ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2007 р.
№ 24/823

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю   представників:

позивача
- Круковес В.М.,

відповідачів
- Тяжін А.О.,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

ТОВ "Дніпро-2000"

на постанову
від  27.02.2007 Київського апеляційного господарського суду

у справі
№24/823

за  позовом
ТОВ "Дніпро-2000"

до
1.Фонду державного майна України;
2.РВ ФДМ України по м.Києву

про
про продовження терміну дії договору оренди від 10.08.2001 №1240

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 12.12.2006 (суддя Смілянець В.В.) позов задоволено –на підставі ч.4 ст.284 ГК України та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду  державного та комунального майна" зобов'язано РВ ФДМ України по м.Києву продовжити з ТОВ "Дніпро-2000"  договір оренди окремого індивідуально визначеного нерухомого майна №1240 від 10.08.2001 на той самий термін (5 років) та на тих самих умовах, передбачених договором.

Постановою Київського апеляційного господарського суду   від 27.02.2007 (судді: Губенко Н.М., Барицька Т.Л., Ропій Л.М.) рішення скасовано, в позові відмовлено у зв’язку з необґрунтованістю позовних вимог.

ТОВ "Дніпро-2000" в поданій касаційній скарзі просить постанову скасувати, рішення залишити без змін, оскільки вважає, що вміщені в додатковій угоді від 06.07.2004 №393 до договору оренди застереження відносно початку строку його дії з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації є недійсними, а строк його дії повинен обчислюватися 5 роками. Окрім того, скаржник вказує на те, що на протязі всього строку дії договору оренди №1240 жодна із сторін та другий відповідач не піддавали сумніву п'ятирічний строк його дії.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і заслухавши пояснення присутніх  у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що  касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а  оскаржувана постанова та рішення від 12.12.2006 - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду  м.Києва з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції суд послався на ч.4 ст.284 ГК України та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду  державного та комунального майна", згідно яких у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Зважаючи на відсутність заяв відповідачів про припинення договору оренди від 10.08.2001 №1240 він має бути продовженим на той самий термін і на тих самих умовах з РВ ФДМ України по м.Києву, якому за наказом Фонду державного майна України від 28.11.2005 №3039 були передані повноваження орендодавця по договору оренди від 10.08.2001 №1240.

Скасовуючи первісне рішення про задоволення позову та приймаючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що до договору оренди від 10.08.2001 №1240 не вносилися зміни стосовно визначення орендодавцем  РВ ФДМ України по м.Києву (другого відповідача), в зв'язку з чим безпідставним є зобов'язання останнього, який не є стороною договору оренди, продовжити дію договору оренди. Суд також дійшов до висновку про те, що оскільки не було виконано умови  додаткової угоди від 06.07.2004 №393 стосовно нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору оренди від 10.08.2001 №1240, що зумовило б початок дії цього договору із змінами і доповненнями, внесеними вказаною угодою, в тому числі і стосовно п'ятирічного строку його дії, то відповідно, немає підстав вважати, що змінився трьохрічний строк дії даного договору, закріплений у п.10.1 останнього.

Касаційна інстанція погоджується з висновком  апеляційного господарського суду про необгрунтованість позовних вимог до другого відповідача, який не є стороною договору оренди від 10.08.2001 №1240.

Проте, колегія  не може погодитися з іншими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Визнавши договір оренди від 10.08.2001 №1240 продовженим на трьохрічний термін (до 10.08.2007 року) та не застосувавши п'ятирічний строк його дії, передбачений додатковою угодою від 06.07.2004 №393, апеляційний суд порушив ч.1 ст.58 Конституції України, якою встановлено принцип незворотності дії законів в часі. Обумовлюючи можливість застосування п'ятирічного строку дії договору оренди від 10.08.2001 №1240 виключно вчиненням дій щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору, суд безпідставно надав зворотну дію нормам ч.2 ст.793, ст.794 Цивільного кодексу України (набрав чинності з 01.01.2004р.), якими встановлюється обов’язок нотаріального посвідчення  та державної реєстрації договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше. Адже, реалізація сторонами положення додаткової угоди від 06.07.2004 №393 про п'ятирічний строк дії договору оренди від 10.08.2001 №1240 не може залежати від нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору оренди, оскільки обов'язковість вчинення зазначених дій була запроваджена Цивільним кодексом України, який не має зворотної дії до договорів оренди нерухомого майна, укладених до 01.01.2004 року.

При цьому судом не враховано, що ст.257 Цивільного кодексу УРСР, чинного на момент укладення договору оренди від 10.08.2001, вимагала від юридичних осіб укладати договори  найму майна лише у письмовій формі без покладання  на сторін додаткових обов’язків щодо нотаріального  посвідчення чи державної реєстрації таких договорів.

За таких обставин врегульоване додатковою угодою від 06.07.2004 №393 покладення на сторін договору оренди додаткових обов’язків щодо необхідності його нотаріального посвідчення  та державної реєстрації суперечить вимогам  ч.1 ст.58 Конституції України та може бути підставою для визнання додаткової угоди частково недійсною в іншому позовному провадженні.

Зважаючи на це, колегія відхиляє передчасні доводи скаржника щодо недійсності вміщеного в додатковій угоді від 06.07.2004 застереження відносно початку строку дії договору оренди з моменту його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

З цих же підстав суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові помилково послався в обгрунтування своїх висновків на ч.3 ст.640 ЦК України, оскільки цією нормою врегульовано момент укладення договору, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а, як встановлено вище, договір оренди від 10.08.2001 №1240 не підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації як такий, що укладений до 01.01.2004 року. Адже, в противному разі з врахуванням вимог ч.2 ст.631, ч.3 ст.640 ЦК України та умов додаткової угоди від 06.07.2004 №393 договір оренди від 10.08.2001 досі не набрав чинності та є неукладеним, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Зважаючи на вищенаведене, касаційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження договору оренди від 10.08.2001 №1240 на той самий п'ятирічний термін (до 10.08.2011р.) і на тих самих умовах, які були передбачені договором, оскільки судами встановлено відсутність в період з 10.08.2006р. по 10.09.2006р. заперечень орендодавця (Фонду державного майна України) щодо пролонгації цього договору.

Разом з тим, розглядаючи даний спір по суті та приймаючи протилежні рішення про задоволення позову та про відмову в позові, суди попередніх інстанцій не врахували, що позовні вимоги мотивовані посиланням ст.764 ЦК України, ч.4 ст.284 ГК України та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", виходячи зі змісту яких пролонгація договору оренди (продовження його дії  на той самий строк та на тих самих умовах) відбувається в позасудовому порядку та має місце в разі відсутності заперечень однієї із сторін про припинення договору оренди, а значить не потребує окремого судового врегулювання.

В даному випадку суди встановили факт пролонгації договору оренди від 10.08.2001 №1240, який відповідачами не заперечується, в зв’язку з чим не виключається наявність підстав вважати, що предмет спору у даній справі (зобов'язання орендодавця пролонгувати договір оренди) відсутній.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Покладені в основу рішення від 12.12.2006 та постанови від 27.02.2007 висновки судів першої та апеляційної інстанцій свідчать про помилкове ототожнення правового інституту пролонгації договору оренди державного майна (продовження договору на той же строк  та на тих самих умовах), закріпленого ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч.3 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), реалізація якого  в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Вищенаведене свідчить про неповне з'ясування судами обставин справи та є підставою для її передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

В зв'язку з касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 Господарського процесуального кодексу України доручити суду першої інстанції при новому розгляді вирішити питання про наявність чи відсутність передбачених п.1-1 ч.1 ст.80 цього Кодексу підстав для припинення провадження у справі, а також відповідно до ч.4 ст.22 цього Кодексу надати позивачу можливість уточнити позовні вимоги (предмет та підставу позову тощо) з метою правильного вирішення даного спору.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного господарського спору, судами першої та апеляційної інстанцій  всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України не надано ретельної правової оцінки, а згідно імперативних вимог ч.2 ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на викладене, касаційна інстанція на підставі ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам справи, в зв’язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з’ясування інших обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Дніпро-2000" задовольнити частково.

Рішення господарського суду м.Києва від 12.12.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду  від 27.02.2007 у справі №24/823 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду м.Києва.

Головуючий, суддя                                                                                                                                  В.Овечкін

Судді:                                                                                                                                                 Є. Чернов

В. Цвігун