ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2007 р.

№ 2-17/11948-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого
Кота О.В.,

суддів:
Владимиренко С.В.,

Шевчук С.Р.

розглянув
касаційну скаргу

Приватного підприємства “П’єр+”

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2007р.

у справі
№2-17/11948-2006 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом
Приватного підприємства “П’єр+”

до
Суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Рамазанової Гульсум Булатівни

про
стягнення 35000грн.,

За участю представників сторін:

від позивача:
не з'явились;

від відповідача:
не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006р. Приватне підприємство “П’єр+” звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Суб’єкта підприємницької діяльності –фізичної особи Рамазанової Гульсум Булатівни про стягнення збитків у розмірі 35000грн., посилаючись на ч.2 ст.693 ЦК України та ч.1 ст.224 ГК України.

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.09.2006р. у справі №2-17/11948-2006 (суддя Гайворонський В.І.) позов задоволено. Стягнуто з Суб'єкта підприємницької діяльності Рамазанової Гульсум Булатівни на користь Приватного підприємства "П'єр +" 35000грн. збитків, судові витрати - 350грн. державного мита та 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Рішення мотивовано недоведеністю відповідачем факту поставки товару або повернення перерахованих позивачем платіжним дорученням від 17.01.2006р. №825 грошових коштів на суму 35000грн., а відтак з врахуванням приписів ст.ст.224, 225 ГК України грошові кошти на суму 35000грн. є збитками і підлягають відшкодуванню.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2007р. у справі №2-17/11948-2006 (колегія суддів у складі головуючого судді Горошко Н.П., суддів Прокопанич Г.К., Плута В.М.) апеляційну скаргу суб'єкта підприємницької діяльності Рамазанової Гульсум Булатівни задоволено, рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.09.2006р. у справі №2-17/11948-2006 скасовано, у позові приватного підприємства "П'єр +" відмовлено з мотивів неспроможності висновку місцевого господарського суду про зобов'язання належного виконання умов договору поставки від 17.01.2006р. відповідно до ст.526 ЦК України, оскільки умовами цього договору попередня оплата товару покупцем не передбачалась. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем заявлений позов з посиланням на ч.1 ст.224 ГК України, якою передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено, тоді як встановлення господарським судом порушення договірних зобов'язань не вбачається, оскільки рахунок на оплату товару виставлений до укладання договору і з платіжного доручення не вбачається, що оплата товару здійснена по договору б/н від 17.01.2006р.

Не погоджуючись з прийнятою у справі постановою суду апеляційної інстанції, Приватне підприємство “П’єр+” звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2007р. у справі №2-17/11948-2006 та залишити в силі рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.09.2006р. у справі №2-17/11948-2006, посилаючись на порушення апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України, рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду касаційна інстанція переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 17.01.2006р. між суб’єктом підприємницької діяльності Рамазановою Гульсум Булатівною (постачальником) та приватним підприємством “П’єр+” (покупцем) був укладений договір поставки, згідно п.1.1 якого постачальник - суб’єкт підприємницької діяльності Рамазанова Гульсум Булатівна приймає на себе зобов’язання по поставці та передачі товару, а покупець –приватне підприємство “П’єр+” приймає товар та своєчасно проводить оплату на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 4.2 даного договору визначено, що оплата кожної поставки партії товару проводиться протягом 5-ти банківських днів з моменту поставки.

16.01.2006р. суб’єктом підприємницької діяльності Рамазановою Гульсум Булатівною був виставлений приватному підприємству “П’єр+” рахунок на суму 35000грн. за виготовлення декоративних виробів з дубу, оплачений позивачем 17.01.2006р.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору у даній справі є стягнення збитків на суму 35000грн. внаслідок непоставки відповідачем всупереч вимог ст. 526 ЦК України, ст.193 ГК України товару, а також неповернення перерахованих позивачем грошових коштів платіжним дорученням від 17.01.2006р. №825 в сумі 35000грн. із зазначенням призначення платежу: за виготовлення декоративних виробів із дубу по рахунку відповідача №1 від 16.01.2006р., які згідно ст.ст. 224, 225 Господарського Кодексу України підлягають відшкодуванню.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що виставлення відповідачем позивачу рахунку свідчить про те, що товар виготовлений, готовий до відправки та буде відправлений по отриманню грошових коштів, у зв'язку з чим відповідач вимагає їх перерахування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що умовами договору поставки від 17.01.2006р. не передбачається попередня оплата товару покупцем, тому висновок господарського суду про зобов'язання належного виконання умов договору (ст.526 ЦК України) є неспроможним. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що поданий позивачем позов з посиланням на ч.1 ст.224 ГК України, згідно якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено, тоді як господарським судом не встановлено порушення договірних зобов'язань, оскільки рахунок на оплату товару виставлений до укладання договору, а платіжне доручення не свідчить про оплату товару за договором б/н від 17.01.2006р.

Разом з тим, господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду даного спору дійшли передчасних висновків з огляду на наступне.

Приймаючи рішення про відшкодування збитків чи про відмову у їх відшкодуванні, господарськими судами попередніх інстанцій не враховано, що відшкодування збитків є універсальним способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відшкодування збитків як санкція може бути застосовано в усіх випадках порушення цивільно-правових зобов’язань, коли внаслідок такого порушення потерпіла сторона несе збитки.

Господарськими судами під час розгляду даної справи не враховано, що згідно ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги, щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрати або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

Правильне встановлення порушеного цивільно-правового обов’язку за договором є необхідним для відповідної кваліфікації змісту правовідносин, що виникли із факту порушення.

Натомість місцевим та апеляційним господарськими судами не досліджено належним чином, в чому саме полягає протиправна поведінка відповідача та його вина, а також чи існує безпосередній причинний зв’язок між протиправною поведінкою відповідача і збитками, завданими позивачу.

Крім того, суди не взяли до уваги, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відтак, місцевий господарський суд задовольнивши позов щодо стягнення збитків, а апеляційний господарський суд, скасувавши прийняте місцевим господарським судом рішення, в позові відмовив, не встановивши наявність складу цивільного правопорушення, хоча це має значення для правильного вирішення спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції, скасовуючи оскаржуване рішення, не надав оцінки твердженням суду першої інстанції щодо зобов'язання повернення відповідачем грошових коштів, перерахованих без достатніх підстав з посиланням на ст.ст. 1212-1214 Цивільного Кодексу України.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення у справі та постанова підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з’ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об’єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, п.3 ст.1119, ст.ст.11111-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Приватного підприємства “П’єр+” задовольнити частково.

2.          Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 20.02.2007р. та рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.09.2006р. у справі №2-17/11948-2006 скасувати.

3.          Справу №2-17/11948-2006 передати на новий розгляд до господарського суду Автономної Республіки Крим.

Головуючий суддя
О. Кот

Судді
С. Владимиренко

С.Шевчук