ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 червня 2007 р.

№ 2-8/2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:

Добролюбової Т.В.

суддів

Дроботової Т.Б., Волковицької
Н.О.

розглянувши  матеріали касаційної скарги

ОСОБА_1

на ухвалу

Апеляційного суду
Херсонської  області від 08.08.06 (
№22ц-1750/2006)

у справі

№ 2-8/2007

за позовом

Прокурора Нововоронцовського
району в інтересах ОСОБА_1

до

Сільськогосподарського товариства
з обмеженою відповідальністю  ім.
Шевченка

про

виплату вартості частини майна
товариства

Представники позивача, відповідача,
прокуратури у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи
повідомленні належно.

Розпорядженням заступника Голови
Вищого господарського суду України від 20.06.2007 у зв'язку з відпусткою суддів
Гоголь Т.Г.,        Продаєвич Л.В. для розгляду
касаційної скарги у справі №2-8/2006 Нововоронцовського районного суду
Херсонської області призначено колегію суддів у складі: Добролюбової Т.В. -
головуючого,  Дроботової Т.Б.,
Волковицької Н.О.

доповідач: Добролюбова Т.В.

Прокурором Нововоронцовського
району в інтересах ОСОБА_1 у серпні 2005 року заявлений позов про стягнення з
Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю  ім. Шевченка частки статутного фонду у
розмірі неповернутого внеску до статутного фонду сумою 14008,00 грн.
Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначав, що 16.12.03 ним подана заява про вихід
зі складу засновників товариства з проханням
повернути частку зі статутного фонду товариства  в грошовій формі. Позивач наголошував, що
станом на 08.08.05 відповідач частки, внесеної до статутного фонду товариства у
добровільному порядку, не повернув. Позовні вимоги містили посилання на приписи
статті 148 Цивільного кодексу України та положення пунктів 3.3, 3.14
Установчого договору товариства.

Рішенням Нововоронцовського районного
суду Херсонської області   від 09.03.06,
ухваленим суддею Павлюченко В.С., позовні вимоги задоволені шляхом стягнення з
СТОВ ім. Шевченка на користь ОСОБА_1 14008,00 грн. вартості частини статутного
фонду.  Місцевий суд виходив з того, що
згідно річних звітів з 2000 року статутний фонд товариства не змінювався,
доказів зменшення статутного фонду за рахунок зменшення часток засновників
товариства відповідачем не надано. Суд дійшов висновку про незаконність відмови
відповідача сплатити позивачеві частку
вартості статутного фонду товариства через збитковість діяльності
товариства у спірний період.  Суд
керувався приписами статей 140-149 Цивільного кодексу України, пунктами 11.1,
11.3, 17.1, 17.2 Статуту товариства.

Апеляційний суд Херсонської області у
складі колегії суддів: Сікорської В.П.- головуючого,  Кутурланової О.В., Кузнецової Л.А. ухвалою
від 08.08.06, перевірене рішення у справі скасував, справу направив на новий
розгляд до районного суду. Постанова суду вмотивована неврахуванням судом
першої інстанції положень частини 2 статті 50, статті 54 Закону України “Про
господарські товариства”, частини 2 статті 148 Цивільного кодексу України та
порушенням вимог статті 213 Цивільного процесуального кодексу України щодо
повного з'ясування всіх обставин справи. Апеляційний суд дійшов висновку, що
ухвалюючи рішення суд не встановив вартості та складу майна товариства станом
на час затвердження річного звіту за рік, у якому позивач вийшов з товариства,
балансової вартості чистих активів товариства на цей день та не з'ясував коли і
в якій формі позивач вніс свій внесок в статутний фонд товариства.

ОСОБА_1 звернулась до Верховного суду
України з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу апеляційної інстанції
скасувати, а рішення у справі просить залишити без змін. Скаржник посилається
на порушення судом норм матеріального права, зокрема, положень статті 54  Закону України “Про господарські товариства”,
частини 2 статті 148 Цивільного кодексу України, оскільки для визначення
розміру її частки у статутному фонді товариства не потрібно з'ясовувати
вартість та склад майна, встановлювати балансову вартість чистих активів.
Заявник стверджує, що статутний фонд товариства та його частка у ньому не
змінювались. При цьому скаржник вважає, що вартість належної йому частки
безпідставно перейшла у власність СТОВ ім. Шевченка. Разом з цим, обґрунтовуючи
вимоги ОСОБА_1 посилається на приписи частини 4 статті 144 та статті 147
Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих положень  Закону
України “Про внесення змін до
деяких законодавчих актів  України
щодо визначення підсудності   справ   з
питань   приватизації   та
з   корпоративних спорів”
Верховний суд України ухвалою від 15.02.07
касаційну скаргу ОСОБА_1  передав
Вищому господарському суду України.

Згідно приписів пункту 5
Прикінцевих положень цього Закону касаційні скарги на судові рішення у згаданих
справах, розглядаються касаційною інстанцією за правилами Господарського
процесуального кодексу України.

Вищий  господарський
суд  України,  заслухавши
доповідь  судді  Добролюбової Т.В., переглянувши матеріали
справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом
приписів чинного   законодавства,  відзначає наступне.

Відповідно до вимог статті 1117
Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція  на підставі встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судами норм процесуального та матеріального
права. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не
були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судами встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що  14.03.2000
(протокол №1) на загальних зборах засновників затверджено Установчий договір
сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченко і
Статут цього товариства. Одним із засновників
товариства стала ОСОБА_1. Відповідно до майнового сертифіката частка
вартості майна ОСОБА_1  становила
14008,00 грн.  при загальній вартості
майна пайового фонду 9 145 262, 00 грн. Заявою від 16.12.03  ОСОБА_1 повідомила  СТОВ ім. Шевченко про прийняте нею рішення
щодо виходу із засновників товариства (відповідача). Водночас, позивач виклав
вимогу про повернення частки майна внесеного до статутного фонду.  Судами установлено, що рішенням від 22.01.04
загальних зборів відповідача ОСОБА_1 “виключено” зі складу засновників
товариства, а заяву про повернення частки майна обіцяно розглянути після
затвердження річного звіту. Під час затвердження річного звіту загальними
зборами у задоволенні цієї вимоги позивачеві було відмовлено через те, що
товариство має збитки, які покрито внесеною позивачем часткою до статутного
фонду. Предметом позову у даній справі є матеріально -правова вимога ОСОБА_1
про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю
ім. Шевченка неповернутої частки статутного фонду у розмірі 14008,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, предмет позову позивачем  не змінювався. Правовий статус і діяльність
господарських товариств регулюються положеннями Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та Закону України “Про господарські товариства”.
Право на вільне розпорядження належними учаснику корпоративними правами є
невід'ємним. Відповідно до частини 1 статі 148 Цивільного кодексу України
учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства,
повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу,
якщо інший строк не встановлений статутом. Частиною 2 цього Кодексу зумовлено,
що учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право
одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі
товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості
частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо
вклад до статутного фонду був здійснений шляхом передання права користування
майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди.
Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці
учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати
встановлюються статутом і законом. Згідно приписів статті 54 Закону України
“Про господарські товариства” виплата проводиться після затвердження звіту за
рік, в якому учасник вийшов із товариства, і в строк до 12 місяців з дня
виходу.  Отже,  у разі виходу з товариства з обмеженою
відповідальністю учасник може претендувати на: 1) вартість частини майна товариства,
пропорційну його внеску до статутного фонду; 2) частину прибутку, одержаного
товариством  в  даному
році  до моменту виходу; 3) внесок
в натурі; 4) майно, передане товариству в користування. Право на виділення
частки виникає одночасно з виходом. Саме на цю дату розраховується частка
учасника. Вирішуючи спір по суті суди  не
з'ясували чи встановлено статутом СТОВ ім. Шевченка порядок і спосіб визначення
вартості частки майна товариства, що пропорційна частці учасника у статутному
фонді, порядок її виплати при виході учасника з товариства, не встановлено
розмір активів товариства. Ухвалюючи судові акти у справі  суди попередніх інстанцій не з'ясували
правову природу правовідносин, що виникли між сторонами згідно предмету
спору та відповідно не застосували необхідні норми матеріального права.
Наведені недоліки унеможливлюють висновок про відповідність розміру частки
майна позивача, заявленій сумі. Водночас, як вбачається з матеріалів
справи при  здійсненні апеляційного
провадження  відповідачем надані
додаткові документи, а саме: копії договору про спільне володіння, користування
і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від
04.04.01, договору передачі майна колективом співвласників юридичній особі від
04.04.01. Вказані документи не були предметом розгляду у суді першої інстанції,
оскільки були надані судові апеляційної інстанції, яка належної правової оцінки
їм відповідно до вимог статті 303 Цивільного процесуального кодексу України не
дала. При цьому, апеляційний суд не зазначив, що надані документи не подавалися
до першої інстанції без поважних причин. Окрім того, приписами статті 311
Цивільного процесуального кодексу України унормовані підстави для скасування
рішення суду і передачі справи на новий розгляд. Переглянута ухвала апеляційної
інстанції, ухвалена без посилання на наведені приписи.        Викладене свідчить про те, що поза увагою
судів залишилися питання, з якими пов'язане законне вирішення спору по суті.
Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1
Постанови від 29.12.1976 № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно
перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних  правовідносин. Переглянуті судові акти цим
вимогам не відповідають. Оскільки передбачені процесуальним законом межі
перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти
докази,  рішення у справі підлягає
скасуванню, а справа -направленню на новий розгляд до господарського суду
Херсонської області. При новому розгляді справи судові

необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності
з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями  1117,  1119, 11110, 11111,
11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 08.08.06 у справі №2-8/2007 і рішення
Нововоронцовського районного суду Херсонської області від  09.03.06
у цій справі скасувати.

Матеріали справи скерувати для
нового розгляду до господарського суду
Херсонської області.

Касаційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити частково.

Головуючий суддя
Т.Добролюбова

С у д д і
Т.Дроботова

Н.Волковицька