ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2007 р.
№ 01-10/21-147

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Катеринчук Л.Й.,

Ткаченко Н.Г.

розглянувши касаційну скаргу
Стахановської ОДПІ, м. Стаханов Луганської області

на постанову

та ухвалу
від 18.01.2007 р. Луганського апеляційного господарського суду
від 01.12.2006 р. господарського суду Луганської області

у справі
№ 01-10/21-147 господарського суду Луганської області

за заявою
Стахановської ОДПІ, м. Стаханов Луганської області

до
ЗАТ виробничо-інвестиційної компанії “Ромво”, м. Стаханов Луганської області

про
банкрутство

представники сторін у судове засідання не з’явилися

ВСТАНОВИВ:

Стахановська ОДПІ звернулася до господарського суду Луганської області з заявою про порушення справи № 01-10/21-147 про банкрутство ЗАТ виробничо-інвестиційної компанії “Ромво” в порядку ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі –Закон).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 01.12.2006 р. (суддя Кривохижа Т.Г.) вказану заяву повернуто Стахановській ОДПІ без розгляду на підставі п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 18.01.2007 р. (судді: Медуниця О.Є. –головуючий, Єжова С.С., Парамонова Т.Ф.) апеляційну скаргу Стахановської ОДПІ залишено без задоволення, а ухвалу господарського суду Луганської області від 01.12.2006 р. –без змін.

Не погоджуючись з винесеними судовими рішеннями, Стахановська ОДПІ звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Луганського апеляційного господарського суду від 18.01.2007 р. і ухвалу господарського суду Луганської області від 01.12.2006 р. та передати справу на розгляд до господарського суду Луганської області.

На думку заявника касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанції порушено норми матеріального права, зокрема ст. 52 Закону.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 52 Закону передбачає особливості банкрутства відсутнього боржника.

Згідно з ч. 1 вказаної статті незалежно від розміру вимог до боржника та строку виконання зобов'язань кредитором може бути подана заява про порушення справи про банкрутство відсутнього боржника у разі, якщо керівні органи боржника - юридичної особи відсутні за її місцезнаходженням, або у разі ненадання боржником протягом року до органів державної податкової служби згідно із законодавством податкових декларацій, документів бухгалтерської звітності, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Отже, за правилами цієї статті справа про банкрутство може бути порушена у разі наявності хоча б однієї з перелічених умов, а також за наявності інших ознак, що свідчать про відсутність підприємницької діяльності боржника.

Звертаючись з заявою про порушення справи про банкрутство ЗАТ виробничо-інвестиційної компанії “Ромво” в порядку ст. 52 Закону, кредитор посилався на те, що боржник припинив свою діяльність та його керівні органи відсутні за юридичною адресою, що підтверджується актом перевірки знаходження боржника за юридичною адресою від 28.11.2006 р.

Однак, попередні судові інстанції визнали вказаний акт неналежним доказом.

При цьому, судом апеляційної інстанції визнано неналежною довідку від 10.11.2006 р. про встановлення фактичного місцезнаходження платника податків за адресою: м. Стаханов, пр. 50 років Жовтня, 15/1, а також встановлено, що кредитор не здійснив перевірку боржника за місцезнаходженням його керівника.

В силу вимог ст. 1117 ГПК України  суд касаційної інстанції позбавлений права спростовувати встановлені судами обставини справи та здійснювати переоцінку доказів.

Крім того, згідно зі ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 17 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців” відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням повинні міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців.

Статтею 18 цього Закону, яка визначає статус відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців,  передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

При цьому, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

У зв’язку з чим, при встановлені факту відсутності керівних органів боржника - юридичної особи за її місцезнаходженням як ініціюючий кредитор, так і суд мають керуватися відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб –підприємців.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема в своїй постанові від 06.06.2006 р. у справі № Б48/12-05.

Разом з тим, в заяві про порушення справи про банкрутство за ст. 52 Закону  ініціюючий кредитор вказував на те, що в результаті аналізу фінансово-господарської діяльності боржника було встановлено, що боржник більше року не подає до податкового органу податкові декларації та останню звітність ним було подано до Стахановської ОДПІ –21.06.2005 р.

Проте, кредитором не було враховано те, що матеріали справи містять дві заяви боржника про зняття його з податкового обліку, а саме від 23.12.2005 р. (а.с. № 23) та від 12.07.2004 р. (про зняття з реєстру платника податку на додану вартість) (а.с. № 25).

Отже, доводи заявника касаційної скарги не спростовують висновків попередніх судових інстанцій щодо повернення заяви про порушення справи про банкрутство в порядку ст. 52 Закону.

За таких обставин справи оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, як такі, що відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги вказане та керуючись  ст. ст. 17, 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”, ст. 52 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та ст. ст. 63, 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Стахановської ОДПІ залишити без задоволення.

2.          Постанову Луганського апеляційного господарського суду від 18.01.2007 р. та ухвалу господарського суду Луганської області від 01.12.2006 р. у справі № 01-10/21-147 залишити без змін.

Головуючий                                                                                Б.М. Поляков

Судді                                                                                                 Л.Й. Катеринчук

Н.Г. Ткаченко