ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.06.2007
Справа  № 12/94

За позовом Тячівського
міжрайонного управління водного господарства,           м. Тячів

до приватного
підприємця ОСОБА_1, с. Бедевля Тячівського району

про стягнення
суми 10 232,49 грн. - матеріальної шкоди.

Суддя    Тисянчин  В. М.

Представники:

Від позивача -не
викликався (явка на розсуд сторін)

Від відповідача -не
викликався (явка на розсуд сторін)

СУТЬ СПОРУ:
заявлено позов Тячівським міжрайонним управлінням водного господарства, м.
Тячів до приватного підприємця ОСОБА_1,           с. Бедевля Тячівського району про
стягнення суми 10 232,49 грн. - матеріальної шкоди.

Відповідач заперечив позов з мотивів
викладених у письмовому відзиві на позов, зокрема, посилається на відсутність
його вини в діях, яка була б підставою для відшкодування шкоди.

У судовому засіданні 14.06.2007 року
застосовувалася перерва до 26.06.2007 року в порядку ст. 77 ГПК України з метою
отримання доказів від сторін (письмового відзиву) у виконання приписів ст. 33
ГПК України.

Вивчивши доводи позовної заяви та
матеріали справи, дослідивши їх,  суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом
про стягнення з відповідача 10 232,49 грн. переплати за отримання дизельного
пального.

Свої вимоги позивач обґрунтовує
тим, що між сторонами в спорі укладено додаток НОМЕР_2 до договору НОМЕР_1, на
підставі якого відповідач зобов'язувався поставити дизельне пальне на суму 100
000 грн., а позивач зобов'язався виплатити вищевказану суму наведеного
договору.

Умови договору сторони виконали,
але оскільки ціна на дизельне пальне на протязі року піднімалася відповідно
ринковій ціновій вартості -позивачем переплачено відповідачеві суму 10 232,49
грн.

Посилаючись на акт КРУ в
Закарпатській області від 28.02.2007 року, де зазначена вищевказана сума переплати
-позивач стверджує, що відповідач зобов'язаний виплатити (повернути) суму
переплати за поставлене дизельне пальне.

Аналізуючи обставини справи,
правовідносини сторін для визначення наявності господарського правопорушення у
відповідача, в розрізі лінії дослідження виконання договірних зобов'язань
сторін, суд виходить з приписів ст. ст. 224, 226 ГПК україни, де умовою
відшкодування збитків є порушення господарського зобов'язання стороною.

Правовий аналіз договору НОМЕР_1 та
договору НОМЕР_2 дає підстави констатувати, що загальна сума, яка належить
оплаті за поставлене пальне становить 107 460 грн. В умовах договорів повністю
прийнятих і погоджених сторонами вказівки на найменування, одиницю виміру,
кількість, ціну за одиницю та загальну вартість товару (палива) повинна містити
у специфікації рахунків або накладних на відпуск палива, що є невід'ємною
частинами угоди.

Між тим, вартість (ціна) пального
по яких відбувалась поставка не визначена у договорі та додатку через коливання
цін на ринку нафтопродуктів, то сторони досягли домовленості про те, що
конкретна ціна палива на момент конкретної поставки протягом терміну дії
договору буде обумовлена у додаткових документах (розрахунках, накладних), що
стануть невід'ємною частиною договору.

На виконання п. п. 1.1 договору
відповідачем для позивача виписувались рахунки та накладні на відпуск палива, у
яких конкретно зазначалося найменування товару, кількість товару, ціна за
одиницю (виміру) товару та загальна вартість відпущеного товару.

Факт отримання
позивачем палива стверджується накладними, спеціально оформленими довіреностями
та не заперечені (визнані) позивачем.

Оплата за отримання пального
здійснена позивачем протягом терміну дії договору у загальній сумі 107 460
грн., що стверджується відповідними платіжними документами.

Під час проведення позивачем оплати
за отримане пальне жодних претензій з приводу ціни за одиницю пального
позивачем не заявлялося.

Не може вважатися виною відповідача
порушення п.1 ст. 32 Закону України „Про закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти”, якого передбачено, що процедура запиту цінових пропозицій
проводиться для придбання товару на суму, яка не перевищує 100 000 грн., тоді
як позивачем протягом 2006 року без проведення тендерних процедур придбано
палива і мастильних матеріалів на загальну суму 7 460 грн.

Між тим, вину зазначеного порушення
КРУ в Закарпатській  області а акті від
27.02.2007 року покладає на керівника та бухгалтера підприємства позивача, тоді
як законодавство України про підприємництво не обмежує відповідача у рамках
фінансових видатків за товар, хоча він в обставинах спору є постачальником
нафтопродукції (товару).

Позаяк, керівництво підприємства
-відповідача свідомо допустило дане порушення посилаючись на термінову
виробничу необхідність та проведення проплати у розмірах згідно умов договорів
укладених за результатами тендерних процедур (пояснення ОСОБА_2 До акту КРУ),

Отже, з огляду на викладене та
приписи ст. 1166 ЦК України, що визначає загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду, за відсутності фактів порушення відповідачем у справі
своїх зобов'язань чи інших умов, що випливають з контракту НОМЕР_1, додаткового
договору НОМЕР_2, додатку № 1 до договору НОМЕР_2 та заподіяння цими
порушеннями збитків позивачу -суду не надано.

Втім, відсутність вини у
відповідача при здійсненні відносин господарського зобов'язання, відсутність
вчинення господарського правопорушення не дають суду правових підстав для
покладення на відповідача відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішуючи даний спір суд намагався
дотримуватись процесуальних засад господарського судочинства, де у ст. 33 ГПК
України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет
доказування, тобто коло фактів матеріально -правового значення, необхідних для
вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права,
яка визначає права і обов'язки сторін у конкретній справі. Відповідач має
добросовісно відповідно до вимог ст. 22 ГПК України користуватися належними
йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати
та подавати необхідні докази для обґрунтування своїх заперечень. Відповідно до
вимог ст. 43  ГПК України
судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони
та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Встановлюючи дійсні обставини
справи, суд посилається на фактичні дані, на підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення спору, в даному випадку -письмовими
доказами. При цьому, заяви та пояснення не приймаються судом за преюдицію, а
перевіряються на достовірність.

Таким чином, позивачем не доведені
ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
тому в позові належить відмовити поклавши судові витрати за змістом ст. 49 ГПК
України на позивача.

Виходячи з викладеного, оцінивши
повноту, достатність позовних матеріалів, проаналізувавши подані по справі
доказові документи для вирішення спору, керуючись ст. 124 Конституції України;
ст. 2 Закону України „Про судоустрій України”;
ст.ст. 4, 33, 34; 36; 43, 44; 49; 75; 77; 82 - 84, 115 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Дане рішення набирає законної сили
в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                     Тисянчин
В. М.