільки законом або договором, а й адміністративним актом та одностороннім правочином.

Зобов'язання з повернення майна набувачем відбувається і за умови, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” склад та вартість майна, розмір орендної плати є істотними умовами договору оренди, а згідно з п.4 цієї статті даного Закону умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору.

В матеріалах справи відстуні докази того, що сторони в період, за який позивач вимагає повернення коштів, в установленому порядку вносили зміни до договору оренди від 04.05.1994 р. в частині розміру орендованих площ та орендної плати, що не дає підстав позивачу на повернення коштів за оренду спірних приміщень.

Не містить положень щодо повернення коштів за орендовані площі, право власності на які виникло за позивачем у результаті скасування в судовому порядку 1.7 пункту 1 ухвали  Львівської міської ради № 1404 від 27.12.2002 р.  “Про впорядкування окремих питань власності на об'єкти нерухомого майна”, і укладений у подальшому між Управлінням комунального майна та позивачем договір оренди № Ш-2599-5 від 03.03.2005 р.

Зазначене не дає підстав стверджувати, що  ЛКП “Варшавське” як отримувач платежів з орендної плати до 01.01.2004 р набув такі кошти без достатніх на це правових підстав.

Також колегія суддів зазначає, що положення пунктів 1-4 частини 3 статті 1212 ЦК України є загальними щодо спеціальних, які передбачені, зокрема, статтею 390 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Також частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на вказані приміщення визнані рішенням Господарського суду Львівської області від 16.01.2004 р.                                                                     у справі  № 1/638-12/422, яке вступило в законну силу відповідно до ст.85 ГПК України 27.01.2004 р., тобто таке право виникло після 01.01.2004 р.

В спірний період - квітень 2002 року - грудень 2003 року був дійсний підпункт 1.7 пункту 1 ухвали Львівської міської ради № 1404 від 27.12.2002 р.  “Про впорядкування окремих питань власності на об'єкти нерухомого майна” про зарахування до власності територіальної громади м. Львова будівель виробничих майстерень та гаражів загальною площею 339,9 м.кв., розташованих за адресою: м. Львів, вул. Варшавська, 1.

Зазначене вказує на те, що відповідачі-1,2 в цей період не знали і не могли знати про те, що вони володіють майном та відповідно отримують за нього орендну плату незаконно, а, отже, відповідач –1 був добросовісним володільцем майна, зданого в оренду позивачу, а відповідач-2 відповідно був добросовісними набувачем орендної плати, зараховував її, як з'ясовано судом апеляційної інстанції, до складу валових витрат підприємства і в установленому порядку сплачував з них податок на додану вартість в розмірі 20 % від нарахованої за оренду суми та інші податкові платежі і відрахування до цільових фондів, оскільки діяли в спірний період відповідно до умов укладеного договору оренди від 04.05.1994 р. та ухвали Львівської міської ради № 1404 від 27.12.2002 р., а тому, виходячи зі змісту ст. 390 ЦК України, відсутні підстави на повернення коштів, в зв'язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Проте місцевий господарський суд, всупереч вказівці Вищого господарського суду України, викладені у своїй постанові від 25.05.2006 р. у даній справі, вказані обставини не дослідив та не дав їм належної правової оцінки, що призвело до прийняття неправильного рішення у даній справі.

Покликання позивача на укладення спірного договору на невизначений строк, що свідчить про непропуск позовної давності, судом апеляційної інстанції не береться до уваги, оскільки відповідність угоди нормам матеріального права перевіряється станом на час її укладення ( в даному випадку 1994 р., тобто час дії ЦК УРСР). Умови договору само собою повинні виконуватися, а право звернення до господарського суду про визнання недійсним договору повинно обмежуватися позовною давністю, терміном її застосування (3 роки).

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області не відповідає матеріалам справи, не грунтується на чинному законодавстві, а доводи апелянтів підлягають задоволенню.

Керуючись ст.49, ст.ст.99, 101, 103-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. 2 апеляційні скарги: 1) ЛКП “Варшавське - 407” і 2) Управління комунального майна Львівської міськради задоволити повністю.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2006 р. у справі № 1/755-14/177 (1/416-2/183) скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3. Судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на позивача.

Доручити Господарському суду Львівської області видати відповідний наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

6. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                                                                                          М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                        М.В.Юркевич

Суддя                                                                                                      М.І.Городечна