ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2007 р.
№ 22/318-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Ходаківська І.П.

судді
Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів”

у справі
господарського суду Дніпропетровської області

на рішення
господарського суду Дніпропетровської від 20.10.2006 року

за позовом
відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів”

до
1) державного підприємства “Придніпровська залізниця”
2) державного підприємства "Ровенькиантрацит"

про
стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

У липні 2006 року, відкрите акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулось до суду з позовом про стягнення з належного відповідача вартість майнової шкоди у розмірі 8091,38 грн., яку йому було завдано у результаті неналежного виконання договору постачання № 50/35-36ГП/657 від 16.02.2005 року, а саме недостачі поставленого йому за вказаним договором вугілля (Антрацит АМ).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської від 20.10.2006 року (суддя Пуппо Л.Д.) позов задоволено частково. Постановлено стягнути з перевізника 7 434,65 грн. –вартості втраченого вантажу. В решті позовних вимог та у позові до відправника відмовлено.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не переглядалося.

У касаційній скарзі позивач посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, невірний висновок суду щодо неврахування залізничного тарифу у суму позову і просить рішення суду скасувати, постановивши нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши   суддю –доповідача, пояснення   представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення, виходячи із наступного.

Як встановлено судом попередньої інстанції, а це підтверджується наявними у справі матеріалами, на виконання умов договору поставки № 50/35-36ГП/657, укладеного 16 лютого 2005 року між відкритим акціонерним товариством „Нікопольський завод феросплавів" та державним підприємством "Ровенькиантрацит", останнім на адресу позивача по залізничним накладним № 51471788, № 52251783, № 51471933, № 52215881, № 51472074 було відвантажено антрацит АМ.

Видача вантажу вантажоодержувачу здійснювалась залізницею відповідно до статті 52 Статуту залізниць України з перевіркою ваги вантажу, при цьому виявлена недостача, що підтверджується комерційними актами БК 061119/159 від 09.08.2005 року, БК 061125/166, БК 061126/167, БК 061127/168 від 14.08.2005 року, БК061131/172 від 18.08.2005 року.

Відповідно до комерційних актів вантаж прибув у справних вагонах, на поверхні вантажу мають місце заглиблення над люками вагонів, що свідчить про незбереження вантажу під час перевезення.

Відповідно до пункту 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо покладення відповідальності на перевізника та обґрунтовано відмовив у позові до відправника.

Щодо посилань позивача у касаційній скарзі на необґрунтовану відмову судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з врахуванням залізничного тарифу, судова колегія вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Стаття 314 ГК України встановлює, що за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник несе обмежену відповідальність, яка у разі втрати або нестачі вантажу відшкодовується в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Пункт 114 Статуту залізниць України також встановлює, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Поряд із відшкодуванням збитків у разі втрати вантажу залізниця відшкодовує стягнуту за цей вантаж провізну плату, якщо вона не включається у вартість втраченого вантажу.

Відшкодування ж частини провізної плати пропорційно вартості недостачі вантажу чинним Статутом залізниць України не передбачено.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що  розмір шкоди в даному випадку складається із вартості вантажу, який оплачений позивачем, але фактично не надійшов до нього, тобто в сумі 7434 грн. 65 коп. без залізничного тарифу, оскільки позивач не довів, що він входить до вартості вантажу.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин та враховуючи, що господарським судом досліджені всі наявні у справі матеріали, їм дана належна правова оцінка, судова колегія не вбачає підстав для скасування постановленого судом рішення з наведених у касаційній скарзі мотивів.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.   1115,   1117,   1118,  1119,   11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства “Нікопольський завод феросплавів” залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської від 20.10.2006 року залишити без змін.

Головуючий          І. Ходаківська

Судді          Т. Данилова

Г. Савенко