ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2007 р.
№ 21/68-07

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Швець В.О.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД”

на постанову
Харківського апеляційного господарського суду від 17.04.07

у справі
№ 21/68-07

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Тридента Агро”

до

Товариства з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД”

про
стягнення  27 448,50 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Бонтлаб В.В. –за дов. від 01.02.07; Грищенко О.М.- за дов. від 01.02.07;

від відповідача : не з’явилися, належно повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 21.06.07 №02-20/26 у зв’язку зі змінами у складі судової палати з розгляду спорів пов’язаних з державним регулюванням економічних відносин утворено з 02.07.07 колегію суддів у постійному складі суддів: Добролюбової Т.В.- головуючого, Гоголь Т.Г., Швець В.О.

доповідач: Добролюбова Т.В.

Товариством з обмеженою відповідальністю “Тридента Агро” у січні 2007 року заявлений позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД” 24 504,00 грн. - основного боргу,            2 944,50 грн. –пені. Під час слухання справи товариство уточнило позовні вимоги і просило суд стягнути з відповідача 24 504,00 грн. - основного боргу, а від стягнення 2 944,5 грн. пені позивач відмовився. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач зазначав, що передав відповідачеві товар на загальну суму 37 981,20 грн., однак, останній сплатив лише 13 477,20 грн. чим порушив умови договору купівлі - продажу від 10.04.06 №10/04-Х-06 та приписи  статей 509, 525, 655 Цивільного кодексу України, статей 193, 202  Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.02.07, ухваленим суддею Пелипенко Н.М., позовні вимоги задоволені повністю. Місцевий суд вмотивовуючи рішення визнав доведеним факт відвантаження товару і несплату його частини, тобто заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД” у сумі 24 504,00 грн.  Суд керувався приписами статті 526 Цивільного кодексу України, якими унормовано обов’язок сторін належно виконувати зобов’язання. В частині стягнення 2 944,50 грн. пені,  провадження у справі припинено з підстав передбачених пунктом 4 статті 80 Господарського процесуального кодексу України. Разом з цим, суд відмовив відповідачеві у задоволенні заяви про вжиття запобіжних заходів, яку останній подав в судовому засіданні 27.02.07.            Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Такмакова Ю.В.- головуючий, Барбашова С.В., Пушай В.І. постановою від 17.04.07, перевірене рішення суду першої інстанції залишив без змін, а апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД” залишив без задоволення.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову у справі скасувати, а позовні вимоги просить залишити без задоволення. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник наголошує на порушенні судом апеляційної інстанції частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України щодо повного встановлення обставин справи, оскільки суд не з’ясував ступінь виконання позивачем своїх зобов’язань  за спірним договором. Заявник стверджує про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно не прийнято до уваги докази надані ним в підтвердження  недопоставки позивачем товару та не надання останнім свідоцтв його якості. Відтак, скаржник зауважує на тому, що у нього не виникло зобов’язання виконувати пункт 5.3 договору. Разом з цим, товариство посилалось на положення статті 613 Цивільного кодексу України, які, на думку останнього,  дають підстави вважати позивача кредитором прострочившим зобов’язання, що дає відповідачеві право на підставі пункту 1 статті 615 Цивільного кодексу України, пункту 6 статті 193 Господарського кодексу України відмовитись від виконання зобов’язання з оплати товару. Водночас, товариство вказує, що відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття запобіжних заходів суд першої інстанції не виніс ухвалу з цього приводу, і це позбавило його можливості оскаржити цю відмову  у апеляційному та касаційному порядку.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю “Тридента Агро” відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. і пояснення представників позивача, переглянувши  матеріали  справи та доводи касаційної скарги, перевіривши  правильність  застосування господарськими судами  приписів  чинного   законодавства,  зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.04.06 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Тридента Агро” в особі Харківської філії ТОВ “Тридента Агро” - продавцем  та Товариством з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД”- покупцем укладений договір купівлі-продажу                № 10/04-Х-06. Предметом цього договору є купівля –продаж засобів захисту рослин.  Згідно з пунктом  2.1. договору асортимент товару, його кількість, термін оплати та поставки, місце передачі товару, ціна визначається в додатках, рахунках та накладних документах, що є невід'ємною частиною договору, а відповідно до пункту 3.1. договору товар може передаватися партіями. Пунктом 5.3. договору сторони визначили порядок проведення розрахунків, згідно з яким кінцевим терміном розрахунків є 01.12.06. Пунктом 10.4 договору передбачено наявність у продавця  ліцензії на оптову та роздрібну торгівлю пестицидами та агрохімікатами серії АА №721240 від 11.11.03. Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога  Товариства з обмеженою відповідальністю “Тридента Агро” про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Агросервіс” ЛТД” 24 504,00 грн. боргу через не сплату останнім вартості поставленого позивачем товару. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій вірно дійшли висновку щодо наявності у відповідача заборгованості перед позивачем. Судами установлено, що на виконання умов договору та додатку №1 до нього  ТОВ “Агросервіс” ЛТД” поставлений товар на суму 37 981,20 грн., і це підтверджується  видатковою накладною № РН-ХР00069 від 17.04.06. Даний товар прийнятий відповідачем  за  довіреністю № ЯЛЦ 832151 від 17.04.06 без будь-яких зауважень та заперечень. Суди установили, що згідно банківської  виписки від 13.04.06 відповідач розрахувався за товар частково на суму 13477,20 грн. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Як зумовлено приписами статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма кореспондується з  пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України приписами котрої унормовано, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов’язковим до виконання. Твердження скаржника про те, що позивачем недопоставлено товар, а отриманий товар неналежної якості, колегією суддів відхиляється, з наступних підстав. У відповідності зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Статтею 32 названого Кодексу передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. За приписами статті 34 цього ж Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наведена норма містить принципи належності та допустимості доказів на яких ґрунтуються вимоги і заперечення учасників господарського процесу. ТОВ “Агросервіс “ЛТД” надано апеляційному судові  в підтвердження своїх заперечень, наступні докази: акт обстеження агротехнічного стану полів з посівами соняшнику від 23.06.06, акт від 26.10.06 про недопоставку засобів захисту рослин та акт від 26.10.06 про ненадання позивачем документів, підтверджуючих якість товару. Проте, судом вказані документи у якості доказів не прийняті, оскільки вони складені відповідачем в односторонньому порядку, крім того, якість товару не є предметом цього спору. Статтею 43 Господарського процесуального кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. При цьому, судова колегія зазначає, що касаційна інстанція не наділена правом встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішеннях господарських судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Суд визнав, що доказів звернення до позивача з доріканнями на якість товару у відповідності з вимогами чинного законодавства та в передбачені статтею 4 договору строки відповідачем не надано і відповідно матеріали справи їх не містять. Відсутні і належно та вчасно складені акти приймання товару за якістю. З огляду на викладене, посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права стосовно не надання судом апеляційної інстанції правової оцінки,  наданим відповідачем в підтвердження своїх заперечень доказам, спростовані матеріалами справи. Враховуючи встановлені господарськими судами обставини справи щодо невиконання належним чином ТОВ “Агросервіс “ЛТД” своїх зобов’язань за договором в частині своєчасної та в повному обсязі сплати за отриманий товар, беручи до уваги викладені вище норми законодавства та умови укладеного договору, касаційна інстанція визнає правомірним висновок судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з відповідача суми заборгованості. Довід заявника про те, що неприйняття місцевим судом ухвали про відмову в задоволенні клопотання про вжиття запобіжних заходів, унеможливлює оскарження ним цієї відмови, не        може бути підставою для скасування постанови по суті та спростовується розглядом  касаційною інстанцією скарги відповідача. Разом з цим, суди установили, що  відповідачем вчасно не надано доказів наявності фактичних обставин, з якими він  пов'язує застосування саме такого заходу забезпечення позову, а також не надано доказів, які б свідчили про необхідність вжиття таких заходів.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв’язку з чим залишається без змін.

З  урахуванням  викладеного, керуючись статтями  1115, 1117,  1118,  1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В  :

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.04.2007    у  справі  № 21/68-07 залишити  без  змін.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  “Агросервіс “ ЛТД” залишити без  задоволення.

Головуючий                                                                              Т. Добролюбова

Судді                                                                               Т.Гоголь

В.Швець