ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 липня 2007 р.

№ 31/43(8/411-06)-07

Вищий господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого

Кривди Д.С.,

суддів:

Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи ОСОБА_1

на постанову

від 15.05.07 Дніпропетровського
апеляційного господарського суду

та на рішення

від 15.02.07

у справі

№31/43(8/411-06)-07

господарського суду

Дніпропетровської області

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи ОСОБА_1

до

1. Профспілкового комітету
Дніпропетровського театру опери та балету 2. Обласного комунального
підприємства культури "Дніпропетровський академічний театр опери та
балету"

третя особа

Дніпропетровська обласна рада

про

тлумачення правочину та визнання
угоди дійсною

за участю представників сторін

від позивача:

ОСОБА_1

від відповідача 1:

у засідання не прибули

від відповідача 2:

Бондаренко К.А., дов.

від третьої особи:

у засідання не прибули

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності
фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Дніпропетровської
області з позовом до Профспілкового комітету Дніпропетровського театру опери та
балету (далі -Профспілковий комітет) та Обласного комунального підприємства
культури "Дніпропетровський академічний театр опери та балету" за
участю в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору
Дніпропетровської обласної ради про тлумачення правочину від 08.07.02,
вчиненого між позивачем та Профспілковим комітетом, як правочину щодо надання
послуг харчування, а також визнання угоди від 08.07.02 дійсною угодою про
надання послуг харчування з дати її укладення до червня 2006 року.

Позов мотивовано тим, що вказаний
договір має найменування "договір оренди", але по суті не є договором
оренди, оскільки його було укладено з метою надання робітникам театру послуг харчування
у приміщенні буфету театру на виконання умов колективного договору між
адміністрацією театру та профкомом театру.

Обласне комунальне підприємство
культури "Дніпропетровський академічний театр опери та балету" у
своєму відзиві проти позову заперечило, посилаючись на узгоджений сторонами
предмет договору, яким визначена передача спірного приміщення в оренду
(строкове безоплатне користування), тому тлумачення зобов'язань по цій угоді не
є спірним.

Рішенням від 15.02.07
господарського суду Дніпропетровської області (суддя Мороз В.Ф.), яке залишено
без змін постановою від 15.05.07 Дніпропетровського апеляційного господарського
суду (колегія суддів у складі: Герасименко І.М. -головуючий, Ясир Л.О.,
Прудніков В.В.), відмовлено у
задоволенні позову з мотиву недоведеності зобов'язання сторін по угоді
щодо надання послуг з харчування працівників театру.

Ухвалою від 26.06.07 Вищий
господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою
позивача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови та
направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касатор вважає, що спірний у справі
договір спрямовано на обслуговування працівників театру позивачем у приміщенні
театру шляхом передачі йому спеціального приміщення з обладнанням, і цей
договір згідно зі ст. 628 ЦК України є змішаним, оскільки містить кілька
зобов'язань, що не було враховано попередніми судовими інстанціями.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, Вищий господарський
суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦК України на
вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення
змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і
понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів
не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його
частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими
частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи,
яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту,
подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають
істотне значення.

Відмовляючи у тлумаченні договору
НОМЕР_1 як договору оренди та надання послуг, суди першої і апеляційної
інстанцій виходили з того, що позивачу в користування передано приміщення, в
договорі йдеться про оренду майна, сторони виступають як "орендар" та
"орендодавець" та при цьому значення слів і понять є однаковим для
всього змісту правочину, а також загальноприйнятим у сфері відносин оренди.
Стосовно ж вимог про визнання його угодою про надання послуг харчування суди
визнали, що угода НОМЕР_1 не підпадає під ознаки угоди про надання послуг
відповідно до ст. 901 ЦК України.

Касатор посилається на положення
п.п. 4.5, 5.8 договору і підстави укладення спірного договору, які свідчать про
обґрунтованість визнання частини зобов'язань з надання послуг, а саме:
забезпечення працівників театру харчуванням по мінімальним цінам.

Суди першої та апеляційної
інстанцій не надали правової оцінки наведеним обставинам та не виконали вимог
ст. 213 ЦК України, за якими зміст правочину встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом,
намірами сторін, а також змістом попередніх переговорів, усталеною практикою
відносин між сторонами тощо.

Зокрема, в разі укладення лише
договору оренди приміщення, як це визначили суди першої та апеляційної
інстанцій, не надано правової оцінки участі в договорі представника
Профспілкового комітету на підставі протоколу НОМЕР_2 спільного засідання
профкому і СТК (у матеріалах справи відсутній), обставинам безкоштовного найму
майна, а також умовам п. 4.5 договору, переговорам сторін, листам. Вказані
обставини не досліджені при розгляді справи судами та не отримали спростування
з посиланням на зміст угоди в системі з урахуванням намірів і зобов'язань, що прийняли
на себе особи, які уклали і підписали цей договір.

Тобто суди не дотримались вимог
ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і
всебічного встановлення усіх обставин справи та правильного застосування
законодавства, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не
відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція
обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а
право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної
інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на
підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які
існують між сторонами, із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі
правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115,
1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу задовольнити.

2.          Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 15.02.07 та постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 15.05.07 у справі №31/43(8/411-06)-07
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3.          Дію п. 3 ухвали Вищого господарського
суду України від 26.06.07 у справі №31/43(8/411-06)-07 припинити.

Головуючий
Д.Кривда

Судді
Г.Жаботина

А.Уліцький