ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 липня 2007 р.

№ 2-2196/06

Вищий господарський суд України у
складі: суддя Селіваненко В.П. -головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов
Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1
та ОСОБА_2, м. Київ,

на рішення Солом'янського  районного суду міста Києва від 27.11.2006

та постанову Київського
апеляційного господарського суду від 17.04.2007

зі справи № 2-2196/06

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
(далі -ОСОБА_1, ОСОБА_2)

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Магазин № 611 Овочі-Фрукти" (далі -Товариство), м.
Київ,

третя особа -директор товариства
з обмеженою відповідальністю "Магазин № 611 Овочі-Фрукти" Шимановська
Валентина Іванівна, м. Київ,

про стягнення коштів,

за участю представників:

позивачів -ОСОБА_1, ОСОБА_3.,

відповідача -Шимановської В.І., Тесленко Л.В.,

третьої особи - Шимановської В.І.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до
Солом'янського  районного суду міста
Києва з позовом про стягнення з Товариства вартості частини майна, пропорційної
їх часткам у статутному капіталі Товариства, а саме: з вимогою стягнути на
користь ОСОБА_1 1 097 948 грн. та на користь ОСОБА_2 - 192 140 грн.

Рішенням названого суду від
27.11.2006 (суддя Сітайло Л.Г.), залишеним без змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від 17.04.2007 (колегія суддів у складі:
Андрієнко В.В. -головуючий, судді Малетич М.М., Студенець В.І.), у задоволенні
позову відмовлено.

Прийняті судові рішення з
посиланням на статті 13, 51, 54 Закону України від 19.09.1991 № 1576-ХІІ “Про
господарські товариства” (далі -Закон № 1576) та статтю 7 Закону України від
12.07.2001 № 2658-ІІІ “Про
оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” (далі
-Закон № 2658) мотивовано безпідставністю вимог позивачів щодо визначення
розміру належної їм частки за ринковою вартістю, тоді як Товариством на
підставі звіту за 2005 рік визначено вартість частки до сплати  ОСОБА_1 у сумі 18 680 грн., ОСОБА_2 -у сумі 3
269 грн.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України позивачі просять судові рішення зі справи скасувати
внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права
та прийняти рішення про задоволення позову. Своє прохання з посиланням на
статтю 148 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), статтю 7 Закону №
2658, статті 51, 54 Закону № 1576 позивачі мотивують невідповідністю сум,
нарахованих Товариством, дійсній (реальній) вартості їх часток.

Відповідач подав заперечення на
касаційну скаргу, в яких зазначив про безпідставність її доводів та просив
судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу -без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно
до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної
скарги.

Перевіривши повноту встановлення
попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування
ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін
і третьої особи, Вищий господарський суд України дійшов висновку про
необхідність часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями
встановлено, що:

- громадяни ОСОБА_3, ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 відповідно до установчої угоди про створення та
діяльність Товариства є його учасниками з частками у статутному фонді: ОСОБА_1
-40 %  (1831475,0 тис. крб.),  ОСОБА_2 -7 % (320508,0 тис. крб.);

- 01.03.2005 позивачі подали заяви
про вихід зі складу учасників Товариства з виплатою належних їм часток у
статутному фонді відповідача;

- рішенням загальних зборів
відповідача від 01.03.2005 позивачів виведено зі складу Товариства з нарахуванням
належних виплат після затвердження звіту за 2005 рік, у строк до 12 місяців з
дня виходу з Товариства;

- після складання звіту діяльності
Товариства за 2005 рік відповідачем було запропоновано позивачам одержати
вартість їх часток за результатами затвердженого звіту за 2005 рік:
ОСОБА_1  у сумі 18 680 грн., ОСОБА_2 -3
269 грн.

Причиною даного спору є питання
щодо порядку визначення вартості часток позивачів у статутному капіталі
Товариства.

Відповідно до статті 3 ЦК України
загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно з частиною другою статті 148
ЦК України учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має
право одержати вартість частини майна, пропорційну
його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником
та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена
переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного фонду був здійснений шляхом
передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові
без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна,
що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її
виплати встановлюються статутом і законом.

Відповідно до статті 54 Закону №
1576 при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується
вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у
статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в
якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу
учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або
частково в натуральній формі. Майно, передане учасником товариству тільки в
користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

Згідно з статтею 51 згаданого
Закону установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю, крім
відомостей, зазначених у статті 4 цього Закону, повинні містити відомості про
розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними
вкладів.  Зміни вартості майна, внесеного
як вклад, та додаткові внески учасників не впливають на розмір їх частки у
статутному фонді, вказаної в установчих документах товариства, якщо інше не передбачено
установчими документами.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, статтею 8 установчої угоди Товариства визначено, що вихід з
товариства здійснюється за рішенням зборів учасників товариства на підставі
рішення про вихід або за заявою учасника; при виході учасника з товариства йому
сплачується ціна частки майна товариства пропорційно його частці в статутному
фонді. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов
з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Отже, виходячи зі складу
Товариства, учасник одержує право на повернення
йому вартості частини майна, пропорційної його частці в
статутному фонді Товариства.

Вартість майна, що підлягає
поверненню, за своїм визначенням не є тотожною поняттю внеску до статутного
фонду і залежно від стану господарської діяльності Товариства та загальних
економічних процесів у суспільстві може не співпадати з ним за розміром
(зокрема, бути більшою чи меншою).

Враховуючи визначення поняття
майна, наведене в статті 190 ЦК України, в оцінюванні вартості частини майна,
що є еквівалентною його частці у статутному фонді, слід брати до уваги
виробничі й невиробничі фонди, інші цінності, вартість яких відображається в
самостійному балансі Товариства, а також майнові права та обов'язки. Вартість
частки майна, що має бути компенсована учасникові, обраховується на момент
ухвалення Товариством рішення про вихід цього учасника.

У свою чергу, Закон № 2658, хоча й
не містить норм стосовно обов'язковості оцінки майна в випадку виходу учасників
з Товариства, але й не виключає її проведення за необхідності в цьому.

Водночас змістові наведених
законодавчих норм відповідає саме оцінка дійсної (реальної) вартості майна
Товариства, що за наявності спору може бути здійснено як шляхом оцінки майна
Товариства відповідно до Закону № 2658, так і шляхом проведення відповідної
судової експертизи.

За таких обставин відмова
попередніми судовими інстанціями в задоволенні даного позову з мотивів
відсутності правових підстав для проведення оцінки з визначення ринкової
(дійсної) вартості майна Товариства відповідно до Закону № 2658 та з визначення
на підставі цієї оцінки вартості частини майна, пропорційної часткам позивачів
у статутному капіталі, є помилковою та свідчить про прийняття судових рішень зі
справи з порушенням норм матеріального права внаслідок незастосування до
спірних правовідносин приписів статті 148 ЦК України та неправильного
застосування статей 51, 54 Закону № 1576.

Більш того, судові рішення про
повну відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у задоволенні їх позовних вимог суперечать
навіть позиції відповідача, який вважає за необхідне сплатити позивачам
відповідно 18 680 грн. і 3 269 грн.

При цьому попередніми судовими
інстанціями: не досліджено фактичні обставини, пов'язані з практичним
механізмом створення статутного фонду Товариства його учасниками; не перевірено
правильність розрахунку Товариством вартості часток позивачів; не встановлено
дійсну вартість майна Товариства; не досліджено поданий позивачами звіт про
незалежну оцінку майна (а.с. 5-25, 26, 27); не з'ясовано позиції сторін щодо
можливих шляхів вирішення спірного питання (сплата коштів, виділення майна в
натурі, інше); не встановлено, чи одержувалися позивачами від Товариства на
задоволення вимог, що становлять предмет спору, які-небудь кошти (зокрема,
нараховані відповідачем 18 680 грн. та 3 269 грн.).

Отже, місцевий суд на порушення
приписів статей 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, а суд
апеляційної інстанції -статей 47, 43 ГПК України припустилися
неправильного застосування їх приписів щодо прийняття судового рішення суддею
за результатами обговорення усіх обставин справи та стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, що відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України
є підставою для скасування судових рішень зі справи.

Касаційна ж інстанція відповідно до
частини другої статті 1117 ГПК України не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має
бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно
встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін
належну  правову оцінку і вирішити спір
відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117,
1119 -11112 ГПК України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Солом'янського районного
суду міста Києва від 27.11.2006 та постанову
Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2007 зі справи №
2-2196/06 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя
Б.Львов