ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.09.07 р.                                                                               Справа № 44/293

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Семенюшко Г.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Латона” (директор Машняга Н.М., паспорт ВВ 463694, представник Зуєнко В.І., довіреність від 06.09.07 року), до приватного підприємства „Строй-Сервіс” (представник Прокопчук Я.С., довіреність від 05.09.07 року), про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у загальному розмірі 45’718 грн., –

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Латона” (далі – Продавець) звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості 31’800 грн., інфляційних 1’449 грн., трьох процентів річних 2’862 грн. та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання 9’607 грн. за продану за договором купівлі-продажу приміщення магазину № 1997 від 29.07.03 року (далі – Договір) нерухомість до приватного підприємства „Строй-Сервіс” (далі – Покупець). Позовні вимоги Продавця ґрунтуються на неналежному виконанні Покупцем умов Договору щодо оплати придбаної нерухомості вартістю 31’800 грн.

Представник Продавця в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та заявив клопотання про стягнення витрат на надання юридичної допомоги в розмірі 1’000 грн. та накладення арешту на нерухомість, яка є предметом Договору.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що зобов’язання за Договором припинилися внаслідок укладення договору підряду від 29.07.03 року між виконавцем приватним підприємцем Машнягою В.Ю. та замовником Покупцем, згідно пункту 4.1 якого сторони домовилися про фінансування об’єкту за рахунок Договору. Окрім того, відповідач заявив про необхідність застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Продавця не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши Договір, з якого виникли цивільні права та обов’язки сторін, суд дійшов висновку, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм статей 224-240 ЦК УРСР та статей 655-697 ЦК України, застосування норм якого можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року взаємних прав та обов’язків сторін.

Таким чином, в силу статті 224 ЦК УРСР, статті 655 ЦК України, а також пунктів 1 та 3 Договору, Продавець зобов’язався передати у власність Покупця будівлю магазину № 4 з каменю А-1 площею 407,2 м2 та господарчу будівлю зі шлакоблоку Б-1 площею 124,1 м2 (далі – Будівля), а Покупець зобов’язався прийняти це майно і сплатити за нього грошову суму 31’800 грн. не пізніше 29.07.04 року.

В силу пункту 8 Договору, право власності Покупця на Будівлю виникає з моменту нотаріального посвідчення Договору, тобто, з 29.07.03 року. Докази, що свідчать про незгоду Покупця з належністю виконання позивачем своїх зобов’язань за Договором – суду не надавалися.

Виходячи з домовленостей, викладених сторонами в пункті 3 Договору, Покупець має оплатити отриману Будівлю не пізніше 29.07.04 року. Таким чином, суд вважає, що право Продавця вимагати від Покупця виконання грошового зобов’язання виникло 30.07.04 року.

Докази оплати боргу за Договором – суду не надавалися. Посилання відповідача на припинення грошового зобов’язання за Договором в силу укладення договору підряду від 29.07.03 року між виконавцем приватним підприємцем Машнягою В.Ю. та замовником Покупцем – до уваги не беруться, оскільки договір підряду від 29.07.03 року, наданий позивачем, не містить жодних посилань на Договір та виконання за ним якихось зобов’язань.

Наразі, грошове зобов’язання відповідача перед позивачем на суму 31’800 грн. на момент прийняття рішення суду – не виконане, на порушення статей 161, 162 ЦК УРСР, які передбачають, що зобов’язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок Закону, акта планування, договору, а при відсутності таких вказівок – відповідно до вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається. Аналогічні положення щодо загальних умов виконання зобов’язання та недопущення односторонньої відмови від виконання зобов’язання містять і статті 525 та 526 ЦК України, застосування яких можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року обов’язку Покупця сплатити грошову суму Продавцеві.

Втім, позов Продавця поданий до суду 07.08.07 року, тобто по закінченні трирічного строку з моменту виникнення права вимоги за Договором. Попереднє подання позову до суду, яке відбулося 23.07.07 року – не може вплинути на перебіг позовної давності, оскільки позовна заява, подана до суду 23.07.07 року, 24.07.07 року була повернута без розгляду ухвалою господарського суду Донецької області № 44/16-63 через незазначення посадового становища особи, яка підписала позов, а також відсутності доказів повноважень цієї особи на подання позову. Ухвала господарського суду Донецької області від 24.07.07 року у справі № 44/16-63 не була оскаржена, набрала законної сили та підлягає обов’язковому виконанню в силу статті 124 Конституції України.

Згідно статті 71 ЦК УРСР та статті 256 ЦК України позовна давність є строком, в межах якого особа вправі звернутися до суду з вимогами про захист порушеного права. Загальний строк позовної давності встановлений законом у три роки. Таким чином, суд вважає юридично обґрунтованими посилання відповідача Покупця на те, що строк позовної давності по вимогах щодо стягнення боргу за Договором закінчився, тому суд в порядку частини 4 статті 267 ЦК України, відмовляє у задоволенні вимог щодо стягнення суми боргу за Договором в сумі 31’800 грн.

Позовні вимоги щодо стягнення в порядку статті 625 ЦК України інфляційних 1’449 грн. та трьох процентів річних 2’862 грн. – також не підлягають задоволенню. Зокрема, за своєю правовою природою, інфляційні та три проценти річних є акцесорною (додатковою) вимогою до вимоги про стягнення основного боргу, причому ці вимоги пов’язані із здійсненням самого права грошової вимоги. Водночас, строки позовної давності до основної та додаткової вимоги визначаються та нараховуються окремо, про що непрямо свідчить зміст статей 84 ЦК УРСР та 266 ЦК України, які для запобігання казусам, коли строк позовної давності по основній вимозі закінчився, а по додатковій – ні, встановлюють правило одночасного закінчення строків позовної давності для основної та додаткової вимоги. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення процентів та інфляційних закінчилися 30.07.07 року – в момент закінчення строку позовної давності для суми основного боргу.

Означене так само стосується і вимог про стягнення неустойки.

Окрім того, суд вважає, що пеня, нарахована Продавцем в розмірі 9’607 грн., є нарахованою цілком безпідставно, оскільки умови Договору не передбачають нарахування пені, як виду неустойки, таким чином, сторони за Договором не дотрималися вимог передбаченої статтею 180 ЦК УРСР та статтею 547 ЦК України обов’язкової письмової форми для такого виду забезпечення зобов’язань, як пеня. Недотримання письмової форми для неустойки у вигляді пені тягне за собою нікчемність такого правочину за законом, через що пеня у розмірі 9’607 взагалі не могла бути застосована до Покупця.

Таким чином, причиною відмови у задоволенні позову є правова безпідставність вимог щодо стягнення неустойки та пропущення позивачем строку позовної давності за Договором.

Клопотання позивача про накладення арешту на Будівлю не може бути задоволене через відмову в задоволенні позову та через те, що позивач не довів, що невжиття подібних заходів може унеможливити або значно ускладнити виконання можливого позитивного рішення суду. Відповідно до статті 49 ГПК України, всі судові витрати покладаються судом на позивача.

На підставі ст.ст.71, 161-162, 179-180, 224-240 ЦК УРСР, ст.ст.265-267, 525, 526, 549-551, 655-697 ЦК України, керуючись ст.ст.22, 33, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю „Латона” до приватного підприємства „Строй-Сервіс” про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у загальному розмірі 45’718 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя

Надруковано у 3 примірниках:

1 – позивачу

2 – відповідачу

3 – господарському суду Донецької області