Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "15" лютого 2007 р.                                                     Справа № 2/157-Д

Господарський суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Тимошенко О.М.

при секретарі Зоренко В.М.

за участю представників сторін

від позивача Тренова О.В. (довіреність від 29.12.06), Дмитрюк А.П. (довіреність від 29.12.06)

від відповідача Бородін Д.В. (довіреність від 14.01.07)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Електровимірювач" (м.Житомир)

до Приватного підприємства "Відлуння" (м. Житомир)

про визнання договору недійсним.

Позивач просить визнати недійсним договір оренди №26/98 від 11.05.98, за яким позивач передав а відповідач прийняв в користування строком на 25 років приміщення та територію на стадіоні "Авангард" по вул. Домбровського в м.Житомирі.  При цьому позивач посилається на те, що:

- договір є фіктивним, так як відповідач насправді мав наміри отримати орендоване майно для облаштування ринку а не для використання за призначенням;

- договір не містить істотних умов, які передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна";

- договір зі сторони орендодавця підписаний головою правління, який не виражав волю трудового колективу підприємства.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідач надав письмовий відзив, в якому позов не визнає за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідачем подана заява про застосування позовної давності щодо вимоги про визнання угоди недійсною.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.05.98 між сторонами укладено договір №26/98 (далі Договір), за яким позивач зобов'язався передати відповідачу в користування приміщення та територію для організації ринку, складських приміщень, офісів, магазинів, торгівельних точок та автостоянки.

Актом приймання передачі від 13.10.98 позивач передав відповідачу майно, яке є предметом договору оренди від 11.05.98.

Відповідно до ст. 236 ч.1 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Звідси, до спорів про визнання правочинів недійсними застосовується законодавство, яке діяло на момент вчинення оспорюваного правочину, тобто в даному випадку Цивільний кодекс Української РСР.

Позивач зазначає, що Договір є фіктивною угодою, зазначаючи при цьому, що  відповідач насправді мав наміри отримати орендоване майно для облаштування ринку а не для використання за призначенням. Разом з тим в пункті 1.1 Договору чітко визначений спосіб використання орендованого майна, в тому числі для організації ринку. Таким чином вказівка позивача на фіктивність договору є безпідставною.

Позивач зазначає, що Договір не містить істотних умов, які передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна", тобто не відповідає вимогам закону а тому є недійсним.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду державного та коммунального майна" цей Закон регулює організаційні  відносини,  пов'язані  з  передачею  в  оренду майна   державних   підприємств   та   організацій,   підприємств, заснованих  на  майні,  що належить Автономній Республіці Крим або перебуває  у  комунальній  власності  (далі  -  підприємства),  їх структурних підрозділів, майнові відносини  між  орендодавцями  та   орендарями   щодо господарського використання державного майна,  майна,  що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Таким чином зазначений закон не регулює правовідносини щодо оренди майна, яке не є державною та комунальною власністю, тобто не є обов'язковим для застосування у спірних правовідносинах, отже недотримання вимог цього закону при укладенні спірного Договору не є підставою для визнання цього договору недійсним.

Позивач зазначає, що договір зі сторони орендодавця підписаний головою правління, який не виражав волю трудового колективу підприємства.

Законом не передбачено визнання недійсним договору оренди з цієї підстави.

Таким чином вимоги позивача є безпідставними.

Крім того, згідно ст. 71 ЦК України (1963 року) та ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку позовної давності за ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після дати підписання договору.

Позивачу на момент укладання договору могли бути відомі всі обставини  на підставі яких він просить визнати договір недійсним.

Таким чином, позивачем пропущений строк позовної давності, що, відповідно до ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Поважних причин пропуску позовної давності не встановлено.

З урахуванням викладеного господарський суд відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Дата підписання 27.02.07.

Суддя                                                                     Тимошенко О.М.

Віддрукувати: