СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08.06.07                                                                                 Справа № 16/342ад.

Суддя господарського суду Луганської області Шеліхіна Р.М., розглянувши матеріали справи за позовом

Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Луганськ

до Комунального підприємства Житлово-експлуатаційної контори №1, м.Антрацит Луганської області

про стягнення 8741 грн. 86 коп.

при секретарі судового засідання Агафоновій С.В.

за участю представників сторін:

від позивача –Балаба Т.М., дов. від 15.01.07. №03-01/67,

від відповідача –не прибув,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: заявлена вимога про стягнення з відповідача адміністративно-господарської санкції в сумі 8741,86грн. за не виконання 4% нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2006 році.

Відповідач відзивом від 01.06.07. №68 визнав позов у повному обсязі і просить розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, додатково надані документи, вислухавши представника позивача,  суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст.19 Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, в редакції від 05.07.2001 р. № 2606 –ІІІ ( далі Закон) для  підприємств, установ, організацій , незалежно від форм власності і господарювання, встановлюється норматив робочих місць  для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків від  загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 20 чоловік у кількості одного робочого  місця.

На 2006  рік відповідачеві визначено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 5 чоловік.

З наявного в матеріалах  справи звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів по формі 10-П І (річна) за 2006 рік вбачається, що  середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становить  43 чоловіка. Фактично на підприємстві відповідача  не забезпечена кількість робочих місць  для працевлаштування у 2006 році  1 інваліда.

Стаття 20 Закону встановлює,  що підприємства (об’єднання), установи і організації  незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено  нормативом,  передбаченим частиною  першою статі  19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального  захисту  інвалідів  штрафні санкції,  сума яких  визначається  у розмірі    середньої  річної заробітної  плати на відповідному підприємстві  (в об‘єднанні), в установі , організації  за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Пункт 4 Порядку  сплати підприємствами ( об’єднаннями),  установами і організаціями  штрафних санкцій до  відділення  Фонду соціального  захисту  інвалідів, акумуляції,  обліку та використання цих коштів,  затвердженого  постановою  Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №  1767 (далі - Порядок),  передбачає , що штрафні  санкції  сплачуються  підприємствами  самостійно не пізніше  15 квітня року, що настає  за звітним.

У  разі несплати  штрафних  санкцій  в установлений термін відділення Фонду вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку (пункт 11 Порядку).

Відповідачем визнано заявлені вимоги у повному обсязі .

Згідно листа Антрацитівського міського центру зайнятості від 20.03.07. №3/03-369 відповідач інформував про вільні вакансії для інвалідів та надавав звіти форми 3-ПН з вільними вакансіями для інвалідів,  згідно вимог ч.2 п.12 Постанови КМУ від 03.05.95 № 314 “Про реорганізацію робочих місць та працевлаштування інвалідів”, але не атестував робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач у порушення статті 19 Закону  не виконав норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2006 році, не створив робоче місце інваліда та не вжив заходів щодо створення цього робочого місця, у зв’язку з чим та відповідно до статті 20 Закону він зобов’язаний сплатити штрафні санкції у розмірі середньої річної заробітної плати за робоче місце, не зайняте інвалідом у сумі 8741,86грн.

Відповідач позовні вимоги визнав.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими що підлягають до задоволення, клопотання відповідача про розстрочення боргу слід задовольнити і вказати в постанові про порядок виконання рішення.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються у встановленому порядку.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом п’ятиденного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 112, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,   суд

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Комунального підприємства Житлово-експлуатаційної контори №1, м.Антрацит Луганської області, вул.. «Петровського», 136 «а», код 03340363 на користь Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Луганськ, вул. Володарського, 59, код 13396264, одержувач державний бюджет України р/р 0028 м. Краснодона Луганської області, код 24046604, МФО 804013, код бюджетної класифікації 50070000 штрафні санкції у сумі 8741,86 грн.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 13.06.07. у відповідності до вимог ст. 167 КАС України.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                Р.М. Шеліхіна