ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"23" січня 2007 р.
Справа № 5/79-2А.

за позовом Державного підприємства „Волиньвугілля”

до відповідача Нововолинської об’єднаної державної податкової інспекції

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 31.08.2004р. №/2638 та визнання частково недійсними податкових повідомлень-рішень №/2639 від 31.08.2004р., №/3 від 25.11.2004р.

Суддя  Слупко В.Л.

За участю представників сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: Костюк А.Ю. –нач.юрид.відділу (дов.№59/10 від 11.01.2006р.

Суть спору: ДП «Волиньвугілля»із врахуванням уточнених позовних вимог просить визнати недійсними:

1)податкове повідомлення-рішення №/2638 від 31.08.2004р. про донарахування 56070грн. податку на прибуток, в т.ч. 37380грн. основного платежу та 18690грн. фінансової санкції, посилаючись на наступне:

- при проведенні перевірки працівниками Нововолинської ОДПІ зроблені помилкові висновки про те, що Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №9 «Запаси», №16 «Витрати»регламентують склад валових витрат з метою визначення об’єкта оподаткування прибутку підприємств і при визначенні коригування залишків матеріальних цінностей відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»мають враховуватись не лише матеріальні витрати, але й інші. Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №9 «Запаси»регламентує порядок ведення бухгалтерського, а не податкового обліку, а тому не може бути застосований при визначенні приросту (убутку) балансової вартості запасів, розрахунок якого передбачений правилами ведення податкового обліку;

- Нововолинська ОДПІ неправомірно віднесла до складу валових витрат суми кредиторської заборгованості, визначивши, що по них закінчився термін позовної давності, при цьому податковим органом не було враховано п.1 ст.261 Цивільного кодексу України, відповідно до якого перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права. По даних сумах кредиторської заборгованості господарські операції здійснювались без укладення договорів, а тому по них відлік терміну позовної давності не починається.

2)податкове повідомлення-рішення №/2639 від 31.08.2004р. в частині донарахованого ПДВ на суму 98235грн.24коп., в т.ч. 65490грн.16коп. –основний платіж та 32745грн.08коп. фінансової санкції з тих підстав, що податковий орган неправомірно нарахував ПДВ із сум простроченої кредиторської заборгованості. ДП «Волиньвугілля»не порушувало п.4.5 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». (уточнення позовних вимог по ПДВ , стор.52-53, 104 справи);

3) податкове повідомлення-рішення №/3 від 25.11.2004р. в частині застосування штрафних санкцій на суму 78985грн. за реалізацію матеріалів (піску, щебню, бетону, цементу, вапна) та санаторно-курортних путівок без застосування РРО, посилаючись на те, що ДП «Волиньвугілля»не відноситься до закладів торгівлі, а тому на нього не поширюються вимоги Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». (уточнення позовних вимог, стор.104 справи).

Нововолинська ОДПІ та її представники проти позову заперечують, мотивуючи наступним:

- податок на прибуток донараховано по Шахті №9 за І кв. 2003р., яка в цьому періоді являлась самостійним платником податку на прибуток. Податок донараховано із-за неправильного визначення шахтою приросту (убутку) балансової вартості запасів, двічі включеного підприємством  до складу валових витрат вартості вугілля, використаного для власних потреб та невключення до валових витрат витрат, пов’язаних із забезпеченням основної діяльності об’єктів соціальної інфраструктури в розмірі 50%;

- ДП «Волиньвугілля»не включило до податкових зобов’язань за березень 2004 року 54,6 тис. грн. ПДВ з суми простроченої кредиторської заборгованості за отримані товари, безпідставно включило з квітня 2003р. по березень 2004р. до податкового кредиту 8,9 тис. грн. ПДВ з придбаних товарів, що не відносяться до валових витрат (витрати на утримання об’єктів соціальної інфраструктури) та донараховано 2,3 тис. грн. податку на списані не повністю амортизовані основні засоби;

- щодо застосування штрафної санкції за порушення норм Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», то податковий орган вважає, що оскільки Шахтою №9 здійснювалась реалізація продукції не власного виробництва, то обов’язково при розрахунках підприємство повинне було застосовувати РРО.

Довідку по перевірці Шахти №9 від 23.06.2004р. надано на вимогу суду Нововолинською ОДПІ.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

З 05.05.2004р. по 18.06.2004р. посадовими особами Нововолинської ОДПІ проведена комплексна планова документальна перевірка фінансово-господарської діяльності з врахуванням вимог п.2 Указу Президента України від 23.07.1998р. «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності з питань дотримання відокремлени структурним підрозділом «Шахта №9»«Нововолинська»державного підприємства «Волиньвугілля»вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2003р.-01.04.2004р., про що складена довідка від 23.06.2004р., яка 24.06.2004р.підписана директором шахти Борсук М.Н. та головним бухгалтером Новосад С.В. без зауважень. Результати вказаної перевірки включені до акту №47 від 25.06.2004р. «Про результати документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства державним підприємством «Волиньвугілля»за ІІ-IV кв. 2001р., 2002р., 2003р. та І кв. 2004р.».

Матеріалами перевірки встановлено, що при складанні розрахунку приросту (убутку) у додатку К1/1 до декларації з податку на прибуток неправильно визначено приріст (убуток) балансової вартості запасів із-за невірного перенесення залишків на початок  та кінець звітного періоду даних первинного бухгалтерського обліку та головної книги підприємства, внаслідок чого виникли  розбіжності у даних додатку К1/1 Декларації з податку на прибуток. Зведені дані звітності та дані бухгалтерського обліку відображені в таблицях довідки з посиланням на те, що вони взяті для розрахунку з Головної книги підприємства: сальдо по рахунку 20, 23, 26, 22, 28. Розбіжність в даних за І кв. 2003р. становить: -111,2 тис.грн.

Суд погоджується з висновком податкового органу, оскільки він грунтується на нормі п.5.9 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та Наказі ДПА України від 29.03.2003р. №143 «Про затвердження форми Декларації з податку на прибуток та затвердження форми її складання».

Відповідно до п.5.9 ст.5 вказаного Закону платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно). Вартість запасів оплачених, але не отриманих (не оприбуткованих) платником податку - покупцем, до приросту запасів не включається. Вартість запасів оплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку - продавцем, до убутку запасів не включається. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді.

Згідно зазначеного наказу Таблиця 1 «Розрахунок приросту (убутку) балансової вартості запасів»заповнюється на підставі п.5.9 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси»(далі –Положення (стандарт).

Відповідно до п.8 Положення (стандарт) придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства за первісною вартістю.

У п.9 Положення (стандарт) наведено складові, з яких складається первісна вартість запасів, що придбані за плату, зокрема ціна договору без ПДВ, транспортно-заготівельні витрати, суми ввізного мита, інші витрати, які безпосередньо пов’язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях. До таких витрат, зокрема, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати підприємства на доопрацювання і підвищення якісно-технічних характеристик запасів.

П.10 Положення (стандарт) встановлено, що первісною вартістю запасів, що виготовляються власними силами підприємства, визнається їхня виробнича собівартість, яка визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати».

Таким чином, Законом і Положенням (стандарт) передбачено  ведення податкового обліку  приросту (убутку) балансової вартості запасів з урахуванням всіх витрат, які безпосередньо пов’язані з придбанням (створенням) запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях, а не лише сум прямих матеріальних витрат.

З огляду на вищевикладене не приймається до уваги посилання позивача на те, що Положення (стандарт) не може бути застосоване при визначенні приросту (убутку) балансової вартості запасів.

Перевіркою правильності визначення валових витрат встановлено, що:

1)в порушення пп.5.2.1 п.5.2. ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»двічі включено до складу валових витрат вартість вугілля, використаного для власних потреб (затрати понесені на видобуток вугілля та затрати, визначені в розрахунку собівартості однієї тонни вугілля помножені на кількість вугілля, використаного для опалення приміщень шахти, які відображені в головній книзі слідуючою проводкою: Дт 231  Кт 26 за І кв. 2003р. –357436грн.);

2)в порушення пп.пп. 5.4.9, 5.4.10 п.5.4 ст.5 вказаного Закону не включено до валових витрат витрати, пов’язані із забезпеченням основної діяльності об’єктів соціальної інфраструктури в розмірі 50% за І кв. 2003р. –40949грн.87коп.

Таким чином, відхилення загальної суми валових витрат за І кв. 2003р. становлять: -427,70 тис.грн.

В результаті виявлених перевіркою порушень Шахтою №9 завищено від’ємне значення об’єкту оподаткування по податку на прибуток за І кв. 2003р. на 303,10 тис.грн. та занижено об’єкт оподаткування по податку на прибуток за І кв. 2003р. на 124,60 тис.грн., відповідно Нововолинською ОДПІ правомірно донараховано оспорюваним податковим повідомленням-рішенням №/2638 від 31.08.2004р. 56070грн. податку на прибуток, в т.ч. 37380грн. основного платежу та 18690грн. фінансової санкції.

В акті перевірки зазначено, що ДП «Волиньвугілля»не включило до валового доходу суми простроченої кредиторської заборгованості, по якій минув строк позовної давності (1095 днів) в сумі 333,2 тис.грн. в І кв. 2004р. та 69,8 тис.грн. у 2003р.

Дані по кредиторах із зазначенням сум заборгованості, дати їх виникнення та сум ПДВ наведені в таблицях акта перевірки.

Позивач не погоджується з висновком податкового органу, що по вказаних заборгованостях минув строк позовної давності, оскільки не було письмових договорів, а тому не можна визначити початок перебігу строку позовної давності.

Таке твердження позивача спростовується наступним:

Пунктом 1.25 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»визначено, зокрема, що безнадійною є заборгованість по зобов’язаннях, за якою минув строк позовної давності.

Так як договір купівлі-продажу передбачає передачу прав власності на товари за грошову або іншу компенсацію, то товари, отримані відповідно до такого договору, не вважаються безоплатно наданими згідно з п.1.23 ст.1 Закону.

Якщо по закінченню терміну позовної давності (тобто загального строку для захисту права за позовом особи, право якої порушено), загальний строк якого відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України встановлюється в три роки (ст.71 Цивільного кодексу УРСР), боржник не розрахувався за отримані раніше товари, сума його заборгованості за цими товарами є безповоротною фінансовою допомогою відповідно до пп.1.22.1 п.1.22 ст.1 Закону.

Тобто заборгованість за товари, відвантажені за договором купівлі-продажу, набуває статусу безповоротної фінансової допомоги в податковому періоді, на який припадає закінчення терміну позовної давності, і підпадає під дію пп.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону, яким визначено, що валовий дохід включає доходи з інших джерел, зокрема у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги. Отже, вартість цих товарів вважається доходом з інших джерел і оподатковується у загальновстановленому порядку відповідно до законодавства.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону валові витрати виробництва та обігу (далі –валові витрати) –сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

У зв’язку з тим, що платником не здійснено компенсацію вартості товарів, які він отримав, то підстав для віднесення вартості цих товарів до валових витрат немає, оскільки їх вартість не відповідає визначенню валових витрат, наведеному в п.5.1 ст.5 Закону.

Враховуючи вищевикладене, позивач зобов’язаний був включити ці суми до складу його валових доходів та одночасно зменшити валові витрати на суму оприбуткованого товару, оскільки ним фактично не понесено витрат, відповідно ОДПІ правомірно на підставі п.4.5 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість»донарахувала позивачу ПДВ в розмірі 54591грн.04коп. із суми простроченої заборгованості.

Крім того, позивачем з квітня 2003р. по березень 2004р. безпідставно до податкового кредиту включено 8,9 тис.грн. податку на додану вартість придбаних товарів, що не відносяться до складу валових витрат, а саме витрати на утримання об’єктів соціальної інфраструктури, з чим погодився представник позивача Ковальчук С.Г. в судовому засіданні.

Перевіркою також встановлено, що в червні та вересні 2003р. позивач не нарахував 2,3 тис.грн. ПДВ на списані, не повністю амортизовані основні засоби, що суперечить п.4.9 ст.4 Закону України «Про податок на додану вартість», відповідно до якого якщо основні виробничі фонди або невиробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку чи безоплатно передаються особі, не зареєстрованій платником податку, а також у разі переведення основних фондів до складу невиробничих фондів така ліквідація, безоплатна передача чи переведення розглядаються для цілей оподаткування як поставка таких основних виробничих фондів або невиробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такої поставки, а для основних фондів групи 1 - за звичайними цінами, але не менше їх балансової вартості.

Решту донарахованих сум ПДВ позивач не оскаржує.

Враховуючи вищевикладені обставини Нововолинська ОДПІ правомірно донарахувала позивачу податок на прибуток в сумі 37380грн. та ПДВ в сумі 65490грн.16коп. (в оскаржуваній позивачем частині) та застосувала фінансові санкції на підставі пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», відповідно до якого у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б»підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

В акті перевірки зазначено, що ДП «Волиньвугілля»за готівку через касу підприємства без застосування РРО реалізовувало продукцію не власного виробництва (пісок, щебінь, бетон, цемент, вапно), а також путівки в санаторії, за що до позивача податковим повідомленням-рішенням №/3 від 25.11.2004р. застосовано штрафну санкцію в розмірі 78985грн. з посиланням на порушення п.1 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»(далі –Закон України №265/95-ВР). Відповідач вважає, що вказані операції відносяться до сфери торгівлі продукцією не власного виробництва, відповідно обов’язкове застосування РРО.

Проте з таким висновком податкового органу суд погодитись не може в зв’язку з наступним:

Статтею 1 Закону України №265/95-ВР передбачено, що реєстратори розрахункових операцій застосовуються фізичними особами –суб’єктами підприємницької діяльності або юридичними особами (їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами) (далі –суб’єкти підприємницької діяльності), які здійснюють операції з розрахунків в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також уповноваженими банками та суб’єктами підприємницької діяльності, які виконують операції купівлі-продажу іноземної валюти.

ДП «Волиньвугілля»згідно довідки №1731 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України являється державним підприємством, основним видом діяльності якого є підземне видобування вугілля, а також оптова торгівля паливом.

Відповідачем не враховано, що Закон України №265/95-ВР згідно преамбули визначає правові засади застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а тому його норми не поширюються на позивача. ДП «Волиньвугілля»при реалізації своїм працівникам путівок та неліквідних залишків правомірно керувалось Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління НБУ від 19.02.2001р. №72, а саме з оформленням повної суми фактичних надходжень прибутковим касовим ордером та відображенням в касовій книзі в день одержання підприємством готівкових коштів.

Крім того, податковий орган безпідставно визначив застосований штраф –78985грн. сумою податкового зобов’язання з поширенням на нього вимог Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»щодо граничних строків сплати та положень щодо наслідків несплати.

Відповідно до п.1.5 ст.1 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»положення цього Закону поширюються лише на штрафні санкції, які справляються з платника податків у зв’язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідним законом.

Враховуючи вищевикладене та керуючись Законами України «Про оподаткування прибутку підприємств», «Про податок на додану вартість», «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд, -

постановив:

Позов задоволити частково.

1.Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення №/3 від 25.11.2004р. в частині застосування до позивача штрафу в сумі 78985грн. за порушення норм Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

2.В решті позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено у строк і порядку, передбачені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                                                    В.Л.Слупко

Дата виготовлення

повного тексту постанови

02.02.2007р.