СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"03" серпня 2007 р.
Справа №6/4683-А

за позовом  Управління Пенсійного Фонду України в
Теофіпольському районі Хмельницької області смт. Теофіполь

до Приватного підприємця
ОСОБА_1,  смт. Теофіполь

про стягнення 164,82 грн.

Суддя  Танасюк
О.Є.                    Секретар судового
засідання  Сарбей О.Ф.

Представники сторін:

від позивача     не
з'явився

від відповідача    не з'явився

Ухвалою господарського суду від
03.07.07р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу
до судового розгляду. Ухвала суду від 03.07.07р. сторонам направлена.

Суть спору: Позивач
у позовній заяві та його представник в судовому засіданні наполягають на
задоволенні позовних вимог. Просять суд з врахуванням вимог Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” та Закону України „Про
вирішення питання щодо заборгованості суб'єктів господарської діяльності, які
застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв'язку з
неперерозподілом Державним казначейством України частини податків до Пенсійного
фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати
працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом
2004року -І кварталу 2005року” стягнути з відповідача 164,82 грн.
заборгованості по сплаті фіксованого розміру страхового внеску.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, однак, 26.07.07р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача, в
яких він повідомляє, що постановою  від
17.04.07р. по справі №18/1613-А припинено його підприємницьку діяльність як
приватного підприємця.

По суті позовних вимог заперечує,
мотивуючи тим, що відповідно до п.2 Указу Президента України „Про спрощену
систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва” від
03.07.07р. №727/98, звільняється від обов'язку нарахування, відрахування та
перерахування до державних цільових фондів зборів, пов'язаних з виплатою
заробітної плати працівникам, включаючи членів його сім'ї.

Зокрема, вказує, що даним Указом
передбачено, що суб'єкт господарювання
щомісяця не пізніше 20-го числа наступного місяця сплачує єдиний податок
на окремий рахунок відділення Державного казначейства, який наступного дня
після надходження коштів перераховує суми єдиного податку у розмірі 43% - до
місцевого бюджету, 42% - до пенсійного фонду, 15% - на загальнообов'язкове
соціальне  страхування, а п.6 даного
Указу передбачено, що суб'єкти малого підприємництва не є платниками збору на
загальнообов'язкове пенсійне страхування.

За таких обставин, просить в позові
відмовити.

Розглядом матеріалів справи
встановлено наступне:

Згідно свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи -підприємця, ОСОБА_1 - зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності і відповідно до ст.15 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування“ є платником страхових
внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Позивачем, відповідно до п.4 ч.8
Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування” №1058 від 09.07.2003р.; абз.8 п.8 ст.45 Закону України „Про
державний бюджет України на 2005 рік” №2285 від 23.12.2004 року, п.2 ст.48, п.4
Прикінцевих положень Закону України „Про внесення змін до Закону України „Про
Державний бюджет України на 2005 рік” та деяких інших законодавчих актів
України” №2505 від 25.03.2005 року та Закону України „Про вирішення питання
щодо заборгованості суб'єктів господарської діяльності, які застосовують
особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв'язку з неперерозподілом
Державним казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України,
Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду
соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року - І кварталу
2005 року” №3583 від 16.03.2006р., проведено розрахунок належних до сплати сум
фіксованого розміру страхового внеску з урахуванням частини фіксованого
податку, про що складено відповідний акт. Згідно акту належна до сплати сума
фіксованого страхованого внеску складає 162,76 грн.

Відповідно до вимог Закону України
“Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” позивачем виставлена
відповідачу вимога від 23.05.07р. №Ф-80У
про сплату  заборгованості,
протягом десяти днів із дня отримання якої відповідач зобов'язаний був сплатити
суму заборгованості. Вимога про сплату заборгованості одержана відповідачем
30.05.07р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового
відправлення №1412.

Оскільки відповідач не сплатив
зазначену у вимозі суму в добровільному порядку, не узгодив вимоги з
управлінням Пенсійного фонду, не оскаржив її до суду позивач просить стягнути з
відповідача 162,76  грн. заборгованості.

Аналізуючи обставини справи, судом
враховується наступне:

За змістом ст. 58 Закону України “Про
загальнообов'язкове  державне пенсійне
страхування” від 09.07.03р.  Пенсійний
фонд є органом,  який провадить збір,
акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє
документи для її виплати, забезпечує
своєчасне  і в повному  обсязі фінансування  та
виплату  пенсій.

Відповідно до прикінцевих положень
та преамбули вказаного Закону цей Закон набирає чинності з 1 січня 2004 року,
зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування  здійснюється
виключно  шляхом внесення змін до
цього Закону. Крім того, згідно  ст.  5
цього Закону  передбачено, що   Закон регулює відносини,  що виникають між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія  інших нормативно-правових актів може поширюватися
на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не
суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначається, зокрема, платники
страхових внесків, їх права та обов'язки;
порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення
заборгованості за цими внесками.

При
цьому  згідно  ст.ст. 14 та 15 зазначеного Закону
страхувальниками  і  відповідно платниками страхових внесків
відповідно до цього Закону є: роботодавці: підприємства, установи і організації,  створені відповідно до законодавства  України,
незалежно  від  форми
власності,   виду діяльності  та
господарювання,  об'єднання
громадян,  профспілки, політичні партії
(у тому числі філії,
представництва,  відділення та  інші відокремлені підрозділи зазначених
підприємств,  установ, організацій,  об'єднань громадян,  профспілок,
політичних партій, які  мають  окремий
баланс  і  самостійно
ведуть  розрахунки  із застрахованими особами),  фізичні особи - суб'єкти підприємницької
діяльності  та  інші особи (включаючи юридичних та фізичних
осіб - суб'єктів підприємницької діяльності,
які обрали особливий спосіб оподаткування  (фіксований
податок,  єдиний  податок,
фіксований сільськогосподарський
податок,  придбали   спеціальний
торговий патент),   які   використовують  працю
фізичних  осіб  на
умовах трудового договору (контракту) або на інших  умовах,
передбачених законодавством,  або
за договорами цивільно-правового характеру. На    виконання
зазначеного  Закону  в п. 2
Інструкції  про порядок  обчислення
і    сплати страхувальниками
та   застрахованими особами  внесків
на   загальнообов'язкове
державне  пенсійне страхування  до Пенсійного Фонду   України, затвердженого  Постановою Правління   Пенсійного Фонду України  № 21-1 від 19.12.2003р.  наведено такий же перелік платників  страхових внесків.

З врахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що відповідач як суб'єкт підприємницької
діяльності,  який   обрав
особливий спосіб оподаткування єдиним податком  є
страхувальником  і   платником
страхових внесків.

Судом враховується, що відповідно
до ч. 4 ст. 18  зазначеного Закону
страхові  внески не включаються до складу
податків,  інших обов'язкових платежів,
що складають систему оподаткування, на ці внески не поширюється податкове
законодавство. Натомість згідно п.6 ст. 17 Закону платник страхових внесків
зобов'язаний нараховувати,
обчислювати  і  сплачувати
в   установлені строки та в
повному обсязі страхові внески.
Відповідно до п. 6 ст. 20 даного Закону страхувальники  зобов'язані
сплачувати  страхові  внески, нараховані за відповідний базовий
звітний період,  не пізніше  ніж через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду.

За приписами ст.45 Закону України
„Про державний бюджет України на 2005р.”
в редакції чинній з 23.12.2004р. по 22.03.2005р., установлено на 2005
рік фіксований розмір страхових внесків на загальнообов'язкове державне
страхування для фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які
обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та
членів сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, у розмірі мінімального страхового внеску,
визначеного Законом України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне  страхування”.

При цьому Законом України №1058-IV
також визначено, що фізичні особи - суб'єкти підприємницької  діяльності,
які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний
податок, придбання спеціального торгового патенту), та члени сімей зазначених
фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності,
на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому
розмірі.

З 14 квітня 2006р. набрав чинності
Закон України „Про вирішення питання щодо заборгованості суб'єктів
господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку
та звітності, у зв'язку з неперерозподілом Державним казначейством України
частини податків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок
безробіття протягом 2004 року - І кварталу 2005 року” №3583 від 16.03.2006,
яким врегульовано питання сплати фіксованої ставки  на рівні різниці між встановленою ставкою
внеску та частиною єдиного або фіксованого податку, що не надійшли до
Пенсійного фонду.

Суд зважає на те, що вимоги
зазначених нормативно -правових актів позивачем дотримано при обрахунку
заборгованості відповідача по сплаті фіксованого розміру страхового внеску в
сумі 162,76 грн.

При цьому судом також враховується,
що позивачем дотримано вимоги ст.106 Закону України “Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування” за змістом якої, суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки,  визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього
Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків.
Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені
правлінням  Пенсійного фонду, надсилають
страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.  Вимога про сплату недоїмки є виконавчим
документом. Протягом десяти робочих  днів
із дня  одержання вимоги про сплату
недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити вказані суми. У разі, якщо
страхувальник, який одержав вимогу територіального органу Пенсійного  фонду про сплату недоїмки і протягом десяти
робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у  вимозі суму недоїмки разом з застосованою до
нього фінансовою санкцією,  включеної до
вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не
оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив
вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів
після отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду
звертається в установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки
до відповідного підрозділу державної виконавчої служби. У зазначених випадках
орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду чи господарського
суду з  позовом  про стягнення недоїмки.

На підтвердження позовних вимог
позивачем надано необхідні докази про наявність заборгованості відповідача та
вжиття заходів її стягнення з врахуванням вимог Закону України “Про
загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”.

При цьому вимогу про сплату
заборгованості у встановленому законодавством порядку не оскаржено та не
скасовано. Доказів про сплату заборгованості в сумі 164,82 грн. суду не подано.

Твердження відповідача про
неможливість стягнення заявленої суми заборгованості через припинення його
підприємницької діяльності згідно постанови господарського суду Хмельницької
області від 17.04.07р. по справі №18/1613-А,
судом до уваги не приймається, оскільки
із припису ст. 50 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних
осіб  та фізичних осіб - підприємців”,
вбачається, що дата надходження судового рішення щодо припинення
підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця є лише початком дій по
припиненню підприємницької діяльності фізичної особи -підприємця.

Згідно ч.3 ст.49 даного Закону,
державний реєстратор зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати
надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про
судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи -
підприємця та   в той же день повідомити
органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України,
фондів соціального страхування та фізичну особу - підприємця, щодо якої було
постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Таким чином, суд звертає увагу
відповідача на те, що припинення підприємницької діяльності фізичної особи
можливе лише після погашення нею всіх зобов'язань перед бюджетом та
позабюджетними державними цільовими фондами та подання державному реєстратору
підтверджуючих даний факт документів.

Згідно п. 3 ст.46 Закону,
фізична  особа  позбавляється
статусу  підприємця  з дати внесення до Єдиного державного реєстру
запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної
особи - підприємця.

Відповідно до ч.15 ст.47 Закону,
дата внесення  до  Єдиного
державного  реєстру  запису
про проведення державної реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

З огляду на вищевикладене, судом
враховується, що як на момент звернення позивача з даним позовом, так і на
момент прийняття судом рішення, відповідач не позбавлений статусу приватного
підприємця, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ в графі „стан фізичної особи -
підприємця” якого зазначено -„в стані припинення підприємницької діяльності”.

За таких обставин, позовні вимоги
про стягнення заборгованості в сумі 164,82 грн. обґрунтовані, підтвердженні
матеріалами справи, відповідають чинному законодавству та підлягають
задоволенню.

Керуючись
ст.ст. 6, 14, 71, 86, 94, 104, 158-163, 167, 254-259, п.п.3,6-7 Розділу 7
„Прикінцеві та перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства
України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов
Управління Пенсійного фонду Теофіпольському районі, смт. Теофіполь до
Приватного підприємця ОСОБА_1, смт. Теофіполь про стягнення 164,82 грн. задоволити.

Стягнути з Приватного підприємця
ОСОБА_1, (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) на користь управління Пенсійного фонду
України в Теофіпольському районі, (смт. Теофіполь, вул. Щорса,25, р/р
6 в Теофіпольському відділенні Ощадбанку, МФО 375188, ) заборгованість в розмірі 164,82 грн. (сто шістдесят гривень 82 коп.).

Згідно    ст.ст. 185-186 КАСУ  сторони та
інші     особи, які   беруть участь у  справі
мають право    оскаржити  в
апеляційному  порядку Постанову
повністю або частково. Заява про
апеляційне    оскарження   подається протягом  10 днів дня проголошення,  апеляційна
скарга  подається протягом  20 днів після подання   заяви по апеляційне оскарження. Подаються    до
Львівського  апеляційного   адміністративного    суду
через  суд  першої інстанції.

Згідно ст.  254 КАСУ
Постанова , якщо інше не встановлено КАСУ  набирає законної сили  після
закінчення    строку  подання
заяви  про апеляційне   оскарження , якщо таку    заяву не було подано. Якщо було подано
заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду
справи.

Суддя                                                                      О.Є.
Танасюк

Віддрук.
3 прим. :

1
- до справи,

2
- позивачу,

3
- відповідачу.