ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 червня 2007 р.

№ 39/252

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів: Дерепи В.І. -
головуючого (доповідача), Грека Б.М., Стратієнко Л.В., за участю
представників сторін: позивача -

відповідача -

розглянувши касаційну скаргу ТзОВ
“ЛЕОН-МОКОМ” на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 7
вересня 2006 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського
суду від 19 березня 2007 року у справі за позовом ПП ОСОБА_1 до ТзОВ
“ЛЕОН-МОКОМ” про визнання правочинів фіктивними, зобов'язання вчинити дії та
визнання права власності,

встановив:

У червні 2006 року позивач
звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до
відповідача про  визнання за позивачем
права власності на нежиле приміщення загальною площею 187,3 м, по АДРЕСА_1 і
зобов'язання відповідача прийняти від позивача як залишок оплати за договором
НОМЕР_1 від 03.06.2003 року в розмірі 11398,86 грн., про визнання фіктивними та
недійсними укладені між сторонами договір оренди НОМЕР_2 від 15.12.2003 року та
додатків до нього, договір оренди НОМЕР_3 від 01.01.2005 року, НОМЕР_4 від
01.12.2005 року та додатків до нього, акт повернення приміщення від 30.11.2005
року.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 7 вересня 2006 року (суддя Ліпинський О.В) позов
задоволений частково. Визнано фіктивними та недійсними договори оренди від
15.12.2003р НОМЕР_2, від 01.01.2005 року НОМЕР_3, від 01.12.2005 року НОМЕР_4
та додатки до них, укладені між ТзОВ "Леон-Моком" та приватним
підприємством - фізичною особою ОСОБА_1; визнано удаваним договір оренди з
правом викупу НОМЕР_1, укладений 03.06.2003 року між ТзОВ
"Леон-Моком" та приватним підприємцем фізичною особою ОСОБА_1 та
визнана вказана угода договором купівлі - продажу з розстроченням платежу. В
решті позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровьського
апеляційного господарського суду від 19 березня 2007 року рішення суду залишене
без змін.

У касаційній скарзі ТзОВ
“ЛЕОН-МОКОМ” просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на те, що
вони прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та на
підставі встановлених в ній фактичних обставин, проаналізувавши правильність
застосування господарськими судами, при прийнятті оскаржуваних судових рішень,
норм матеріального права, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами, 15 травня 2003 року між сторонами у справі було укладено
договір оренди нежилого приміщення АДРЕСА_1.

3 червня 2003 року між сторонами у
справі було укладено договір оренди НОМЕР_1 з правом викупу, за умовами якого
відповідач передав, а позивача прийняв у тимчасове володіння та користування
нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке потребує капітального ремонту (заміна систем
водопостачання і каналізації, облаштування теплопостачання, ремонт даху, дверей
і віконних рам, фасаду і ґанку).

За умовами укладеного договору
позивач зобов'язався щомісячно після відкриття магазину роздрібної торгівлі
сплачувати орендні платежі в сумі 912 гривень.

Згідно п. 7.1 договору, в рахунок
орендної плати зараховується вартість ремонту.

На підставі п.8 договору, до
позивача це майно переходить у власність, якщо він сплатить відповідачу орендні
платежі, належні з нього за 10 років, що становить 109440 гривень, а відповідач
не мас права продати це майно будь-кому, крім позивача (п. 12 цього договору).

Крім того, згідно п.8.2 цього
договору, переоформлення права власності має бути здійснено сторонами протягом
місяця з моменту отримання відповідачем документів, необхідних для юридичного
оформлення правочину.

Згідно п.п. 13.3, 13.4 укладеного
договору всі домовленості з приводу цього майна, а також дії, що передували
укладенню договору, сторони вважають не чинними, а відповідач підтвердив
відсутність прав третіх осіб щодо майна, яке є предметом договору.

Разом з цим, 3 червня 2003 року
сторони у справі уклали договір завдатку, відповідно до умов якого позивач
передав, а відповідач прийняв для забезпечення виконання умов укладеного
договору грошові кошти в сумі 26 200 гривень (п. 1 угоди).

Відповідно до п.п 3.1, 3.2
укладеного договору спірне приміщення було передано позивачу, що
підтверджується актом прийому-передачі.

Між сторонами у справі 15.12.2003
року був підписаний договір оренди № 305 щодо спірного приміщення зі строком
оренди на один рік,  умови якого
відповідають умовам укладеного договору від 15.05.2003 року.

1 січня 2005 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір оренди НОМЕР_3 щодо спірного приміщення
терміном оренди 11 місяців, умови якого відповідають умовам договору від
15.12.2003 року та від 15.05.2003 року.

28 листопада 2004 року відповідач
зареєстрував своє право власності на спірне приміщення, загальна площа якого
складає 187,8 кв.м, а не 172 кв.м. У зв'язку з цим, 01.06.2005 року сторонами
були підписали зміни до договору оренди від 01.01.2005 року НОМЕР_3 щодо
загальної площі приміщення та орендної плати в сумі 996 гривень, замість 912
гривень.

30.11.2005 року сторони підписали
здавально-приймальний акт про повернення орендованого приміщення площею 172 м2,
а 01.12.2005 року підписали договір оренди №01/12, умови якого відповідають
попереднім договорам від 15.05.2003 року, від 15.12.2003 року, від 01.01.2005
року, але про оренду приміщення площею 187,8 м2 із строком оренди 10 місяців.

1 грудня 2005 року було підписано
приймально-здавальний акт про передачу в оренду приміщення площею 187,8 м2.

Згідно ст.224 ЦК УРСР, діючого на
час укладення договору НОМЕР_1 від 03.06.2003 року, за договором
купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві,
а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову
суму.

При вирішенні спору місцевий та
апеляційний суди всебічно дослідили надані сторонами докази і правильно
встановили, що при укладенні спірного договору оренди з правом викупу від
03.06.2003 року НОМЕР_1, сторони мали на увазі саме договір купівлі-продажу з
розстрочкою платежу. Тому, згідно ст.58 ЦК УРСР вказаний договір оренди є
удаваною угодою.

При здійсненні розрахунків за
спірне приміщення для обліку отримання орендних платежів відповідач діяв на
підставі договору від 15.05.2003 року, хоча при укладенні договору від
03.06.2003 року сторони виявили свою волю на втрату чинності попередніх
домовленостей і дій з приводу спірного майна. Тобто, на підставі ст.220 ЦК УРСР
припинилися будь-які зобов'язання за договором від 15.05.2003 року.

У відповідності до п 4 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до
тих прав і обов'язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності і з
урахуванням положень п.9 переукладання договору має здійснюватися з дотриманням
форми, встановленої Цивільним кодексом України.

Договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає
нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації (ст. ст.793, 794 ЦК
України).

Розглядаючи справу, місцевий та
апеляційний господарські суди зробили вірний висновок про те, що договір оренди
НОМЕР_2, укладений строком на один рік, був підписаний 15.12.2003 року з метою
уникнення нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на
спірний об'єкт, без наміру зміни прав і обов'язків сторін щодо спірного
приміщення, приховуючи досягнуту згоду за договором від 03.06.2003 року, тобто
лише про людське око. Про це свідчить і відсутність розрахунків та актів
прийому-передачі за цим договором.

Враховуючи, що договір оренди
НОМЕР_3 від 01.01.2005 року був вчинений без наміру створення правових
наслідків, які ним обумовлювалися, обгрунтовано судом визнаний фіктивним.

З цих же підстав також є фіктивними
і правомірно визнані судом, на підставі ст.234 ЦК України, недійсними і інші
укладені сторонами договори.

З огляду на те, що позивач не довів
той факт, що він повністю розрахувався за спірне приміщення, його вимоги щодо
встановлення права власності на це приміщення правильно визнані судом
необгрунтованими.

Крім того, безпідставними є позовні
вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача прийняти від позивача залишок
оплати за договором НОМЕР_1 від 03.06.2003 року, оскільки позивачем не
доведений належним чином факт відмови відповідача від отримання коштів за цим
договором.

Виходячи з викладеного, місцевий
суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, законно визнав фіктивними та
недійсними договори оренди від 15.12.2003р НОМЕР_2, від 01.01.2005 року
НОМЕР_3, від 01.12.2005 року НОМЕР_4 та додатки до них та удаваним договір
оренди з правом викупу НОМЕР_1 від 03.06.2003 року, вважаючи цю угоду договором
купівлі-продажу з розстроченням платежу.

Касаційною інстанцією перевірені
обставини справи і їх відповідність наведеним судом нормам матеріального права.

Наведені висновки судів
відповідають матеріалам справи та діючому законодавству.

Доводи касаційної скарги про
необґрунтованість оскаржуваних судових рішень помилкові і не відповідають
матеріалам справи.

З урахуванням викладеного, підстав
для задоволення касаційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О
В И В :

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 7 вересня 2006 року та постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 19 березня 2007 року залишити без змін, а
касаційну скаргу ТзОВ “ЛЕОН-МОКОМ” -без задоволення.

Головуючий, суддя
В. Дерепа

Судді                                                                                          Б.Грек

Л.Стратієнко