ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2007 р.
№ 14/434

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Кривди Д.С.,

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Чутівський комбікормовий завод"

на постанову
від 20.04.07 Київського міжобласного апеляційного господарського суду

та на рішення
від 14.12.06

у справі
№14/434

господарського суду
Полтавської області

за позовом
Приватного підприємства "Зірка"

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Чутівський комбікормовий завод"

про
оплату основної заборгованості за договором у розмірі 22278 грн. та пені за прострочення розрахунку в розмірі 1945,33 грн.

за участю представників сторін

від позивача:
Огриза Г.Р., дов.

від відповідача:
Євстигнєєв А.С., дов.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Зірка" 20.07.06 звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чутівський комбікормовий завод" про стягнення заборгованості за договором №3 від 01.02.05 охорони виробничих об'єктів в розмірі 22278 грн. та пені в сумі 1945,33 грн.

Позов мотивовано порушенням відповідачем зобов'язань з оплати наданих позивачем послуг за період з грудня 2005 року до травня 2006 року.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на обставини надіслання 14.09.06 позивачу заяви про залік зустрічних вимог стосовно вимоги відповідача до позивача по накладним №Ев-01715/4 від 28.04.04 та №Ев-001462 від 30.04.04 на загальну суму 21178 грн., які відступлені відповідачу Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Хліб".

Відповідач звернувся з зустрічною позовною заявою до позивача, яка ухвалою від 06.12.06 господарського суду Полтавської області повернута позивачу на підставі п.п. 4, 6, 10 ст. 63 ГПК України.

Рішенням від 14.12.06 господарський суд Полтавської області (суддя Іваніцький О.Т.) позов задовольнив в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1100 грн. основного боргу, 1945,33 грн. пені, визнавши позовні вимоги в цій частині доведеними; а в частині стягнення 21178 грн. основного боргу провадження у справі припинив на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України з огляду на зарахування сторонами зустрічних однорідних вимог на таку суму. Судові витрати покладені на відповідача.

Постановою від 20.04.07 Київський апеляційний господарський суд (колегія суддів у складі: Поліщука В.Ю. – головуючого, Швеця В.О., Зеленіної Н.І.) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Ухвалою від 05.07.07 Вищий господарський суд України порушив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача, в якій заявлено вимоги про скасування рішення і постанови у справі та відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами ст. 601 ЦК України через неврахування обставин зарахування зустрічних однорідних вимог позивача та відповідача, а також винесення судом першої інстанції рішення, не зважаючи на подання відповідачем апеляційної скарги на ухвалу про повернення зустрічної позовної заяви у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між сторонами у справі 01.02.05 укладено договір №3 охорони виробничих об'єктів, за яким відповідач доручив, а позивач прийняв під охорону об'єкти, перераховані у переліку та плані (схемі), доданої до договору.

Відповідно до ст. 978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

За своєю правовою природою договір охорони є договором про надання послуг, за яким згідно зі ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 5.3 договору датою виконання послуг позивачем вважається дата підписання Акту приймання-передачі виконаних робіт, який складається щомісячно у двох примірниках, з яких перший знаходиться у виконавця, другий –у замовника.

У відповідності з п.п. 5.1, 5.2 договору замовник (відповідач) здійснює оплату послуг на підставі наданих виконавцем (позивачем) рахунків; вартість послуг протягом дії договору може змінюватись залежно від об'єму наданих послуг та інших чинників. Оплата спожитих послуг здійснюється до 5-го числа наступного місяця шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця (позивача).

В силу ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги містить ст. 193 ГК України.

Позивачем у 2005-2006 роках надані відповідачу послуги з охорони, що підтверджується Актами виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками.

Проте надані послуги оплачені відповідачем не у повному обсязі, не оплачені залишилися послуги на суму 22278 грн., у тому числі: за грудень 2005 року –578 грн.; за січень 2006 року –5000 грн.; за лютий 2006 року –5000 грн.; за березень 2006 року –5000 грн.; за квітень 2006 року –5000 грн.; за травень 2006 року –1700 грн. Частково заборгованість відповідача підтверджується актом звірки розрахунків станом на 11.05.06 на суму 21778 грн., підписаним представниками сторін та скріпленим печатками.

Тобто суди першої та апеляційної інстанцій визнали доведеними обставини надання позивачем послуг, частина з яких на суму 22278 грн. залишилась неоплаченою відповідачем. Вказані обставини при розгляді справи відповідачем не спростовувались.

Разом з тим, відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зокрема, ст. 601 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Суди при розгляді справи встановили, що між відповідачем та ТОВ "Євро-Хліб" 11.09.06 укладено договір №021/06НД, за яким ТОВ "Євро-Хліб" відступило відповідачу право вимоги до позивача за накладною №Ев-001462 від 30.04.04 на суму 50215,08 грн. Згідно з цим договором до відповідача як до нового кредитора перейшло право вимоги до позивача на суму 21178 грн. З огляду на такі обставини відповідач звернувся до позивача з заявою №246 від 14.09.06 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 21178 грн.

Оскільки позивач під час розгляду справи судами погодився з таким зарахуванням зустрічних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про припинення зобов'язань відповідача щодо оплати наданих позивачем послуг на суму 21178 грн. на підставі ст. 601 ЦК України, та припинили провадження в цій частині спору за відсутністю предмету спору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Позовні вимоги задоволені в частині стягнення заборгованості на суму 1100 грн., яка є різницею між встановленою судами вартістю позивачем послуг, неоплаченою на момент звернення з позовом у справі, в розмірі 22278 грн., та розміром зарахованих зустрічних однорідних вимог на суму 21178 грн.

Тобто доводи відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог між ним і позивачем згідно з заявою №246 від 14.09.06 повністю враховані судами першої та апеляційної інстанцій, а викладені в касаційній скарзі доводи з цього приводу є безпідставними.

При цьому суди виходили лише з обставин згоди позивача з зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Фактичні ж обставини щодо наявності заборгованості позивача перед відповідачем судами не досліджувались, зокрема: наявність відповідної заборгованості позивача перед ТОВ "Євро-Хліб", підстави її виникнення згідно з видатковою накладною №Ев-001462 від 30.04.04 та правомірність відступлення права вимоги за цією накладною на суму 50215,08 грн. лише в частині 21178 грн. Також судами не досліджувались фактичні обставини щодо надання позивачем послуг охорони певного об'єкту з визначенням його місцезнаходження та порядку здійснення охорони на підставі відповідних доказів, наявність у позивача відповідної ліцензії.

Крім того, в силу ч. 2 ст. 193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зокрема, статтею 230 ГК України визначені штрафні санкції як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 ЦК України також передбачає настання в разі порушення зобов'язання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема сплату неустойки. Згідно зі ст. 549 неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; зокрема, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вірно зазначили суди першої та апеляційної інстанцій, статтею 258 ЦК України встановлено спеціальний річний строк позовної давності для стягнення пені, який відповідно до ст. 261 ЦК України обчислюється від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Зважаючи на те, що відповідач повинен був здійснювати оплату отриманих послуг до 5-го числа наступного місяця шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, але всупереч умовам договору таке зобов'язання належним чином не виконав, суди дійшли висновку про стягнення пені в розмірі 1945,33 грн. за період з травня 2005 року до травня 2006 року згідно з розрахунком, що міститься у позовній заяві, уточнень до розрахунків пені (т. 2 а.с. 1-2).

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою положення ст. 232 ГК України, якою визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Частиною 6 цієї норми передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд апеляційної інстанції в своїй постанові зазначив вказану норму, проте також не застосував її положення. З цього приводу суд апеляційної інстанції, зокрема, послався на визначення порядку нарахування пені, яке міститься у поясненнях, наданих позивачем в ході апеляційного провадження. У цих поясненнях позивач зазначає про нарахування ним пені в сумі 1910 грн. з дотриманням вимог ст. 232 ГК України відповідно до уточнення до позовної заяви від 14.12.06. Проте викладені у цих поясненнях доводи суперечать відомостям, викладеним у відповідному уточненні позовних вимог (т. 2 а.с. 1-2), а також розміру пені, стягнутому згідно з рішенням суду.

Виходячи з викладеного, висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення пені в розмірі 1945,33 грн. не можна визнати такими, що ґрунтуються на нормах закону, які регулюють застосування штрафних санкцій.

З огляду на викладене судова колегія дійшла висновку, що суди не дотримались вимог ст.ст. 43, 47, 43, 84, 105 ГПК України щодо повного і всебічного встановлення усіх обставин справи та правильного застосування законодавства, тому рішення і постанова підлягають скасуванню як такі, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки касаційна інстанція обмежена у праві оцінки доказів та встановленні фактичних обставин справи, а право оцінки доказів належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо правовідносин, які існують між сторонами, із застосуванням норм законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119-12 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити частково.

2. Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 20.04.07 та рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.06 у справі №14/434 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                                Д.Кривда

Судді                                                                                                    Г.Жаботина

А.Уліцький