ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.03.07                                                                                           Справа№ 4/2543-2/185

За позовом   Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи, м.Львів-Винники

до відповідача 1: Державного комунального підприємства „Міжлікарняна аптека №252”, м.Львів-Винники

до  відповідача 2: закритого акціонерного товариства „Ірокс”, м.Львів

про  визнання недійсним договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року,

Суддя Зварич О.В.

при секретарі Наливко А.

Представники:

від позивача  Плахунін В.Ф., дов. №765 від 07.12.2006 року, Волоський А.М., дов. №766 від 07.12.2006 року,

від відповідачів    не з»явилися,

Зміст ст.ст.20,22 ГПК України судом роз”яснено.

Суть спору:

Позов заявлено Львівським обласним госпіталем інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи до Державного комунального підприємства „Міжлікарняна аптека №252” та закритого акціонерного товариства „Ірокс” про визнання недійсним договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року.

Розгляд справи розпочато 30.11.2006 року. Ухвалою суду від 26.12.2007 року розгляд справи відкладався в зв»язку з неявкою сторін та невиконанням ними вимог ухвали суду. В зв»язку з необхідністю витребування додаткових доказів по справі в судовому засіданні 15.02.2007 року оголошувалась перерва, а ухвалою суду від 21.02.2007 року продовжено та відкладено розгляд справи. В судовому засіданні 14.03.2007 року оголошувалась перерва в судовому засіданні до 21.03.2007 року для виготовлення та проголошення повного тексту рішення у справі. Рішення прийнято та оголошено 21.03.2007 року.

Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір процентної грошової позики від 20.02.2006 року  на підставі ч.1 ст.203, ч.1,3 ст.215 ЦК України, як такий, що укладений всупереч вимогам закону, покликаючись на те, що відповідач 2 не є фінансовою установою за своїм правовим статусом, а тому не може надавати фінансові послуги, що є предметом спірного договору.

Позивач вважає, що має право звертатися в суд з позовом про визнання спірного договору недійсним, оскільки даний договір покладено в основу Львівським апеляційним господарським судом у справі №4/299-23/47 при прийнятті рішення про стягнення з госпіталю 40875,00 грн. збитків, що порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Відповідач 2 проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві за №38 від 31.01.2007 року та за №57 від 15.02.2007 року, мотивуючи тим, що предметом спірного договору є надання грошової процентної позики, а не надання фінансового  кредиту за рахунок залучених коштів, а тому відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним, оскільки надання таких послуг не потребує ліцензування і в діючому законодавстві відсутні обмеження щодо надання таких послуг.

Відповідач 1 у відзиві за №11 від 15.02.2007 року проти позовних вимог заперечив з підстав,  які є аналогічними запереченням відповідача 2.

В судове засідання  відповідачі не з”явилися, хоча належним чином повідомлені про час і місце слухання справи, що підтверджується повідомленнями про вручення ухвал суду, а тому суд розцінює їх неявку  як без поважних причин і вважає за можливе розгляд справи провести без їх участі відповідно до ст.75 ГПК України, за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача, суд

встановив:

між закритим акціонерним товариством „Ірокс” (відповідач 2) та Державним комунальним підприємством „Міжлікарняна аптека №252” (відповідач 1) укладено  договір процентної грошової позики від 20.02.2006 року, за умовами якого товариство передало підприємству у власність грошові кошти в сумі 100000,00 грн. із щомісячною сплатою 5 відсотків від суми позики (п.1.1, п.2.1, п.2.2 договору).  Відповідно до п.3.2 договору термін повернення позики встановлений до 31.12.2006 року.

Частиною ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В частині першій ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставою для визнання спірного договору недійсним позивач вважає його невідповідність ст.ст.4,5 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” фінансовими послугами вважається надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а згідно ч.2 ст.5 зазначеного Закону - виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Виключне право надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів на підставі відповідної ліцензії Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” надано лише кредитній установі. Проте, в спірному випадку відповідач 2 не є кредитною установою та не потребує відповідної ліцензії, оскільки   за умовами спірного договору  надає процентну грошову позику, що не є тотожним наданню фінансового кредиту за рахунок залучених коштів.

Покликання позивача  на необхідність отримання відповідачем 2 відповідної ліцензії спростовується також ст.34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, якою визначено  вичерпний перелік діяльності у сфері фінансових послуг, здійснення якої підлягає  обов’язковому ліцензуванню, а саме  страхова діяльність, діяльність з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Проте, спірний договір процентної грошової позики за своєю природою не є кредитним договором і не  передбачає  залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому не підпадає під види діяльності, що потребують обов’язкового ліцензування.

Крім цього, пунктом 4 ст.5 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” передбачено можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Така можливість і порядок визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається зі змісту ст.1046 ЦК України вона не містить застережень або обмежень щодо сторін договору позики. Такі обмеження стосуються лише кредитного договору (ст.1054 ЦК України), договору банківського вкладу (ст.1058 ЦК України), договору банківського рахунку ( ст.1066 ЦК України), сторонами яких виступають банк або інша фінансова установа.

З аналізу наведених норм суд приходить до висновку, що надання певних видів фінансових послуг юридичними особами, які за своїм статусом не є фінансовими установами, не заборонено ні Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”, ні ЦК України. Інших обмежень щодо здійснення відповідачем 2 такої діяльності  позивачем не наведено, як і не наведено інших підстав для визнання спірного договору недійсним.

Таким чином,  укладений між закритим акціонерним товариством „Ірокс”  та Державним комунальним підприємством „Міжлікарняна аптека №252” договір процентної грошової позики від 20.02.2006 року відповідає  вимогам діючого законодавства, що свідчить про відсутність підстав для  визнання його недійсним.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні  позовних вимог Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи до Державного комунального підприємства „Міжлікарняна аптека №252” та закритого акціонерного товариства „Ірокс” про визнання недійсним договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року слід відмовити.

Керуючись  ст.ст.33,43,49,ст. 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні  позовних вимог Львівського обласного госпіталю інвалідів війни та репресованих ім.Ю.Липи до Державного комунального підприємства „Міжлікарняна аптека №252” та закритого акціонерного товариства „Ірокс” про визнання недійсним договору процентної грошової позики від 20.02.2006 року відмовити.

Суддя                                                                                                       Зварич О.В.