ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.06.07 р.                                                                               Справа № 45/152

за позовом: Державного підприємства „Донецька залізниця”, , м.Донецьк

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства „Металургійний комбінат „Азовсталь”, , м.Маріуполь

про стягнення 728 00 коп.

Суддя  Плотніцький Б.Д.

при секретарі судового засідання Колосовій О.О.

Представники:

від позивача: Ніколаєв О.С. – юрисконс.

від відповідача: Фурсова О.О. – юрисконс.

В судовому засіданні брали участь:

Згідно із ст.77 ГПК України у судовому засіданні 12.06.2007р. оголошувалась перерва до 14.06.2007р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Державне підприємство „Донецька залізниця”, м. Донецьк звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Відкритого акціонерного товариства „Металургійний комбінат „Азовсталь”, м.Маріуполь про стягнення штрафу у сумі 728 грн. 00 коп.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем  плану перевезень по залізницям призначення за межами України, ст.106 Статуту залізниць України, п.п.6.5.3, 6.7 Правил планування перевезень вантажів, р.3 пп.1.2 Тарифного керівництва №1, ст.ст.7,13,15 Угоди про міжнародне залізничне сполучення та дані облікових карток виконання плану перевезень за грудень 2006р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву №09-10/77 від 07.06.2007р. проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що нарахування штрафу за невиконання плану перевезень по залізницям призначення відповідно до чинного законодавства поширюється на українські залізниці, а позивачем нарахований штраф по залізницям призначення за кордоном України.

Також відповідач заперечує посилання позивача на Угоду про міжнародне залізничне сполучення, оскільки даним нормативним документом передбачена відповідальність за невиконання плану по залізницям призначення, тому він не поширюється на спірні правовідносини.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарським судом встановлено наступне:

22.12.2005р. між позивачем - Державним підприємством „Донецька залізниця”, м.Донецьк, та відповідачем – Відкритим акціонерним товариством Металургійний комбінат „Азовсталь”, м.Маріуполь був укладений договір про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги за №545.

За умовами вказаного договору позивач зобов’язався приймати до перевезення вантажі відповідача, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами та заявками, а також надавати додаткові послуги, які пов’язані з перевезенням вантажу.

В свою чергу, відповідач за цим позовом зобов’язаний у встановлені строки пред’являти залізниці місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу.

Відповідач заявив на грудень 2006 року перевезення на експорт 27800 т. вантажу в 430 вагонах.

До кінця місяця вага була збільшена до 54 120т. у 835 вагонах.

Залізниця прийняла замовлення та затвердила план відвантаження.

Виконання перевезення за даним планом враховувалось позивачем в обліковій картці виконання плану перевезень №726 на грудень 2006р.

У 1-й декаді передбачалося за планом перевезти 11 2933 тони вантажу в 174 вагонах, фактично перевезено в 212 вагонах 13 600 тон.

Загальний план першої декади був перевиконаний на 2 307 тон.

Проте, як стверджує позивач, відповідачем не був виконаний план по залізницям призначення  у кількості 12 вагонів.

Зокрема, відповідно до плану, на 1 декаду планувалось до перевезення через Південну залізницю Укрзалізниці (станції переходу Червона Лопань, Тополі) за межі України, 129 вагонів.

Проте, фактично через Південну залізницю за межі України в 1-й декаді було перевезено 179 вагони.

Через Донецьку залізницю передбачалося в 1-й декаді до перевезення 30 вагонів зі станціями переходу державного кордону Червона Могила і Квашино.

Проте, фактично було перевезено 20 вагонів, недовантаження склало 10 вагонів.

Через Південно-Західну залізницю Укрзалізниці (зі станціями переходу Хоробичи, Могильов - Подільський) було заплановано до перевезення 14 вагонів, а фактично перевезено 12 вагонів.

З урахуванням зазначеного, позивач дійшов до висновку, що невиконання плану по залізницях призначення в 1-й декаді складає 12 вагонів.

У відповідності із ст. 106 Статуту залізниць України позивачем нарахований штраф у сумі 20 грн. 80 коп. за кожен вагон на загальну суму 249 грн. 60 коп.

В другій декаді загальне недовиконання плану по дорогам призначення становить 43 вагони, проте з урахуванням недовантаження по загальному плану 42 вагони, штраф по залізницям нарахований за 1 вагон у сумі 20 грн. 80 коп.

На третю декаду відповідач заявив до перевезення 452 вагони, зокрема:

Південна залізниця: план – 328 вагонів, фактично перевезено 277 вагонів, невиконання   - 51 вагон;

Донецька залізниця: план - 42 вагони, фактично - 37 вагонів, невиконання - 5 вагонів;

Південно-Західна залізниця: план - 81 вагон, фактично – 103 вагони;

Львівська залізниця: план – 1 вагон, не перевезено жодного вагону, недовиконання - 1 вагон.

З урахуванням недовантаження по загальному плану (35 вагонів) недовантаження по залізницям призначення становить 22 вагони, тому позивачем нарахований штраф у сумі 457 грн. 60 коп.

Загальна сума штрафу за невиконання плану перевезення по залізницям призначення по всіх трьох декадах складає суму 728 грн. 00 коп., яку і просить позивач стягнути з відповідача в судовому порядку.

На думку Державного підприємства „Донецька залізниця”, планування перевезення вантажів на залізниці, які знаходяться за кордоном, здійснює відповідач, узгодження цих перевезень здійснюється на рівні Укрзалізниці.

Позивач стверджує, що ст.106 Статуту залізниць України передбачає нарахування штрафу за невиконання плану по залізницям призначення, не уточнюючи чи знаходяться ці залізниці на Україні або за її межами.

Ця норма Статуту більш конкретизована в Розділі 3 (п.п 1.2) Тарифного керівництва № 1, в якому зазначено, що за невиконання плану перевезення по українських залізницях призначення відправник сплачує за вагон штраф у розмірі однієї добової ставки за користування вагоном.

У тарифному керівництві не говориться про те, на які вантажі поширюється ця норма (на внутрішні перевезення або на експортні). Позивач вважає, що вказана норма поширюється як на внутрішні перевезення, так і на експортні.

Згідно ст. 7 параграфа 6 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення відправник вантажу зобов'язаний у накладній на перевезення вантажу вказати вихідні прикордонні станції переходу (перетинання державного кордону), які і визначають залізницю призначення на території України.

Статтею 13 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, що називаються «Тарифи. Нарахування провізних платежів і штрафів», зокрема у параграфах 2 і 3 зазначено, що «Плата за перевезення вантажу обчислюється по найкоротшій відстані, визначеній застосовуваним тарифом, у напрямку через ті прикордонні станції, що зазначені в накладній.»; «провізні платежі і штрафи за перевезення по залізницям країни відправлення і країни призначення обчислюються в місцевій валюті...».

Таким чином, Донецька залізниця стверджує про те, що залізниця призначення в межах України визначається по станції переходу, що зазначена відправником у накладній на перевезення вантажу.

Тому, на думку позивача, посилання відповідача на те, що відсутня правова норма, відповідно до якої він повинен нести відповідальність, є надуманою відмовкою.

Більш того, у статті 15 тієї ж Угоди зазначено «провізні платежі, обчислені у відповідності зі ст. 13 стягуються по залізницях відправлення, з відправника на станції відправлення або з діючими на залізницях відправлення внутрішніми правилами. Такими правилами є Правила планування перевезення вантажів пункти 6.5.3,6.7, і ст.106 Статуту.

Позивач стверджує, що станція переходу кордону є тим кінцевим пунктом у межах України, на території якої дороги України вона знаходиться. При цьому, ні Статут, ні Правила, ні Угоди не вимагають конкретизації дороги призначення на території української держави.

Залізниця вважає, що достатньо вказівки в накладній на пункт переходу, а в погодженому місячному плані зазначення дороги іноземної держави.

Відповідач проти вимог позивача заперечує з посиланням на те, що п.6.7 „Правил перевезення вантажів” дані про завантаженість залізниць призначення вказуються тільки у вагонах (контейнерах) і лише для залізниць України.

Стаття 106 Статуту залізниць України поширюється на залізниці України.

Крім цього, відповідач стверджує про те, що правила Угоди про міжнародне залізничне сполучення мають пріоритет перед нормами законодавства України.

Господарський суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Міжнародні перевезення вантажу, пасажирів, багажу та пошти здійснюються відповідно до правил, двохсторонніх та багатосторонніх міжнародних договорів (транспортних конвенцій), які відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства України.

Статтею 4 Статуту залізниць України встановлено, перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Одним із таких багатосторонніх договорів є Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951р.,  яка була ратифікована Україною 05.06.1992р.

Параграф 6 ст. 7 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення  закріплює:  в накладній відправник повинен зазначити  вихідні граничні станції  країни відправлення та транзитних країн, через які повинен  проїхати вантаж.

Позивач в позовній заяві з посиланням на параграф 6 ст. 7 Угоди зазначив, що вантажовідправник зобов’язаний в накладній на перевезення вантажу вказати  вихідні граничні станції переходу (перетинання державного кордону), які і  визначають дорогу призначення на території України.

Дане твердження не відповідає приписам зазначеної Угоди, оскільки як вбачається з Додатків 12.1 та 12.2 до параграфу 1 ст. 7 Угоди, в залізничній накладній містяться графи 7, 8, де графа 7 –„Станція переходу”, а графа 8 –„Дорога і станція призначення”.

Таким чином, поняття „Станція переходу” та „Дорога і станція призначення” не ідентичні, а  тому вихідні граничні станції переходу (перетинання державного кордону) не можуть визначати дорогу призначення на території України.

Стаття 106 Статуту залізниць України встановлює відповідальність вантажовідправників у вигляді сплати штрафу  за невиконання плану перевезень по  залізницях призначення.

В обґрунтування своїх позовних вимог Донецька залізниця посилається на ст. 106 Статуту залізниць України, при цьому зазначаючи, що  нарахування штрафу за невиконання плану по дорогам призначення згідно даної статті Статут не уточнює, знаходяться ці дороги на України або за її межами.

На думку позивача, ця норма Статуту  більш конкретизована у розділі 3 (п. 1.2.) Тарифного керівництва № 1, де передбачено, що за невиконання плану перевезень по українських дорогам призначення відправник сплачує штраф за вагон в розмірі однієї добової ставки за користування вагоном.

Тарифне керівництво не встановлює, на які вантажі поширюється ця норма – на внутрішні перевезення або на експортні.

Як встановлено судом, позивач наполягає на тому, що ст. 106 Статуту залізниць України не уточнює, знаходяться дороги призначення на України чи за її межами.

Посилання відповідача в цій частині судом до уваги не приймаються, оскільки, як вже зазначалось, поняття „Станція переходу” та „Дорога і станція призначення” не ідентичні, а ст. 106 Статуту залізниць встановлює відповідальність вантажовідправників у вигляді сплати штрафу  за невиконання плану перевезень саме по  залізницях призначення, а  не по дорогам, які передають вантаж  за кордон (станціям переходу).

Крім того, п. 6.7. Правил планування перевезень вантажів, затверджених наказом Мінтрансу України  від 09.12.2002р. № 873 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України за № 873, на які посилається позивач,  передбачає, що дані про  навантаження на дороги призначення зазначаються для всіх вантажів тільки в вагонах та контейнерах і тільки для доріг України в графах 10-15 облікової картки. Для експортних вантажів вказуються дороги, які передають вантажі за кордон, а не залізниці призначення експортних вантажів, як вказано позивачем в облікових картках.

В свою чергу, Тарифне керівництво № 1, затверджене наказом Міністерства транспорту України № 551 від 15.11.1991, закріплює положення щодо  застосування тарифних схем, плати за перевезення (провізної плати), розміру додаткових зборів, а також видів та розмірів штрафів тощо, які застосовуються на всіх залізницях України, для всіх відправників і одержувачів вантажу. А у відповідності до розділу 3 п. 1.2. Тарифного керівництва № 1 штраф за невиконання плану перевезень стягується лише по українських залізницях призначення, про що позивач і вказав в своїх вимогах.

Крім цього, позивач в своїх вимогах посилається на параграфи 2, 3  ст. 13 Угоди, відповідно до якої плата за перевезення вантажу  обчислюється по найкоротшій відстані, визначеній тарифом, що застосовується, в сполученні через ті прикордонні станції, які вказані в накладній. Провізні платежі і штрафи за перевезення по дорогах країни відправлення та країни призначення обчислюються в місцевій валюті.

Позивач вважає, що  в силу ст. 13 даної Угоди дорога призначення в межах України визначається по станції переходу, яка вказана відправником в накладній на перевезення вантажу.

Господарським судом спростовується дане посилання позивача, оскільки ст. 13 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення не містить такого положення.

В підсумок своїх вимог ДП „Донецька залізниця” з посиланням на ст. 15 Угоди зазначило, що провізні платежі, які обчислюються у відповідності до ст. 13 Угоди, стягуються по залізницях відправлення з відправника на станції відправлення або з діючими на залізницях відправлення внутрішніми правилами.

Такими правилами є Правила планування перевезення вантажів (п.п. 6.5.3., 6.7.) та ст. 106 Статуту залізниць.

Станція переходу кордону -  це той кінцевий пункт в межах України, на території якої дороги України вона знаходиться.

Ні Статут, ні Правила, ні Угода не вимагають конкретизації дороги призначення на території української держави. Достатньо зазначення в накладній пункту переходу, а в місячному плані –дороги іноземного держави.

Дане твердження позивача також не знайшло документального підтвердження, зокрема, Тарифне керівництво № 1 передбачає: штраф за невиконання плану перевезень стягується лише по українським залізницям призначення, а п. 6.7. Правил планування перевезень вантажів закріплює, що дані про  навантаження на дороги призначення зазначаються для всіх вантажів тільки в вагонах та контейнерах і тільки для доріг України в графах 10-15 облікової картки. Для експортних вантажів вказуються дороги, які передають вантажі за кордон, а не залізниці призначення експортних вантажів, як вказано позивачем в облікових картках.

Одночасно, ні Статут залізниць України, ні Правила планування перевезень вантажів не містять норм про відповідальність відправників за невиконання плану перевезень вантажів по закордонним залізницям призначення при відправленні вантажів за межі України.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписом ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

При цьому, з урахуванням вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нарахований та пред’явлений до стягнення з відповідача штраф у сумі 728 грн. 00 коп., тому позовні вимоги позивача підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати підлягають віднесення на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Державного підприємства „Донецька залізниця”, м.Донецьк, до Відкритого акціонерного товариства „Металургійний комбінат „Азовсталь”, м.Маріуполь про стягнення 728 грн. 00 коп., відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення прийняте в судовому засіданні 14.06.2007р.

Суддя