ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2007 р.
№ 2/320-3736

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Приватного агропромислового підприємства “Озерна”

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2007

у справі
№2/320-3736 господарського суду Тернопільської області

за позовом
ДП “Державний резервний насіннєвий фонд України”

до
Приватного агропромислового підприємства “Озерна”

про
стягнення суми,

за участю представників сторін від:

позивача:
Помазанов А.В. –за довіреністю від 11.04.2007р.

відповідача:
не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 13.11.2006р. (суддя Колубаєва В.О.) в позові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2007р. (судді Мельник Г.І. –головуючий, Новосад Д.Ф., Михалюк О.В.) рішення господарського суду Тернопільської області від 13.11.2006р. скасовано; прийнято нове рішення; позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 29250грн., державне мито в розмірі 438,75грн. та 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач в касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а рішення місцевого господарського суду –залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника позивача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що 17.12.2002р. між ДАК “Хліб України” “Державний насіннєвий страховий фонд”, правонаступником якого є позивач (замовник) та ПАП “Озерна” (виконавець) укладено договір №103 “Про надання послуг по зберіганню насіння”, за умовами якого виконавець надає замовнику послуги по зберіганню насіння ячменю першої репродукції сорту “Миронівський 92” у кількості 83,180 тон., ячменю першої репродукції сорту “Цезар” у кількості 42,053 тонни, гороху першої репродукції сорту “Трудівник” у кількості 33,575 тон, а замовник приймає послуги відповідно до умов вказаних у цьому договорі.

Відповідно до п.3.1 договору послуги по зберіганню насіння надаються безоплатно.

Пунктом 7.1 сторонами передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 01.06.2003р.

Згідно Акту контрольної перевірки інвентаризації цінностей на ПАП “Озерна” та інвентаризаційного опису від 01.11.2004р., підписаних представниками обох сторін, на зберіганні у ПАП “Озерна” знаходилося 25 тон насіння ячменю “Цезар” першої репродукції.

Відповідно до Акту контрольної інвентаризації цінностей на ПАП “Озерна” від 31.07.2006р. встановлено відсутність насіння ячменю сорту “Цезар” першої репродукції у кількості 25 тон.

Лист-вимогу №138-2/14/50 від 04.09.2006р. щодо оплати вартості насіння ячменю сорту “Цезар” першої репродукції у кількості 25 тон в сумі 29250грн., відповідач залишив без задоволення, у зв’язку з чим позивач звернувся з позов про стягнення з ПАП “Озерна” 29250грн. вартості нестачі насіння ячменю.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з пропуском терміну позовної давності, а тому порушене право позивача захисту не підлягає.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що господарський суд Тернопільської області, встановивши з власної ініціативи  пропуск  позивачем  строку позовної давності, вийшов за межі встановлених нормами ГПК України повноважень, що є підставою для скасування рішення.

Колегія вважає, що місцевий господарський суд дійсно дійшов передчасного висновку щодо пропуску строку позовної давності, оскільки прийняв до уваги лише умови договору щодо терміну його дії,  не дослідивши на не давши належну правову оцінку іншим обставинам справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції також не використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Задоволення апеляційним господарським судом позовних вимог обґрунтовано ст.ст.944, 951 ЦК України.

Суд касаційної інстанції вважає, що під час прийняття оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального права, яке полягає в незастосуванні норми законодавства, яка повинна бути застосована до спірних правовідносин.

Так, оскільки судами встановлено, що п.7.1 договору від 17.12.2002р. №103 передбачений строк дії договору зберігання до 01.06.2003р., вимога позивача про стягнення вартості нестачі переданого на зберігання насіння заявлена після закінчення строку зберігання.

Правовідносини, які випливають при зберіганні товару після закінчення строку, регулюються зокрема ч. 3 ст. 950 ЦК України, яка передбачає, що зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Як зазначив суд апеляційної інстанції, актом контрольної інвентаризації цінностей на ПАП “Озерна” від 31.07.2006р. встановлено відсутність насіння ячменю сорту “Цезар” першої репродукції у кількості 25 тон.

При вирішенні спору не досліджувалося питання про наявність вини відповідача в нестачі товару станом на 31.07.2006р. В акті, на який послався апеляційний суд, не зазначені причини відсутності насіння на складі.

Виходячи зі змісту ч.3 ст.950 ЦК України вирішення питання про наявність умислу чи грубої необережності зберігача про втрату (нестачу) товару після закінчення строку зберігання є обов'язковою умовою для притягнення його до відповідальності.

Незастосування зазначеної норми матеріального права призвело до неповного з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,  –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2007р. та рішення господарського суду Тернопільської області від 13.11.2006р. у справі №2/320-3736 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                         Г.Жаботина

А.Уліцький