ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2007 р.                                                                   Справа № 1/19

Суддя господарського суду Чернівецької області Желiк Борис Євграфович

розглядаючи справу

за позовом   Чернівецька міська рада

до відповідача Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернівці

про припинення права користування земельною ділянкою та визнання частково нечинним державного акту на право користування земельною ділянкою

за участю представників:

позивача:

відповідача:

прокурора

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів із залученням третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору і просить:

- припинити право Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці на користування земельною ділянкою площею 4,35 га у м. Чернівці на вул. І. Підкови, 20-б, в, г, відповідно до схеми, погодженої з начальником Чернівецького гарнізону, начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці і Департаментом містобудування і земельних відносин м. Чернівці та

- визнати частково нечинним Державний акт на право користування землею, виданий виконавчим комітетом Чернівецької міської ради у 1980 р. Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині стосовно права користування землею площею 4,35 га на вул. І.Підкови, 20 б,в, г, у м. Чернівці.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у позові посилається на таке:

- згідно з Державним актом на право користування землею серії “Б” № 037683 за відповідачем  КЕВ м. Чернівці закріплено у безстрокове і безоплатне користування для господарських потреб 112,3 га землі на вул. І.Підкови (колишня вул. Комуністична) № 20-б,в,г у межах згідно з планом користування, на якій були побудовані нежитлові споруди військового містечка № 25, що належали Збройним Силам України;

- зазначені споруди були відчужені ДП МО України “Укроборонлізинг” товариству з обмеженою відповідальністю “Експріелтсервіс” за договором комісії на реалізацію військового майна № 73-82 від 07.10.2005 р., з моменту передачі проданих споруд покупцю КЕВ м. Чернівці фактично припинив використовувати частину, а саме 4,35 га із 112,3 га, спірної земельної ділянки;

- припинивши використання частини земельної ділянки за призначенням, КЕВ м. Чернівці не передав її до земель запасу м. Чернівці з посиланням на необхідність погодження такої процедури з Міністерством Оборони України;

- згідно зі ст. 141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за призначенням, у відповідності до ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку в разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

15.05.2007 р. військова прокуратура Чернівецького гарнізону подала до суду заяву про вступ військового прокурора  Чернівецького гарнізону у справу на стороні відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці для захисту інтересів держави у сфері захисту суверенітету держави, її цілісності та недоторканості, функції із забезпечення яких покладено на Міністерство оборони України та Збройні Сили України, до складу яких входить КЕВ м. Чернівці.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці (Відповідач 1) письмових пояснень на позов не подав.

Державне підприємство Міністерства оборони України “Укроборонлізинг” (Відповідач 2) надало пояснення, що під час відчуження військового майна на спірній земельній ділянці воно (підприємство) діяло на підставі договору комісії і не було власником ні майна, ні землі, тому не може сприяти вирішенню питання щодо користування земельною ділянкою.

Третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору – ТОВ “Експріелтсервіс” надало пояснення на позов, у яких просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що після придбання нежитлових споруд на спірній земельній ділянці воно неодноразово зверталося до МО України за вирішенням питання про погодження відмови від частини земельної ділянки, однак питання не вирішене, земельна ділянка відповідачем КЕВ м. Чернівці не використовується, третя особа несе витрати по утриманню і охороні об’єкту.

Військовий прокурор надав відзив, у якому вважає позовні вимоги необгрунтованими з тих підстав, що спірна ділянка відноситься до земель оборони, статус яких визначається ст. 77 Земельного кодексу України і які не можуть передаватися у комунальну власність, зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не відбулося, КЕВ м. Чернівці не має правових підстав для передачі земельної ділянки до земель запасу Чернівецької міської ради, оскільки згоду на припинення права користування земельними ділянками, які не використовуються ЗС України, вилучення, зміну цільового призначення цих земельних ділянок надається Міністром оборони, крім того, Кабінетом Міністрів України Міністерству оборони України доручено зупинити операції з реалізації та передач земель оборони, згідно з рішенням Міністра оборони України від 01.12.2006 р. на спірній земельній ділянці планується будівництво житла для військовослужбовців.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, пояснив, що видача акта на користування землею КЕВ м. Чернівці не породжує правовідносин з Міністерством оборони, представник третьої особи також просив позов задовольнити.

Представник КЕВ м. Чернівці і прокурор просили у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві прокурора на позовну заяву, наполягали на тому, що КЕВ м. Чернівці є підрозділом Збройних сил і організаційно та структурно підпорядковується Міністерству оборони України, не може розглядатися як окрема структурна одиниця, на яку не поширюється правовий режим майна Збройних сил України.

Представник другого відповідача в судове засідання не з’явився. Від другого відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника, тому неявка представника в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та прокурора, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні відносини, суд встановив наступне.

У відповідності до Державного акту на право користування землею сер. Б за № 037683 від 1980 року за Чернівецькою квартирно-експлуатаційною частиною району, правонаступником якої є Відповідач 1, закріплено в безстрокове і безплатне землекористування 112,3 га землі в межах згідно з планом землекористування для господарських потреб по вул. Комуністичній, № 25 у м. Чернівці (тепер вул. І.Підкови, 20-б, в, г у м. Чернівці, стосовно чого між сторонами спору немає) (а.с. 11,12).

Правонаступництво Відповідача 1 за Чернівецькою квартирно-експлуатаційною частиною району підтверджується витягом із Директиви Міністра оброни України від 20.04.2005 р. № Д-322/1/010 і не оспорюється учасниками судового процесу (а.с. 102).

29.12.2005 р. між Відповідачем 2 і Третьою особою було укладено договір купівлі-продажу військового майна, згідно з яким Відповідач 2, діючи на підставі договору комісії на реалізацію військового майна № 73-82 від 07.10.2005 р., за підсумками конкурсу з продажу нерухомого військового майна протокол про визначення переможця конкурсу від 16.12.2005 р., зобов’язався передати у власність Третій особі нежитлові будівлі військового містечка № 25, що знаходяться у м. Чернівці по вул. І.Підкови:

під номером двадцять “В”(№20В), будівля літ. А, цегляна, загальною площею 554,80 кв. м;

під номером двадцять “Б”(№20Б), будівля літ. А, цегляна, загальною площею 473,10 кв. м;

під номером двадцять “Г”(№20Г), яка складається із будівлі літ. А, цегляна, загальною площею 556,80 кв. м, будівлі літ. Б, цегляна, загальною площею 228,00 кв. м, будівлі літ. В, цегляна, загальною площею 550,00 кв.м, а Третя особа зобов’язалася оплатити вартість будівель на умовах цього Договору (а.с. 13-18).

Передача відчужених нежитлових будівель Третій особі оформлена актом прийому-передачі від 05.01.2006 р. (а.с. 21).

Продані споруди військового містечка № 25 розташовані на земельній ділянці по вул. І.Підкови, 20-б, в, г у м. Чернівці (бувша вул. Комуністична, № 25), користувачем якої згідно з Державним актом сер. Б за № 037683 є Відповідач 1.

Спір між сторонами виник щодо вилучення частини земельної ділянки під спорудами у зв’язку з її використанням Відповідачем 1 не за цільовим призначенням (п. “г” ст. 141 Земельного кодексу України), оскільки вказані споруди перейшли у власність до Третьої особи.

Земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 19 ЗК України визначено категорії земель України за цільовим призначенням, серед яких є землі оборони.

Згідно зі ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється Законом України  “Про використання земель оборони”.

Таким чином, землі оборони – це окремий різновид земель, який складає самостійну категорію земельного фонду України.

Оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, Цивільної оборони України, національної економіки до переведення, за необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройної агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони. Тому правовий режим земель, які обслуговують потреби охорони, характеризуються певними специфічними рисами. Зокрема, такі землі мають суттєві особливості щодо порядку надання їх у користування і подальшого використання, а також управління ними.

Ст. 14 Закону України “Про Збройні Сили України” визначено, що Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.

Структура Збройних сил України визначена ст. 3 Закону України “Про збройні Сили України”, згідно з якою  Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, а Збройні Сили України мають таку загальну структуру:

Генеральний штаб Збройних Сил України як основний орган військового управління;

види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили;

об’єднання, з’єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, об’єднань, з’єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Як видно з Державного акту сер. Б за № 037683, спірна земельна ділянка передана Відповідачеві 1 для господарських потреб і згідно з вище наведеними нормами  зазначених законодавчих актів відноситься до земель оборони, оскільки КЕВ м. Чернівці підпорядковується Міністерству оборони України і відноситься до структури Збройних сил України, що підтверджується довідкою № 104/05 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с. 101). Тому пояснення представника в частині, що видача акта на користування земельною ділянкою ніяким чином не породжує правовідносини з Міністерством оборони України є неспроможними.

Цільове призначення земель оборони та виконання ними специфічних соціально-економічних функцій обумовлює їх перебування тільки в державній та комунальній власності. При цьому, за загальним правилом, землі для потреб оборони є об’єктом права саме державної власності. Так, згідно з ч. 3 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, зокрема, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об’єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Ст. 9 Закону України “Про Збройні Сили України” та ст. 9 Закону України “Про оборону” до повноважень Кабінету Міністрів України стосовно Збройних сил віднесено, зокрема,  встановлення порядку надання Збройним Силам України в управління об’єктів державної власності, в тому числі земельних (водних) ділянок, інших природних ресурсів, необхідних для належного виконання покладених на ці органи завдань.

У відповідності до ст. 15 Закону України “Про оборону України”  діяльність органів місцевого самоврядування у сфері оборони щодо земельних ділянок обмежується здійсненням контролю за використанням і охороною наданих у встановленому порядку для потреб оборони земельних, водних та інших природних ресурсів згідно із законодавством.

Відтак, системний аналіз наведених положень зазначених Законів дає підстави вважати, що стосовно земель оборони повноваження сільських, селищних, міських рад щодо вилучення земельних ділянок є обмеженими.

Наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 р. № 483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, який на даний час є чинним і згідно з п. 45 якого в редакції наказу Міністра оборони України від 24.01.2005 р. № 53 право надавати згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними силами України, площею до 50 га надано першому заступнику Міністра оборони України, згода на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України, площею понад 50 га надається Міністром оборони за поданням першого заступника Міністра оборони України – керівника апарату Міністерства оборони України, а передача земельних ділянок органам місцевого самоврядування, у разі їх вилучення, здійснюється начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України через квартирно-експлуатаційні управління Збройних Сил України та оперативних командувань після отримання згоди від першого заступника Міністра оборони України – керівника апарату Міністерства оборони України.

Як видно з матеріалів справи, питання щодо надання згоди на вилучення частини спірної земельної ділянки під спорудами, проданими Третій особі, перебуває на розгляді в Міністерстві оборони України.

Необґрунтованим є посилання позивача на наявність такої підстави для примусового вилучення частини спірної земельної ділянки як використання її не за цільовим призначенням.

Згідно зі ст. 141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

У відповідності до ст. 143 ЗК України в разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням примусове припинення прав на таку земельну ділянку здійснюється в судовому порядку.

Використання земельної ділянки не за цільовим призначенням означає те, що землекористувач не додержується цілей експлуатації наданої йому землі у відповідності до положень ст. 19 ЗК України, а використовує її в інших цілях.

Однак, позивач не довів жодними доказами, що Відповідач 1 використовує спірну земельну ділянку за не цільовим призначенням, а саме не як землі оборони. Вилучення частини земельної ділянки у зв’язку з використанням цієї частини за нецільовим призначенням Земельним кодексом не передбачено. Продаж нежитлових будівель військового містечка зовсім не означає використання земельної ділянки, яка відноситься до земель оборони, за нецільовим призначенням.

Невикористання земельної ділянки чи її частини також не є тотожним використанню такої ділянки чи її частини за нецільовим призначенням.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, на спірній земельній ділянці Міністерством оборони планується здійснення будівництва житла для військовослужбовців (а.с. 103).

Суд також виходить з того, що в зв’язку з особливим режимом земель оборони позивач не наділений правом примусового вилучення земельних ділянок, що відносяться до земель оборони, у структурних утворень Збройних Сил України. Зміни цільового призначення спірної земельної ділянки в установленому законом порядку не проводилося (ст. 20 ЗК України).

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо пояснень Третьої особи, то суд зазначає, що вони не впливають на юридичну оцінку спірних правовідносин, оскільки питання про відмову Відповідача 1 від частини спірної ділянки повинно бути вирішено в порядку, визначеному Наказом МО України  22.12.1997 р. № 483, права власності на частину земельної ділянки в зв’язку з купівлею нежитлових приміщень Третя особа не набула, підстав для примусового вилучення в зв’язку з використанням частини земельної ділянки не за цільовим призначенням у справі немає.

За таких обставин позовні вимоги про примусове вилучення частини спірної земельної ділянки у Відповідача 1є необгрунтованими, тому в цій частині вимог у позові належить відмовити.

Відсутні підстави для відповідальності за даним позовом у Відповідача 2, оскільки останній виступав стороною договору купівлі-продажу військового майна від 29.12.2005 р. як Продавець і не має відношення до стосунків, які виникли після укладення цього договору між іншими учасниками спору.

Не підлягають також задоволенню вимоги про визнання частково нечинним Державного акта на право користування землею, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради у 1980 р. Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині стосовно права користування землею площею 4,35 га на вул. І.Підкови, 20 б,в, г, у м. Чернівці, оскільки відсутні підстави для примусового вилучення спірної частини земельної ділянки у Відповідача 1.

Судові витрати належить залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6-12, 17, 160-163, 167, п.п. 3, 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1.          У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України , якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  КАС України,  постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

Якщо  строк  апеляційного  оскарження  буде поновлено,  то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 КАС України -  з  дня  складення  в  повному  обсязі.

Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

За згодою учасників судового розгляду в судовому засіданні 08 червня 2007 року оголошені вступна та резолютивна частини постанови.

Повний текст постанови підписаний 14 червня 2007 року.

Суддя                                                             Б.Є. Желiк