ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.07                                                                                        Справа №  25/128/07

за позовом – Відкритого акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль”, яке є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку “Аваль” в особі Мелітопольського відділення Запорізької обласної дирекції, м. Мелітополь Запорізької області, 72319, вул. Бєляєва, 57 а

до відповідачів 1. Українського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу “Украгротехсервіс”, м. Київ, 01133, вул. Мечникова, 16 А

2. Товариства з обмеженою відповідальністю “Верховина”, с. Лазурне Мелітопольського району Запорізької області, 72372, вул. Студентська, 27

про визнання недійсними додаткових угод №2 від 18.12.2006. та №3 від 09.01.2007. до договору №07-41 від 17.10.2001. про поставку концерном “Украгротехсервіс” тракторів, сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них

Суддя Дьоміна А.В.

Представники:

Позивача - Шмідт І.В. дов. б/н від 13.03.2007. (03.07.07., 18.07.07.)

відповідачів 1., 2. Хінельов А.Ф. (03.07.07.)

Заявлено позов про визнання недійсними додаткових угод №2 від 18.12.2006. та №3 від 09.01.2007. до договору №07-41 від 17.10.2001. про поставку концерном “Украгротехсервіс” тракторів, сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 08.05.2007. порушено провадження у даній справі , судове засідання призначено на 07.06.2007. У судовому засіданні оголошувались перерви, головою господарського суду  Запорізької області було продовжено строк розгляду спору на один місяць до 03.08.2007.

Вимоги позивача ґрунтуються на ст.ст.203, 215 ЦК України і полягають у наступному: позивач просить визнати недійсними додаткові угоди №2 від 18.12.2006. та №3 від 09.01.2007. до договору №07-41 від 17.10.2001. про поставку концерном “Украгротехсервіс”,  тракторів, сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них.

Позивач зазначає, що незважаючи на наявність процедури банкрутства (16 листопада 2006. порушено справу №25/238/6 про банкрутство ТОВ “Верховина”), введеним судом мораторію на задоволення вимог кредиторів директор ТОВ “Верховина ” (відповідач 2) уклав з відповідачем 1.  - Українським державним концерном по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу “Украгротехсервіс” додаткову угоду №2 від 18.12.2006. про часткове погашення заборгованості у сумі 4 999668,61 доларів США за договором №07-41 від 17.10.2001. про поставку концерном “Украгротехсервіс” сільськогосподарської техніки фірми “Дір енд Компані”, запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них, а також додаткову угоду №3 від 09.01.2007. про вилучення сільськогосподарської техніки, що була поставлена відповідно до договору №07-41 від 17.10.2001. відповідачем 1. (концерн “Украгротехсервіс”).

Таким чином , директор ТОВ “Верховина ”, укладаючи вищезазначені додаткові угоди до договору № 07-41 від 17.10.2001., як вважає позивач, незаконно розпорядився грошовими коштами та майном ТОВ “Верховина”, порушив вимоги діючого законодавства України. Вказані  додаткові угоди на думку позивача не направлені на реальне настання правових наслідків, тому що підприємство знаходиться в процедурі банкрутства, та вже не мало грошових коштів та відповідного майна. А також незаконно розпорядившись грошовими коштами та майном ТОВ “Верховина”, яке знаходиться в заставі у банку, директор грубо порушив права банку звернути стягнення на заставлене майно та за рахунок коштів від його реалізації погасити заборгованість по кредитах.

Відповідачі проти позову заперечують, вважають його необґрунтованим. Позивачем не надано доказів порушення вимог закону при укладенні додаткових угод до договору № 07-41 від 17.10.2001. та доказів порушення укладанням таких угод прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону про банкрутство протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховується неустойка, не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, податків і зборів.

Укладені оскаржувані додаткові угоди не порушують жодних передбачених норм ст. 12 Закону про банкрутство, а саме: підставою для укладання додаткової угоди № 3 про вилучення техніки є п. 9.4. договору про поставку від 17.10.2001. № 07-41 (далі за текстом - Договір», у якому передбачено, що у випадку банкрутства покупця, арешту чи конфіскації його майна техніка відокремлюється від загального майна покупця і підлягає поверненню постачальнику, який розпоряджається нею на власний розсуд.

Відповідно до п. 2.2. договору покупець стає власником товару після кінцевого розрахунку по договору, а враховуючи, що розрахунки по договору відповідач-2 не провів, що підтверджується актами звірки взаємних розрахунків № 6 та № 6а від 09.01.2007.  і не набув права власності на отриманий по договору товар, техніка підлягає вилученню та поверненню його власнику - концерну "Украгротехсервіс".

Розглянувши матеріали справи, заслухавши  пояснення представників сторін суд

ВСТАНОВИВ :

Підставою для укладання додаткової угоди № 3 про вилучення техніки є п. 9.4. договору. № 07-41  від 17.10.2001.  (далі за текстом –Договір), про поставку концерном "Украгротехсервіс" ТОВ “Верховина” сільськогосподарської техніки, у якому передбачено, що у випадку банкрутства покупця (ТОВ “Верховина”), арешту чи конфіскації його майна техніка відокремлюється від загального майна покупця і підлягає поверненню постачальнику (Український державний концерн по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу “Украгротехсервіс”), який розпоряджається нею на власний розсуд.

Відповідно до п. 2.2. договору покупець стає власником товару після кінцевого розрахунку по договору, а враховуючи, що розрахунки по договору відповідач-2 не провів, що підтверджується актами звірки взаємних розрахунків №6 та №6а від 09.01.2007. (додатки № 1, 2) і не набув права власності на отриманий по договору товар, техніка підлягає вилученню та поверненню його власнику - концерну "Украгротехсервіс".

Додаткова угода №2 від 18.12.2007. не вступила в дію у зв'язку з тим, що відповідачем-2 не виконано п. 4 цієї додаткової угоди по сплаті частини заборгованості до 30.12.2006. і реструктуризація заборгованості по договору не проводилась. Крім того 16 листопада 2006 року порушено справу №25/238/06 про банкрутство ТОВ “Верховина”.

Таким чином вказані додаткові угоди направлені на повернення концерном "Украгротехсервіс"  техніки у зв’язку з невиконанням ТОВ “Верховина” умов договору №07-41  від 17.10.2001. щодо розрахунків за поставлену техніку.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб’єкт господарювання має право на захист своїх прав та законних інтересів; права та законні інтереси захищаються, в тому числі шляхом визнання господарських угод недійсними з підстав, передбачених Законом. В той же час, особа, звертаючись до суду з метою захистити в судовому порядку своє порушено цивільне право або інтерес, які охороняться законом, повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушено права або інтересу. Не будучи стороною оспорюваних додаткових угод обрав такий спосіб захисту свого цивільного права як визнання недійсності правочину.

Позивач не є стороною по оспорюваним угодам і не є власником зазначеного в даному договорі майна.

За приписами статті за Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Внаслідок викладеного, в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82, 84, 85 Господарського  процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

В позові відмовити.

Суддя                                                                                                           А.В. Дьоміна  Суддя   Дьоміна А.В.