ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 липня 2007 р.

№ 2/68

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого

Овечкіна  В.Е.,

суддів

Чернова     Є.В., Цвігун В.Л.,

за   участю
представників:

позивача

- не з'явився,

відповідачів

- ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну
скаргу

приватних підприємців ОСОБА_1  та ОСОБА_2

на постанову

від 26.04.2007  Київського апеляційного      господарського   суду

у справі

№2/68

за  позовом

ТОВ “Кабукі”

до

1.приватного підприємця ОСОБА_1;
2.приватного підприємця ОСОБА_2

про

визнання недійсним договору
оренди від 18.01.2006 та стягнення 4242267,20 грн. збитків

встановив:

Ухвалою господарського суду м.Києва
від 25.01.2007 (суддя Домнічева І.О.), залишеною без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду  від
26.04.2007 (судді: Зеленін В.О., Рєпіна Л.О., Капацин Н.В.), заяву ТОВ “Кабукі”
про забезпечення позову задоволено частково:

- накладено арешт на нерухоме
майно, що належить відповідачам на праві власності та знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, нежиле приміщення №№ 30, 31 в літері «А», г загальною площею 359 кв.
м. та на житлові квартири АДРЕСА_2;

- заборонено   відповідачам   вчиняти будь-які дії, направлені на
відчуження нерухомого майна, що належить на праві власності та знаходиться .за
адресою: АДРЕСА_1, нежиле приміщення №№30, 31 в літері «А», загальною площею
359,0 кв. м. та на житлові квартири АДРЕСА_2.

Приватні підприємці ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у поданій касаційній скарзі просить ухвалу та постанову скасувати,
посилаючись на порушення судами ст.ст.54, 63, 66, 67 ГПК України, ст.134 ГК
України, ст.ст.316, 319 ЦК України. Зокрема, скаржники вважають, що докази
відсутності фінансової можливості для виконання рішення суду за рахунок коштів
на рахунках відповідачів, відкритих у банківських установах, судом не
досліджувались та позивачем не надавались.

Крім того, судами не було
враховано, що піддане арешту майно відповідачів не співвідноситься у своїй ціні
із розміром суми (ціни) позову та можливих судових витрат, оскільки тільки
реальна вартість арештованого майна, за адресою: АДРЕСА_1 №№30,31 в літері «А»
, згідно висновку експерта є значно більшою. Враховуючи що сума позову
визначена позивачем в розмірі 4242267,20 грн., судом апеляційної інстанції не
надано правової оцінки неправомірності дій суду першої інстанції щодо
накладення арешту на все нерухоме майно відповідачів (жилі та нежилі
приміщення), яке за своєю ринковою вартістю багаторазово перевищують суму
позову. Так,  за  експертним
висновком   незалежної  оцінки
вартості   нежилого приміщення №
30,31 за адресою: м. Київ, вул. Спаська 8,
його ринкова вартість становить 7888100,00  грн.
(сім  мільйонів  вісімсот вісімдесят  вісім тисяч
сто гривень),  що  майже
вдвічі  перевищує розмір
забезпечення  позову  (висновку ПП «Альянс-брок»від 01.02.2007).

Таким чином, неправомірно та у
порушення вимог ГПК України судом апеляційної інстанції не надано правової
оцінки перевищено та/або не відповідності розміру забезпечення позову,
заявлений позивачем у розмірі 4242267,20 грн. (чотири мільйони двісті сорок дві
тисячі шістдесят сім гривень 20 коп.) , який тільки за рахунок ринкової
вартості приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на 3645832,80 грн. перевищує його і це
без врахування ринкової вартості
квартир, що належать відповідачам на правах власності, на які
неправомірно і безпідставно також накладено судом арешт.

Згідно з вимогами статті 134 ГК
України та статтею 319 ЦК України, Закону України "Про власність"
власник володіє, користується і розпоряджається майном на власний розсуд, в
даному випадку, відповідачі безпідставно обмежені у своїх майнових правах та
реалізації законних інтересів. Таким чином судом неправомірно обмежуються права
відповідачів, як власників, без достатніх на те правових підстав та належного обґрунтування.

Колегія суддів, перевіривши наявні
матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх
інстанцій норм процесуального права та
заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників відповідачів,
дійшла висновку що касаційна скарга підлягає задоволенню, а  оскаржувані ухвала та постанова  - скасуванню з наступних підстав.

Застосовуючи заходи до забезпечення
позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачам нерухоме майно
(нежилі приміщення та житлові квартири) та заборони  вчиняти дії стосовно відчуження цього майна
суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не будуть мати фінансової
можливості виконання рішення суду суто шляхом перерахування з рахунків,
відкритих у банківських установах, коштів достатніх для задоволення в повному
обсязі

заявлених позовних вимог, а за
відповідачами зареєстровані: нежиле приміщення - об'єкт оренди, яке розташоване
за адресою: АДРЕСА_1 в літері «А», загальною площею 359 кв. м, квартири
АДРЕСА_2, загальна ринкова вартість яких відповідає розміру позову, та на які в
подальшому можливо звернути стягнення відповідно до ч.2 ст.128 Господарського
кодексу України, якою встановлено, що громадянин-підприємець відповідає за
своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути
звернено стягнення.

Проте, колегія не погоджується з
висновками суду з огляду на таке.

На спірні процесуальні
правовідносини, які склалися навколо вжиття заходів забезпечення позову до
вирішення даного спору, поширюється дія ст.ст. 66, 67 ГПК України.

Відповідно до ст.66 ГПК
забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо
невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Предметом позову є визнання
недійсним укладеного між сторонами договору оренди від 18.01.2006 та стягнення
4242267,20 грн. збитків.

Оформлена оскаржуваною ухвалою
заборона відповідачам вчиняти будь-які дії щодо відчуження належного їм майна
(в тому числі орендованого майна) не відповідає предмету даного спору, оскільки
відповідно до ч.1 ст.770 ЦК України “Про оренду державного та комунального
майна” в разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника
переходять права та обов'язки наймодавця, а значить права позивача як орендаря
не можуть порушуватися у випадку зміни власника орендованого майна.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову є достатньо обгрунтоване припущення, що майно (в тому числі
грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за
якістю на момент виконання рішення.

У позовному провадженні при
накладанні арешту на грошові суми відповідача слід обмежувати піддані арешту
кошти розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення
господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не
передбачене.

За позовами про визнання права
власності або витребування майна арешт може бути лише накладений на
індивідуально визначене майно.

У провадженні зі справ про
банкрутство арешт може бути накладено на все належне боржникові (закріплене за
ним) майно незалежно від поділу його на основні чи оборотні засоби.

Арешт на майно
громадянина-підприємця може бути накладено на загальних підставах, за винятком
майна, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може
бути звернено стягнення.

Вибір заходу до забезпечення позову
залежить від суті позовної вимоги та повинен бути співрозмірним, а заборона на
вчинення дій може стосуватися лише предмета спору.

З огляду на те, що позивачем
заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, а належне відповідачам на праві
власності нерухоме майно (нежилі приміщення та житлові квартири) не є предметом
даного спору, то накладені судом арешт на вказане нерухоме майно та заборона
вчинення дій щодо його відчуження не відповідають суті пред'явлених позовних
вимог.

При цьому судом не досліджувалися
та не встановлювалися обставини фінансової неможливості задоволення позову
шляхом стягнення спірної суми коштів з рахунків відповідачів, відкритих у
банківських установах.

Крім того, судами порушено правило
співрозмірності заходів до забезпечення позову та ціни позову, оскільки не
відхилено наданий відповідачами звіт про експертну оцінку вартості арештованого
нежилого приміщення від від 01.02.2007, складений оцінювачем - ПП
"Альянс-Брок", та згідно якого ринкова вартість нежилого приміщення
майже вдвічі перевищує спірну суму збитків.

Тим більше, що судом накладено
арешт на належні відповідачам житлові квартири, чим порушено житлові права
відповідачів, як громадян (фізичних осіб). Адже, відповідно до ст.ст.379,382 ЦК
України квартирою є ізольоване
помешкання в житловому будинку, призначене та придатне  для постійного проживання в ньому фізичної
особи.

До того ж, згідно з ч.1 ст.62
Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на
будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном,
провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна.
При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку
земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. В останню чергу
звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру.

Вищенаведеним повністю
спростовується посилання суду апеляційної інстанції на значний розмір заявлених
позовних вимог в обгрунтування правомірності задоволення заяви позивача про
вжиття заходів до забезпечення позову.

Оскаржуваною ухвалою відповідачів,
як власників, безпідставно обмежено у здійсненні права володіти, користуватися
і розпоряджатися належним їм нерухомим майном, чим порушено вимоги
ст.ст.316,  319, 321 ЦК України.

Зокрема, згідно з частинами 1 та 2
ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном
на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Водночас відповідно до ч.1 ст.321
України право власності є непорушним і власник не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, позивачем не доведено, а
судами попередніх інстанцій не встановлено наявність обставин, які можуть
утруднити чи зробити неможливим виконання в подальшому рішення господарського
суду  про задоволення позову, оскільки
саме такі обставини є підставою для застосування заходів до забезпечення позову.

Разом з тим, касаційна інстанція
відхиляє безпредметні посилання відповідачів на порушення судом першої
інстанції п.5 ч.2 ст.54  та п.3 ч.1 ст.63
ГПК України, які по суті зводяться до оскарження ухвали господарського суду
м.Києва від 24.01.2007 про порушення провадження у справі №2/68, оскільки
виходячи зі змісту ст.ст.64, 106, 11113 Господарського
процесуального кодексу України ухвали про порушення провадження у справі не
підлягають оскарженню в апеляційному чи касаційному порядку.

Зважаючи на наведене, колегія
суддів дійшла висновку про помилкове застосування судами попередніх інстанцій
норм процесуального права та обумовлену цим наявність підстав для скасування
оскаржуваних ухвали та постанови.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115, 1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватних
підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу господарського суду м.Києва
від 25.01.2007 та постанову Київського апеляційного господарського суду  від 26.04.2006 у справі №2/68 скасувати.

Заяву ТОВ “Кабукі” про забезпечення
позову відхилити.

Матеріали справи повернути до
господарського суду м.Києва для розгляду по суті пред'явлених позовних вимог.

Головуючий, суддя                                                                                                              В.Овечкін

Судді:
Є. Чернов

В.Цвігун