ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

№

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Мачульського
Г.М.

суддів:

Волковицької
Н.О.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

на  постанову

Київського міжобласного
апеляційного господарського суду

від

05.02.2007р.

у справі  господарського суду

№ 48/20-06/10 Київської області

за позовом

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_2

до

Суб'єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1

про

стягнення 66 142, 64 грн., -

В С Т А Н О В
И В:

Справа розглядалась судами
неодноразово. Оскарженою постановою Київського міжобласного апеляційного
господарського суду від 05.02.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого
-судді Жук Г.А., суддів Швець В.О., Шкурдової Л.М.) залишено без змін рішення
Господарського суду Київської області від 09.10.2006р. (суддя Тищенко О.В.),
яким позов задоволено повністю, постановлено стягнути з Приватного підприємця
ОСОБА_1на користь Приватного підприємця ОСОБА_255 440 грн. заборгованості, 2
367, 29 грн. інфляційних втрат, 696, 33 грн. три відсотки річних, а також
судові витрати: 585, 04 грн. державного мита та 104, 37 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В своїй касаційній скарзі
відповідач просить скасувати постанову Київського міжобласного апеляційного
господарського суду від 05.02.2007р. та прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх
інстанцій норм процесуального права, а саме: ст.ст.32, 43, 107 Господарського
процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не
надійшло.

Сторони не використали наданого
законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку
судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до
уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що
касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевий господарський суд,
задовольняючи позов, виходив з того, що, з врахуванням приписів ст.ст. 173,
174, 181, 193 Господарського кодексу України, п.п.1, 2 ст.11, ч.1 ст.202, ч.2
ст.205, чч.2, 3 ст.612 Цивільного кодексу України, та фактичних дій позивача і
відповідача, дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача
заборгованості документально підтверджуються, а тому підлягають задоволенню.
Також місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ч.2 ст.612 Цивільного
кодексу України, дійшов до висновку про правомірність і обґрунтованість
нарахування позивачем інфляційних витрат в сумі 2 367, 29 грн. та 3% річних в
сумі 696, 33 грн. і також задовольнив позов в цій частині.

Апеляційний господарський суд в свою
чергу дійшов до висновків про відсутність порушення місцевим господарським
судом норм процесуального права, на які посилався відповідач в апеляційній
скарзі, а також, посилаючись на приписи ст.ст.509, 526, 530 Цивільного кодексу
України та недоведеність відповідачем факту повернення коштів позивачеві і
проведення розрахунків між сторонами, погодився з висновками місцевого
господарського суду.

Відповідно до п.1 ст.1119
ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має
право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що рішення або постанова господарського
суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Як встановлено судами відповідач не
виконав належним чином зобов'язання, що виникло перед позивачем, в наслідок
прострочення боржника (відповідача у справі) зобов'язання втратило інтерес для
кредитора (позивача у справі), останній направив відповідачу лист-вимогу, у
якому зазначав про повернення коштів у розмірі, у якому зобов'язання не було
виконано, вказана вимога у встановлений ст.530 ч.2 ЦК України строк виконана не
була. При цьому садами встановлено, що позивач здійснив предоплату позивачу, а
відповідач зобов'язання виконав частково, у зв'язку з чим суди дійшли висновку
про правомірність стягнення з відповідача суми коштів, на яку зобов'язання не
було виконано, та завданих збитків.

Відповідач вказаних обставин у
касаційній скарзі не заперечує.

Доводи касаційної скарги стосуються
того, що судові рішення прийняті без урахування доказів особи, що подала
касаційну скаргу. При цьому у касаційній скарзі особа що її подала як на доказ
посилається на рішення Білоцерківського міськрайонного суду у справі №2-3048.

Між тим із вказаного рішення суду
не підтверджується факт повернення грошових коштів позивачу, крім того ухвалою
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області вказане
рішення суду скасовано, а провадження у справі закрито у зв'язку з тим, що
справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається із матеріалів справи
та встановлено судами, попереднє судове рішення було скасовано судом касаційної
інстанції у зв'язку з тим, що справу було розглянуто за відсутності
відповідача, не повідомленого належним чином про час та місце засідання суду,
однак при повторному розгляді справи відповідач належним чином сповіщався про
час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, однак у судове засідання
неодноразово не з'являвся.

Суд апеляційної інстанції,
залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, також виходив з того,
що відповідач не довів належними та допустимими доказами що він дійсно повернув
позивачу кошти в сумі, в якій зобов'язання не було виконано.

Суд касаційної інстанції
погоджується з такими висновками апеляційного господарського суду оскільки
відповідно до п.2.2 Положення про ведення касових операцій у національній
валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку
України від 15 грудня 2004 року №637 “Про затвердження Положення про ведення
касових операцій у національній валюті в Україні”, підприємства (підприємці)
здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами
України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють
підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і
за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також
шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Цією нормою також
визначено, що підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у
відповідних книгах обліку.

Згідно ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Цією
нормою також визначено, що обставини справи, які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином суд касаційної
інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції відносно того,
що відповідач не довів належними та допустимими доказами що він дійсно повернув
позивачу кошти, на суму яких зобов'язання не було виконано.

Відповідно до ч.1 ст.224 ГК України
учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого
порушено. Частиною другою цієї норми визначено, що під збитками розуміються,
зокрема, витрати, зроблені управненою стороною.

Суди правильно застосували до
спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права,
зокрема приписи ст.ст. 173, 174, 181, 193 Господарського кодексу України,
п.п.1, 2 ст.11, ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, чч.2, 3 ст.612 Цивільного кодексу
України, ст.33, 34, 43 ГПК України.

Отже, при ухваленні рішень суди
першої та апеляційної інстанцій дійшли вичерпних юридичних висновків щодо
встановлених обставин справи і правильно застосували до спірних правовідносин
сторін норми матеріального та процесуального права.

Рішення судів першої та апеляційної
інстанції належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають
вимогам процесуального закону.

Доводи касаційної скарги висновків
судів не спростовують.

З матеріалів справи вбачається що
суд апеляційної інстанції в порядку ст. ст.43, 47, 43,
101 ГПК України у їх сукупності, дослідив подані сторонами в обґрунтування
своїх вимог і заперечень докази.

За вказаних обставин постанова суду
апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, а тому підстав для її
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 п.1, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності -фізичної особи ОСОБА_1залишити без задоволення, а
постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від
05.02.2007р. у справі №48/20-06/10 Господарського суду Київської області -без
змін.

Головуючий суддя
Г.М. Мачульський

С у д д і
Н.О. Волковицька

В.І. Шаргало