ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2007 р.
№ 41/359

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя

на  постанову
Донецького апеляційного господарського суду від 18.01.2007р.

у справі
№ 41/359

господарського суду
Донецької області

за позовом
Приватного підприємства “Албір”

до
1.          Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя,
2.          Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області

про
стягнення з Державного бюджету України бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 414541,00 грн.

за участю представників:

позивача
Касьянов М.М. –дов. від 20.04.2006р.

відповідача
1. Антощук О.С., Кулябіна В.В.
2. не з’явився (про час та місце судового засідання повідомлені належним чином)

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство “Албір” звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції в м. Маріуполі та Відділення державного казначейства в м.Маріуполі про стягнення з Державного бюджету України бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 414541,00 грн.

Ухвалою від 16.11.2006р. замінено Відділення державного казначейства в м. Маріуполі, його правонаступником, Головним управлінням Державного казначейства України в Донецькій області.

В обгрунтування позовних вимог ПП “Албір” посилається на те, що Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією м. Маріуполя було проведено перевірку достовірності заявлених позивачем у податкових деклараціях даних та встановлено відсутність порушень позивачем при нарахуванні бюджетного відшкодування, однак, при настанні законодавчо встановленого терміну для відшкодування податку на додану вартість відповідно до підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.4, 7.7.5, 7.7.6, 7.7.8  пункту 7.7 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” відшкодування в сумі 414541 грн. ним не отримано.

Жовтнева міжрайонна державна податкова інспекція м. Маріуполя у відзиві на позов просила відмовити у задоволенні позову, зазначаючи що відповідно до пункту 6.2 статті 6 Закону України “Про податок на додану вартість” у позивача, постачальника супутніх експортним товарам транспортно-експедиторських послуг, відсутні підстави для застосування нульової ставки податку на додану вартість, а тому оскаржувана сума не підлягає відшкодуванню.

Головне управління Державного казначейства України в Донецькій області у відзиві на позов, зазначило про безпідставність до нього позовних вимог на підставі пункту 4 сумісного наказу ДПА України та Державного казначейства України №200/86 від 21.05.2001р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.12.06р.(суддя С.А.Гончаров) позов задоволено: стягнуто з Державного бюджету України на користь ПП “Албір” суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 414541грн., з Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя на користь позивача витрати по сплаті державного мита у сумі 4145,41 грн. та витрати на судово-інформаційне забезпечення в сумі 118,00 грн.

Судове рішення прийняте на підставі статей 1, 2, 21, 22, 33, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України та вмотивоване правомірністю вимог позивача з огляду на положення підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.4, 7.7.5, 7.7.6, 7.7.8  пункту 7.7 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 31.10.2006р.  (судді: Алєєва І.В. - головуючий,  М’ясищева А.М.,   Старовойтова Г.Я.) рішення господарського суду Донецької області від 07.12.2006р. залишено без змін відповідно до пункту 1 статті 103, статті 105 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на повноту встановлення обставин справи, відповідність його висновків обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, відповідач - Жовтнева міжрайонна державна податкова інспекція м. Маріуполя - звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення першої інстанції і постанову апеляційного господарського суду та прийняти нове рішення про відмову у позові.

Скаргу мотивовано доводами про неповне з’ясування судами попередніх інстанцій обставин справи, а саме невірне застосування пункту 1.14 статті 1, підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, пунктів 6.2, 6.5 статті 6 Закону України “Про податок на додану вартість”, статті 274 Митного кодексу України.

Позивач та відповідач, Головне управління Державного казначейства України в Донецькій області, відзиви на касаційну скаргу не надали.

Головне управління Державного казначейства України в Донецькій області не скористалося правом на участь представника у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Позовні вимоги про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 414541,00 грн.. обгрунтовані порушенням Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією м. Маріуполя вимог підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.4, 7.7.5, 7.7.6, 7.7.8  пункту 7.7 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з обґрунтованості вимог позивача з огляду на положення підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.4, 7.7.5, 7.7.6, 7.7.8  пункту 7.7 статті 7  Закону України “Про податок на додану вартість”, пункту 4 сумісного наказу ДПА України та Державного казначейства України №200/86 від 21.05.2001р. та статті 48 Бюджетного кодексу України.

Разом з тим поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишився той факт, що в з 1 вересня 2005 року набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України, і, приймаючи судові акти у справі,  суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Відповідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи  (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють  підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності (далі –підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право звертатися державні та інші органи, громадяни, що не є суб’єктами підприємницької діяльності.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначена підвідомчість справ господарським судам.

Виходячи з положень пунктів 1, 7, 9 статті  3 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб’єкт владних повноважень - орган державної  влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою).

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, у контексті зазначених норм Кодексу, справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між суб'єктами суспільних відносин стосовно їх прав і обов'язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений здійснювати управлінські чи контрольні функції щодо іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Як зазначається у статті 4 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" - Державна податкова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади, що виконує безпосередньо, а також організовує роботу державних податкових адміністрацій та державних податкових інспекцій.

Відповідно до змісту цього ж Закону, Державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підпорядковуються Державній податковій адміністрації України, а державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції підпорядковуються відповідним державним податковим адміністраціям в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і разом утворюють систему органів державної податкової служби.

Згідно пунктів 1, 2, 3 статті 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”  Державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції виконують такі функції: здійснюють контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів); забезпечують облік платників податків, інших платежів, правильність обчислення і своєчасність надходження цих податків, платежів, контролюють своєчасність подання платниками податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших платежів, а також перевіряють достовірність цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів.

З наведеного випливає, що Державна податкова інспекція, при прийнятті за результатами перевірки податкових повідомлень-рішень про зменшення позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 369475,70 грн. та донарахування ПП “Албір” податку на додану вартість у сумі  1 690 124,00 грн., діяла як орган державної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій і, відповідно, як суб'єкт владних повноважень.

Отже, згідно пункту першого частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України спори юридичних осіб з органами державної податкової служби щодо відшкодування з державного бюджету України суми бюджетної заборгованості з податку на додану вартість підвідомчі адміністративним судам.

Відтак, суб'єктний склад та характер правовідносин свідчить про те, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції.

У відповідності з пунктом 7 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, після набрання чинності цим Кодексом заяви і скарги у справах, що виникають з адміністративно-правових відносин, а також апеляційні, касаційні скарги подання розглядаються в порядку встановленому цим Кодексом.

Суди попередніх інстанцій повинні були, проаналізувавши суб'єктний склад та характер правовідносин, встановити, до юрисдикції яких судів (господарських чи адміністративних) віднесено спір за позовом ПП “Албір” до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя, Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області про стягнення з Державного бюджету України бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у сумі 414541,00 грн. як підстави застосування положень Закону України “Про податок на додану вартість”, пункту 4 сумісного наказу ДПА України та Державного казначейства України №200/86 від 21.05.2001р. та статті 48 Бюджетного кодексу України.

Проте, даний спір розглянуто за правилами Господарського процесуального кодексу України без встановлення належної юрисдикції.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 6 розділу VІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

На порушення цих вимог суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу та переглянули рішення суду у даній справі, керуючись положеннями Господарського процесуального кодексу України. Розгляд справи у невірно обраній процесуальній судовій процедурі може істотно вплинути на обсяг прав і обов’язків учасників процесу на будь-яких його стадіях.

У відповідності із частиною 1 статті 11110 Господарського процесуального Кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Керуючись статтями 43, 1115, 1117, пунктом 3 частини 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м. Маріуполя задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 18.01.2007р. у справі № 41/359 господарського суду Донецької області та рішення господарського суду Донецької області від 07.12.06р. скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач