ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

від "20" червня 2007 р.                                                       по справі  № 9/77-38

за позовом  Прокурора Любешівського району в інтересах держави в особі Любешівської районної ради, смт. Любешів

до відповідача   Сільськогосподарського виробничого кооперативу  «Волинь»,  с. Хоцунь Любешівського району

про стягнення 1098 грн. неустойки за прострочення виконання зобов’язання

Суддя Соломка Л.І.

При секретарі  Кідиба Т.О.

Представники:

Від позивача: н/з;

Від відповідача:          Корець В.М. - голова СВК"Волинь".

В судовому засіданні прийняв участь: прокурор  відділу представництва облпрокуратури  Сидорчук І.М.

Відповідачу та прокурору роз’яснено вимоги ст.ст.20,29 Господарського процесуального кодексу України. Заяв, клопотань  на розгляд суду не поступило.

Суть спору: Прокурор Любешівського району заявив позов в інтересах держави в особі  Любешівської районної ради до СВК "Волинь" про стягнення неустойки за порушення умов виконання зобов’язання у вигляді пені в розмірі 1098грн., з врахуванням уточнення позовних вимог від 13.06.2007р. №774 просить стягнути пеню в сумі 1086 грн.

Відповідач у відзиву на позов та у судовому засіданні проти позову заперечує, посилаючись, що хоча і допустив несвоєчасне повернення бюджетної позички, але погасив її частинами 1999,50 грн. у 2001 році та 09.06.2006р. у сумі 1000,50грн., внаслідок чого перебіг позовної давності був перерваний 09.06.2006р., станом на цю дату СВК"Волинь" не мало заборгованості до бюджету, тому не було підстав для нарахування пені за період з 09.06.2006р. по 18.12.2006р.

Із матеріалів справи , пояснень прокурора та представника відповідача господарський суд,-

в с т а н о в и в :

12.04.2000р. Любешівська РДА прийняла розпорядження №77 "Про сприяння сільськогосподарським виробникам в організації проведення посіву ярих у 2000 році", згідно п.1.1 якого було вирішено надати товаровиробникам безвідсоткову бюджетну позичку в сумі 130 тис. грн. для придбання паливно- мастильних матеріалів, міндобрив згідно додатку №1. Фінансовий відділ РДА було зобов’язано забезпечити укладення угод на повернення позички до 1 вересня 2000 року у місцевий бюджет. Своїм рішенням від 12.04.2000р. №11/9 Любешівська районна рада затвердила розпорядження голови РДА від 12.04.2000р. №77, як видане в межах делегованих повноважень.

28.04.2000р. між фінансовим відділом РДА та СВК"Волинь" укладений договір про надання і повернення бюджетної позички згідно якого райфінвідділ надає СВК"Волинь" безвідсоткову бюджетну позичку у сумі 3000грн., а товаровиробник зобов’язаний використати її за цільовим призначенням та повернути до 01.09.2000р.

Згідно п.5.1 договору передбачено, при невиконанні товаровиробником умов договору райфінвідділ має право безспірного стягування з нього заборгованості по виданій позичці із застосуванням штрафних санкцій у вигляді пені - 0,2 відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Позикодавець перерахував суму позички 3000грн. сільськогосподарському товаровиробнику згідно платіжного доручення №442 від 11.05.2000р.

СВК "Волинь" протягом 2001 року повернув 1999,50грн. залишок боргу 1000,50грн. повернутий 09.06.2006р., що стверджується випискою Любешівського РВДК (а.с.11)

Як встановлено судом, між сторонами - фінвідділом Любешівської РДА та СВК "Волинь" - виникли права та обов’язки з надання та повернення бюджетної позички, оформлені договором від 28.04.2000р.

Водночас, предметом розгляду є позовна вимога прокурора Любешівського району, заявлена в інтересах Любешівської районної ради, про стягнення пені за порушення умов виконання договору від 28.04.2000р., зокрема п.5.1 договору , стороною якого районна рада не являється, тому не має права на стягнення пені по договору. Як вбачається з свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 12.05.1992р., виданого державним реєстратором, фінансове управління Любешівської райдержадміністрації є юридичною особою, тому відповідно до ст.ст.1,21 ГПК України може бути стороною у господарському процесі.

Таким чином, права та обов’язки між сторонами виникли на підставі договору від 28.04.2000р., що не суперечить вимогам ст.4 ЦК УРСР (чинного на момент виникнення спірних відносин), ст.11 Цивільного  кодексу України, ст. 144 Господарського  кодексу  України, п.4  Прикінцевих положень  ГК України,  відповідно до яких  майнові права  та  обов’язки   суб’єктів господарювання  виникають  з  угод  передбачених  законом, а також  з  угод непередбачених  законом, але таких, які  йому  не суперечать.

Відповідно до ст.151 ЦК УРСР, ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до ст.161, 162 ЦК УРСР, ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов’язаний виконати свій обов’язок, а кредитор –прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов’язання. Якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За вимогами ст. 256  Цивільного кодексу України позовна  давність –це строк,  у межах  якого  особа  може звернутися до суду  з  вимогою  про захист свого цивільного права  або  інтересу.

Відповідно до п. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачем  позовну заяву  на  адресу суду  було  направлено  25.05.07 року, про що  свідчить  відбиток  поштового штемпеля  на конверті.

Між тим, у  позивача  право на стягнення  виникло починаючи  з  01.09.2000 р., а нарахування припинялося через   шість місяців  від дня  . коли  зобов’язання   має  бути виконане, як  це визначено  п.6 ст.232  ГК України.

Відповідно до  ст. 223  ГК України  при реалізації  в  судовому   порядку  відповідальності   за правопорушення  у   сфері  господарювання  застосовуються  загальний  та  скорочені  строки  позовної  давності , передбачені  Цивільним кодексом  України, якщо інші  строки  не  встановлені  цим  кодексом.

Однак,  за  змістом  п.1   ч.2  ст.258  ГК України  щодо  вимог  про стягнення  неустойки(штрафу, пені) передбачені  спеціальна  позовна давність  в  один  рік.

Прокурор в інтересах позивача у розрахунку №1 (а.с.14)  нарахував пеню за період з 09.06.2006р. по 08.12.2006р. за 183 дні прострочки в сумі 1098грн. В уточненому розрахунку пеня нарахована за період з 01.09.2000р. по 28.02.2001р. у сумі 1086 грн. В той час діяв ЦК УРСР, ст.72 якого передбачала скорочені строки позовної давності у шість місяців для стягнення неустойки (штрафу, пені) та обов’язковість застосування позовної давності незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР). Тому уточнена позовна вимога не підлягає до задоволення, у зв’язку з пропуском строку позовної давності.

Посилання прокурора на переривання перебігу позовної давності спростовується вищенаведеним та до уваги не приймається.

Господарський суд, керуючись ст.ст. 526,530 Цивільного кодексу України, ст.ст.193,218 Господарського Кодексу,   ст.ст.44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

в и р і ш и в :

У позові відмовити.

Суддя                                                                                          Л.І.Соломка

Дата підписання повного

тексту рішення 25.06.2007р.