СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

19 березня 2007 року

Справа № 2-6/16513-2006

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Латиніна
О.А.,

суддів                                                                      Заплави
Л.М.,

Лисенко В.А.,

за участю представників сторін:

позивача: не
з`явився;

відповідача:
не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Державного підприємства "Ялтинський морський торговельний порт" на
рішення господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя Шкуро В.М. ) від
09 січня 2007 року у справі № 2-6/16513-2006

за позовом          суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до Державного
підприємства "Ялтинський морський торговельний порт" (вул. Рузвельта,
5, м.Ялта, АР Крим, 98600)

про стягнення
86777,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду АР Крим
від 09.01.2007 року у справі № 2-6/16513-2006 позов суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1 задоволено. Суд стягнув з Державного підприємства
"Ялтинський морський торговельний порт" на користь позивача
безпідставно набуті кошти в сумі 86777,00 грн., а також судові витрати.

При прийнятті рішення, суд першої
інстанції встановив, що оплата за послуги з посадки-висадки пасажирів не
передбачена нормами чинного законодавства, у зв`язку з чим, вимоги про
необхідність оплати таких послуг є необгрунтованими, а суми, що надійшли від
фактичної оплати таких послуг є безпідставно набутими.

Не погодившись з рішенням господарського
суду АР Крим, Державне підприємство „Ялтинський морський торговельний порт”
звернулось до Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні
позову суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 відмовити.

Доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі, полягають у тому, що судом першої інстанції було невірно
застосовано норми Кодексу Торговельного мореплавства України, не прийнято до
уваги те, що дії позивача з посадки та висадки пасажирів свідчать про вступ до
договірних відносин. У зв`язку з цим, Державне підприємство „Ялтинський
морський торговельний порт” посилається на статті 525, 526 Цивільного кодексу
України щодо належного виконання прийнятих на себе зобов`язань.

Від позивача надійшло клопотання
про розгляд апеляційної скарги за відсутності його представника.

Відповідач заявив клопотання про
відкладення розгляду апеляційної скарги з причини знаходження представника
Державного підприємства „Ялтинський морський торговельний порт” на лікуванні.
Судова колегія виходить з того, що представництво юридичною особи в суді не
обмежується колом певних осіб, доказів взагалі неможливості забезпечення явки
представника у судове засідання суду не надано. За таких обставин, судова
колегія визнала можливим розглянути справу за відсутності представника
відповідача.

Повторно розглянувши справу у
порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України судовою
колегією встановлено наступне.

01.06.2005 року між приватним
підприємством „Морське агентство „Транзит-Експрес" -судновласник, та
підприємцем ОСОБА_1 -організатор, було укладено договір про надання послуг
НОМЕР_1, відповідно до умов якого, судновласник виділяє організатору теплохід
„Санта Барбара" щоденно для організації морських прогулянок і екскурсій з
портопунктів від Судака до Форосу за відповідну оплату.

Судовою колегією встановлено, що в
період навігації 2005 року суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1
здійснював заходи до причалів Ялтинського морського торговельного порту, що
підтверджується довідками про надання послуг судам сторонніх організацій,
підписаних представниками обох сторін та дисбурсментськими рахунками (том1
а.с.88-150, том 2 а.с.1-26).

З матеріалів справи вбачається, що
в процесі виконання умов договору від 01.06.2005 року, суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1 здійснювалась передплата цільових портових
зборів. В подальшому, Державним підприємством „Ялтинський морський торговельний
порт” суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 було вказано на необхідність
оплати послуг за посадку та висадку пасажирів у зв`язку з наданням
судновласнику прав на користування причальними спорудами.

25.06.2005 року капітану
Ялтинського морського торговельного порту начальником порту було направлено
морську вимогу про відмову у видачі дозволу на вихід із порту теплоходу „Санта
Барбара” з метою ліквідації заборгованості по портовим зборам та оплаті послуги
з посадки/висадки пасажирів у сумі 11012,55 грн. Аналогічні вимоги НОМЕР_2 та
НОМЕР_3 направлені капітану Ялтинського морського торговельного порту
12.07.2005 року з вимогами про сплату заборгованості на загальну суму 10244,50
грн. (том1 а.с.12-14).

З метою усунення негативних
наслідків у вигляді відмов у видачі дозволу на вихід із порту теплоходу „Санта
Барбара” та недопущення їх у майбутньому, позивачем у 2005 року здійсненні
платежі на загальну суму 94107,46 грн., в тому числі оплата послуг з
посадки/висадки пасажирів в сумі 86777,00 грн., що підтверджується відповідними
платіжними дорученнями та актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.09.2006
року (том 1, 38-42, 45).

У жовтні 2006 року суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 звернувся до господарського суду АР Крим з
позовом до Державного підприємства „Ялтинський морський торговельний порт” про
стягнення безпідставно набутих сум в розмірі 86777,00 грн. як необгрунтовано
оплачених за послуги з посадки/висадки пасажирів.

Перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,
судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства „Ялтинський
морський торговельний порт”  не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 85 Кодексу
торговельного мореплавства, під час перебування в морському порту судно
зобов'язано дотримувати чинних законів і правил України, у тому числі у частині
справляння портових зборів і портових послуг.

Статтею 84 Кодексу торговельного
мореплавства України встановлено, що в морському порту справляються такі
цільові портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий,
вантажний, адміністративний та санітарний. Інші види зборів можуть
встановлюватися законодавчими актами України.

Постановою Кабінету Міністрів
України „Про портові збори” від 12.10.2000 року № 1544, затверджено Положення
„Про портові збори”, яким встановлено, що розміри портових зборів, передбачені
затвердженим згідно з пунктом 1 цієї постанови Положенням, є граничними. При
цьому, Положенням „Про портові збори” не затверджувалось інших зборів ніж ті,
що зазначені статтею 84 Кодексу торговельного мореплавства України.

Згідно пункту 2 Положення „Про
портові збори”, сплата портових зборів у портах здійснюється до виходу судна з
порту.

Відповідно до пункту 62 Зборів і
плат за послуги, що надаються суднам у морських торговельних портах України,
затверджених наказом Міністерства транспорту України 27.06.1996 року № 214 в
редакції наказу Міністерства транспорту від 09.01.2003 року № 10 „Про внесення
змін і доповнень до Зборів і плат за послуги, що надаються суднам у морських портах
України", розрахунки за надання судновласникам інших послуг, не
передбачених цим Положенням, провадяться за тарифами, що затверджуються
відповідно начальником порту, керівниками морських агентств та інших
підприємств, що надають послуги суднам. При цьому, з національним
судновласником розрахунки проводяться за домовленістю сторін.

У зв`язку з цим, судова колегія
вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з Розділом 2 Порядку
використання кошів від портових зборів, затвердженого Наказом Міністерства
транспорту України № 783 від 25.08.2004 року, кошти від причального збору
використовуються на утримання та обслуговування причальних споруд і прилеглих
до них територій; на ремонт, модернізацію, реконструкцію і будівництво
причальних споруд і прилеглих до них територій; на утримання персоналу, що
здійснює технічний нагляд за експлуатацією причалів і прилеглих до них
територій.

Тому, хоча начальникам портів,
керівникам морських агентств та іншим підприємствам, що надають послуги суднам
і надано право на встановлення тарифів за послуги з посадки/висадки пасажирів,
судова колегія вважає, що такі тарифи є додатковими. Зазначення про здійснення
таких розрахунків за домовленістю сторін свідчить про можливість вільного
волевиявлення сторін при вступі до договірних відносин з цього приводу.

Таким чином, за наявності
затверджених начальником порту тарифів за посадку та висадку пасажирів, єдиною
підставою для нарахування судновласнику таких тарифів є укладений між портом та
судновласником договір.

Частиною 1 статті 638 Цивільного
кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами
договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або
є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами у справі протягом 2005
року договорів про надання додаткових послуг на посадку/висадку пасажирів не
укладалось, істотні умови не обговорювались. Про відсутність домовленості про
надання послуг з посадки/висадки пасажирів також свідчать письмові зауваження
капітана теплоходу „Санта Барбара” на дисбурсментських рахунках за 2005 рік про
те, що портом послуги з посадки/висадки пасажирів не надавались.

Зазначені обставини спростовують
посилання відповідача в апеляційній скарзі на фактичне існування правовідносин
з приводу надання/отримання послуг з посадки/висадки пасажирів та використання
в цих цілях причалів ДП „Ялтинський морський торговельний порт”, які виникли з
дій позивача по заходу до порту.

Посилання відповідача на статтю 85
Кодексу торговельного мореплавства також є необгрунтованими, оскільки вказаною
нормою не передбачено необхідність сплати саме послуг за посадку та висадку пасажирів.

Дослідивши обставини справи, судова
колегія вважає вірним застосування судом першої інстанції статті 15 Цивільного
кодексу України, яка надає кожній особі право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Оскільки судом першої інстанції
обгрунтовано встановлено безпідставність вимог ДП „Ялтинський морський
торговельний порт” про оплату послуг з посадки та висадки пасажирів, судова
колегія вважає, що застосуванню підлягає норма частини 1 статті 387 Цивільного кодексу
України, згідно з якою, власник має право витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного
кодексу України також закріплено, що особа, яка набула майно або зберегла його
у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),  зобов'язана
повернути потерпілому це майно.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та
обгрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101, 103 п.1,
105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства „Ялтинський морський торговельний порт” залишити без задоволення,
рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 09 січня 2007 року у
справі № 2-6/16513-2006 залишити без змін.

Головуючий суддя
О.А.Латинін

Судді
Л.М. Заплава

В.А. Лисенко