ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 липня 2007 р.

№ 22/78

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого

Кота О.В.,

суддів:

Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.

розглянув касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства
"Полтава-Авто"

на постанову

Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 04.04.2007р.

та рішення

господарського суду Полтавської
області від 16.10.2006р.

у справі

№22/78

за позовом

CDT Trading International Co

до

Відкритого акціонерного
товариства "Полтава-Авто"

про

стягнення 96322,48 доларів США,

за
участю представників:

-          позивача: Яценко О.С., дов. б/н від
01.02.2007р.;

-          відповідача: Ломаков О.М., дов. №7
від 21.03.2007р.;

Панков
В.А., дов. №16 від 11.07.2007р.;

Чернікова
О.С., дов. №15 від 11.07.2007р.;

ВСТАНОВИВ:

У березні 2006р. CDT Trading
International Co звернулось до господарського суду Полтавської області з
позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства "Полтава-Авто"
про стягнення 86002,24доларів США в якості оплати за поставлений товар за
договором консигнації, 10320,24доларів США в якості неустойки за неналежне
виконання зобов'язань за договором, обґрунтовуючи свої вимоги неналежним
виконанням відповідачем грошових зобов'язань за Контрактом консигнації
№КЕV/96/СDТ/0054 від 04.12.1996р., посилаючись на ст.ст.526, 611, 624, 625 ЦК
України, ст.4 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність".

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 16.10.2006р. у справі №22/78 (суддя Георгієвський В.Д.)
позовні вимоги задоволено, стягнуто з Відкритого акціонерного товариства
"Полтава-Авто" на користь CDT Trading International Co 86002,24
доларів США заборгованості, 10320,24 доларів США неустойки, 963,22 доларів США
держмита, 24 доларів США за інформаційно-технічне забезпечення судового
процесу.

Рішення суду мотивоване тим,
відповідач не розрахувався повністю до кінця 2001р. відповідно до п.8 протоколу
про реструктуризацію зобов'язань по грошовій заборгованості і узгодження
розрахунків від 24.05.2000 року та додатку №1 до цього протоколу, що зумовило
звернення позивача 11.05.2004р. з претензією до відповідача на суму
заборгованості 100376,48 доларів США, з якою погодився відповідач у відзиві на
претензію від 20.05.2004р. та зобов'язався розрахуватися до січня 2005 року. З
урахуванням часткової оплати 09.09.2004 року на суму 4350 доларів США,
заборгованість відповідача становить 86002,24 доларів США згідно акту звірки.

Задовольняючи вимоги про стягнення
з відповідача неустойки у розмірі 10320,24 доларів США, суд послався на п.8
Протоколу про реструктуризацію зобов'язань по грошовій заборгованості і
узгодження розрахунків від 24.05.2000р., згідно з яким відповідач
зобов'язувався сплачувати позивачу щомісячно 1 процент від суми наявної
заборгованості за надану розстрочку платежів.

Постановою Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 04.04.2007р. у справі №22/78 (колегія
суддів у складі головуючого судді Поліщука В.Ю., суддів Зеленіної Н.І., Швеця
В.О.) апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
"Полтава-Авто" на рішення Господарського суду Полтавської області від
16.10.2006р. у справі №22/78 задоволено частково, рішення господарського суду
Полтавської області від 16.10.2006р. у справі №22/78 змінено, резолютивну
частину рішення господарського суду Полтавської області від 16.10.2006р. у справі
№22/78 викладено в наступній редакції: "Позовні вимоги задовольнити
частково. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства
"Полтава-Авто" на користь CDT Trading International Co 86002,24дол.
США - заборгованості; 8237,37дол. США -неустойки; 943,80дол. США -в якості
відшкодування державного мита за розгляд справи місцевим господарським судом,
115грн.44коп. - в якості відшкодування витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з CDT Trading International Co на користь Відкритого акціонерного
товариства "Полтава-Авто" 105грн.18коп. в якості відшкодування
державного мита за розгляд справи апеляційним господарським судом".
Господарському суду Полтавської області доручено видати відповідні накази на
виконання цієї постанови.

Змінюючи рішення господарського
суду першої інстанції, апеляційний господарський суд зазначив, що місцевим
господарським судом були вірно застосовані норми матеріального та
процесуального права при вирішенні спору в частині стягнення основної суми
боргу, проте внаслідок помилкового застосування судом норм матеріального права
в частині визначення розміру нарахованої неустойки рішення господарського суду
Полтавської області від 16.10.2006р. у даній справі підлягає частковій зміні.

Не погоджуючись з прийнятими у
справі судовими актами, Відкрите акціонерне товариство "Полтава-Авто"
звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій
посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права, просить постанову Київського
міжобласного апеляційного господарського суду від 04.04.2007р. та рішення
господарського суду Полтавської області від 16.10.2006р. у справі №22/78
скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач скористався правом, наданим
ст.1112 ГПК України, та надіслав відзив на касаційну скаргу
відповідача, в якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу
відповідача.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні за участю представників сторін матеріали справи, перевіривши
правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи,
застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та
процесуального права при прийнятті ними оскаржуваних постанови та рішення,
колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга
Відкритого акціонерного товариства "Полтава-Авто" підлягає частковому
задоволенню, враховуючи наступне.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, 04.12.1996р. між позивачем (постачальником) та
відповідачем (консигнатором) був укладений Контракт консигнації
№КЕV/96/СDТ/0054, відповідно до якого позивач доручив, а відповідач
зобов'язався здійснювати прийом на ліцензійний склад, відвантаження, зберігання
та реалізацію різноманітних товарів на території СНД та інших держав (т.1
а.с.14-17). Відповідно до п.1.1 цього контракту загальна сума контракту 2 млн.
доларів США.

15.04.2000р. зазначений контракт
консигнації був переукладений в новій редакції у формі договору консигнації
№136 (т.1 а.с.18-22).

22.12.2002р. сторонами укладено
доповнення до контракту консигнації КЕV/96/СDТ/0054, яким було продовжено дію
контракту до 31.12.2004р. (т.1 а.с.23).

Судом апеляційної інстанції
зазначено, що вищезазначені Контракт та Договір консигнації підписано
уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками, факт укладення
яких сторонами під час розгляду справи в місцевому та апеляційному
господарських судах не заперечувався, у встановленому порядку їх дійсність
сторонами не оскаржувалась.

Відповідно до п.2.2 вищеназваного
контракту позивач зобов'язувався здійснювати щомісячну поставку або відпуск з
ліцензійного складу товарів відповідачу або іншим обумовленим організаціям
через відповідача. При цьому, строки поставок, номенклатура і вартість товарів
узгоджуються в додатках до Контракту, а відповідач зобов'язувався укладати
договори та контракти від свого імені на продаж товару та повернути вартість
товару у вільноконвертованій валюті.

Згідно п.2.3 даного контракту
позивач здійснює поставку товарів на умовах ІНКОТЕРМС DDU (доставлено, мито не
сплачено), та позивач доручив відповідачу здійснювати оплату видатків,
пов'язаних з митним оформленням на кордоні, а також транспортуванням,
охороною та страхуванням товару від кордону України до ст.Полтава-Київська.

Апеляційний господарський суд
зазначив про правильне встановлення місцевим господарським судом, що позивач
виконав свої зобов'язання за цим Контрактом консигнації, поставивши відповідачу
у період з грудня 1996р. по 01.01.1999р. автомобілі загальною кількістю 548
штук на суму 2841950доларів США згідно Специфікацій (т.1 а.с.24-55).

Відповідно до п.4.1 даного
Контракту умови здійснення оплати за товар при кожній поставці товару
узгоджуються окремо, в залежності від його кількості та якості. При цьому,
граничний строк платежу, встановлюється в додатках до Контракту на кожну
поставку окремо і має бути проведений на рахунок позивача в доларах США.

Згідно з умовами зазначених Специфікацій
оплата здійснюється з відстрочкою платежу 30 днів з моменту отримання
автомобілів відповідачем.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 24.05.2000р. між позивачем та відповідачем був підписаний
Протокол про реструктуризацію зобов'язань по грошовій заборгованості та
узгодженню розрахунків до Контракту від 04.12.1996р. та Договору №136 від
15.04.2000р. (т.1 а.с.102-104).

При цьому, судами попередніх
інстанцій зазначено, що відповідно до п.7 цього Протоколу позивачем були
виконані взяті на себе зобов'язання щодо поставки товару відповідачу на
виконання умов Контракту консигнації, товар відповідачем було прийнято
відповідно до актів, будь-яких претензій та неузгодженостей зі сторони
відповідача не поступало, та визнано сторонами факт поставки позивачем та
отримання відповідачем автомобілів у кількості 548 штук на суму 2841950 доларів
США, вартість яких сплачена лише на суму 2191416,05 доларів США, залишок
заборгованості станом на день підписання Протоколу становив 650533,95 доларів
США (п.3 цього Протоколу), а на підставі розрахункової уцінки, зазначеної в п.5
цього Протоколу заборгованість становила 247458,24 доларів США.

Пунктом 6 вказаного Протоколу
сторони визнали наявність нарахованих відсотків за несвоєчасне погашення
заборгованості в розмірі 41628,91 доларів США.

Пунктом 8 вказаного Протоколу
сторони домовилися про реструктуризацію заборгованості відповідача перед
позивачем у відповідності до наведеного в Протоколі графіку здійснення
платежів, із кінцевим строком погашення заборгованості до 30.04.2001р.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що згідно додатку №1 від 04.05.2001р. до Протоколу про
реструктуризацію зобов'язань по грошовій заборгованості (т.1 а.с.105) сторони,
враховуючи об'єктивні умови, які не дозволяють відповідачу закінчити розрахунки
в строк до 01.05.2001р., узгодили, що залишок заборгованості у сумі 127242
доларів США має бути погашений згідно узгодженого графіку у строк до грудня
2001р.

Однак відповідачем не виконано у
повному обсязі грошові зобов'язання, що зумовило звернення позивача до
відповідача з Претензією №48/2004 від 11.05.2004р. про сплату відповідачем
боргу у сумі 100376,48 доларів США (т.1 а.с.56), у відповіді на претензію
№280/06 від 20.05.2004р. (т.1 а.с.57) відповідачем визнана наявна перед
позивачем заборгованість та запропоновано розстрочити її зі сплатою у червні
поточного року 15000 доларів США, у липні - 10000 доларів США, у серпні - 15000
доларів США, у вересні - 15000 доларів США, у жовтні - 20000 доларів США, у
листопаді - 20000 доларів США, у грудні -5376,48 доларів США.

Апеляційним господарським судом
встановлено, що згідно акту звірки розрахунків по погашенню заборгованості за
період з 15.06.2003р. по 15.11.2003р. заборгованість відповідача становила
100376,48 доларів США   (т.1 а.с.61).
Врахувавши здійснений відповідачем платіжним дорученням №60 від 09.09.2004р.
платіж у сумі 4350 доларів США (т.1 а.с.144), апеляційний господарський суд
погодився з висновком місцевого господарського суду щодо наявності підстав для
стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 86002,24доларів США, заявленої
позивачем до стягнення згідно Протоколу від 24.05.2000р. про реструктуризацію
зобов'язань по грошовій заборгованості та узгодженню розрахунків до контракту
від 04.12.1996р. та Договору №136 від 15.04.2000р., відзиву на претензію
№280/06 від 20.05.2004р., акту звірки взаєморозрахунків між позивачем та
відповідачем від 15.11.2003р., платіжного доручення №60 від 09.09.2004р. з
посиланням на ст.ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Разом з тим, апеляційний
господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду в частині
наявності правових підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування
пені. Однак суд апеляційної інстанції не погодився з визначеним судом першої
інстанції її розміром, мотивуючи тим, що задовольняючи позовні вимоги про
стягнення 10320,24доларів США неустойки, судом застосовані положення п.9
Протоколу від 24.05.2000р. про реструктуризацію зобов'язань по грошовій
заборгованості та узгодженню розрахунків до Контракту від 4.12.1996р. та
Договору №136 від 15.04.2000р., згідно якого за надану розстрочку платежів
відповідач сплачує позивачу щомісячно по 1% від суми наявної заборгованості,
тоді як розмір пені слід визначити з урахуванням норм Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", виходячи
з подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у спірний період.

З урахуванням зазначеного,
апеляційний господарський суд, керуючись п.6 ст.232, ст.233 ГК України,
здійснив перерахунок пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь
позивача у розмірі 8237,37доларів США (86002,24доларів США*(9,5%*2):365днів*184
днів).

Крім того, твердження апелянта про
відсутність в матеріалах справи документів, які дають можливість ідентифікувати
особу позивача, внаслідок чого позовну заяву підписано не уповноваженою особою,
спростовані судом апеляційної інстанції наявними в матеріалах справи
документами, підтверджуючими повноваження Директора позивача Лопандич Марко, а
саме: рішенням акціонерів компанії CDT Trading International Co про обрання
директора (т.1 а.с.91), Статутом CDT Trading International Co, підписаним
особою Лопандич Марко із відповідним перекладом на російську мову (т.1
а.с.120-143).

Разом з тим, колегія суддів
апеляційного господарського суду, з посиланням на ст.71 ЦК УРСР, дійшла
висновку, що трирічний строк позовної давності за захистом порушеного права
позивача щодо отримання від відповідача грошових коштів у цих правовідносинах
сплинув у 2004р. Однак судом апеляційної інстанції, з урахуванням приписів п.6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, застосована норма, запроваджена
ст.264 ЦК України, згідно якої строк позовної давності переривається вчиненням
особою дій, які свідчать про визнання нею боргу. Такими діями були визнані
судом відзив відповідача на претензію позивача та оплата заборгованості
платіжним дорученням №60 від 09.09.2004р.

Вищезазначені висновки судів
попередніх інстанцій, викладені в оскаржуваних судових актах, є передчасним з
огляду на наступне.

Місцевий господарський суд, з яким
погодився суд апеляційної інстанції, зазначивши про поставку позивачем
відповідачу у період з грудня 1996р. по 01.01.1999р. автомобілів загальною
кількістю 548 штук на суму 2841950доларів США згідно Специфікацій, всупереч
приписів ст.43 ГПК України, не з'ясував з урахуванням умов спірного договору
наявності супровідних товарно-транспортних документів, які складаються при
перевезенні вантажів: міжнародних автомобільних накладних (CMR); накладних СМГС
(накладних УМВС); комплектів документів (залізничних, автомобільних накладних,
тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до
пункту його призначення; облікової картки суб'єкта зовнішньоекономічної
діяльності, що підтверджує акредитацію суб'єкта ЗЕД у митних органах України,
запровадженої Порядком ведення обліку суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності
в митних органах, затвердженим наказом Держмиткому України від 31.05.96р. N237;
рахунків-фактур (invoicе); вантажних митних декларацій, які в обов'язковому
порядку супроводжують переміщувані через митний кордон України товари, містять
їх вартість та дозволяють їх ідентифікувати, не витребував ці документи у
сторін та не надав їм належної правової оцінки щодо їх відповідності нормам
матеріального права для встановлення підставності заявлених позовних вимог.

Поряд з цим, зазначивши, що товар
відповідачем був прийнятий відповідно до актів, судами попередніх інстанцій не
вказано, які саме акти, складені сторонами, свідчать про цю обставину з їх
долученням до матеріалів справи та відповідним дослідженням.

Разом з тим, в матеріалах справи
наявні платіжні документи (т.2 а.с.111-124), яким господарськими судами
попередніх інстанцій не надано ретельної правової оцінки, для визначення
розміру заявленої до стягнення заборгованості.

Крім того, суди попередніх
інстанцій, при дослідженні вищезазначених контракту та договору, не з'ясували
їх відповідності приписам, запровадженим ст.6 Закону України "Про
зовнішньоекономічну діяльність", який застосовується при укладанні зовнішньоекономічних
договорів між резидентами та нерезидентами.

Зазначеним обставинам, які
безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та
апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального
кодексу України не надано ретельної правової оцінки.

У зв'язку з цим попередні судові
інстанції припустилися неправильного застосування приписів частини першої
статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43
названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Допущені порушення норм
процесуального права призвели до неповного з'ясування обставин справи, які не
можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, у зв'язку з чим відсутні
підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним
правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права
висновок.

Так, згідно імперативних вимог
ст.1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у
касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна
інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи наведене, неповне
встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та обумовлену цим
неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, прийняті
судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до
суду першої інстанції для достовірного з'ясування інших обставин, які мають
істотне значення для правильного вирішення спору.

Під час нового розгляду справи
місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, дати їм належну правову
оцінку, правильно застосувати норми матеріального та процесуального права та
постановити законне й обґрунтоване рішення, оскільки рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши
всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального
права, а обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини
справи, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно з ст.11112 ГПК
України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, п.3 ч.1 ст.1119, ст. 11110- 11112  ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства "Полтава-Авто" задовольнити частково.

Постанову Київського міжобласного
апеляційного господарського суду від 04.04.2007р. та рішення господарського
суду Полтавської області від 16.10.2006р. у справі №22/78 скасувати.

Справу №22/78 передати на новий
розгляд до господарського суду Полтавської області в іншому складі суду.

Головуючий

О. Кот

Судді:

С. Владимиренко

С. Шевчук