ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2007                                                                                     Справа № А36/268

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузнецової І.Л.,

суддів: Швець В.В. (доповідач), Чимбар Л.О.

при секретарі судового засідання: Гайдук Ю.А.

за участю представників:

позивач: Рябенко В.В., довіреність №б/н  від 12.03.07,  представник;

представник відповдача у судове засідання не з"явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Вікторія”, селище міського типу Межова  Межівського району  Дніпропетровської області та Петропавлівської міжрайонної державної податкової інспекції  Дніпропетровської області, смт. Петропавлівка;

на постанову господарського суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2006 року;

у справі №А36/268;

за позовом сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Вікторія”, селище міського типу Межова Межівського району Дніпропетровської області;

до Петропавлівської міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області, смт. Петропавлівка

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Вікторія”, селище міського типу Межова Межівського району Дніпропетровської області звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить визнати недійсним податкове повідомлення-рішення:

№/0 від 18 травня 2006 року частково на загальну суму 2822 гривень, 2566 гривень за основним платежем та 256 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями;

№/0 від 18 травня 2006 року частково на загальну суму 13705,44 гривень, 9137,44 гривень за основним платежем та 4568 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями, прийнятого відповідачем по справі Петропавлівською міжрайонною державною податковою інспекцією Дніпропетровської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем здійснені операційні витрати пов’язані з убутком продукції в кількості 8324 кілограм на суму 8554 гривень, відповідно до пунктів 6, 17 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №16 “Витрати”, які не суперечить вимогам підпункту 5.3.2 пункту 5.3 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Стосовно виданих податкових накладних то позивач вважає, що в ході перевірки перевіряючим були надані відповідні документи, які підтверджують правомірність нарахування податкового кредиту.

Постановою господарського суду у справі №А36/268 від 2 жовтня 2006 року (суддя Кожан М.П.) позовні вимоги задоволені частково.

Визнано недійсним податкове повідомлення-рішення відповідача  №/0 від 18 травня 2006 року в частині визначення суми податкового зобов’язання за основним платежем 1903,5 гривень та 953,88 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями.

В решті позову відмовлено.

Частково стягнуті судові витрати у сумі 1,7 гривень з Державного бюджету України на користь позивача.

Приймаючи спірну постанову господарський суд виходив з того, що насіння соняшника в кількості 8324 кілограм на суму 8554 гривень списано товариством на убуток у зв’язку із здійсненням позивачем умов договору №64 від 28 липня 2004 року сушки та очистки насіння соняшника, після чого його чиста вага склала 35,4 тон.

Господарський суд вважає вказані обставини не доведеними позивачем, оскільки відповідно до пункту 1.2 договору передбачено вичерпний перелік ранніх зернових культур, що приймаються підприємством позивача, в якому соняшник відсутній, що протирічить пункту 5.1 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” відповідно до якого дана стаття пов’язує віднесення до складу валових витрат із призначенням таких витрат для використання у господарській діяльності.

Тому позивачем безпідставно віднесено до валових витрат вартість насіння соняшника.

Стосовно податкових накладних виписаних контрагентом позивача то господарський суд вважає, що вони виписані з порушенням підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Позивач не погодившись з постановою господарського суду подав апеляційну скаргу.

Вважає, що вона винесена з порушенням закону.

Господарський суд при винесенні постанови не повно з’ясував усі обставини справи, тому неправильно застосував норми матеріального права.

Позивач просить спірну постанову скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись стосовно першого епізоду на аналогічні вимоги заявлені у позові.

Стосовно другого епізоду позивач посилається на те, що Законом України “Про податок на додану вартість” вказаний передбачений порядок заповнення податкових накладних, відповідно до якого позивач їх заповнив.

Відповідач теж не погодившись з постановою господарського суду подав апеляційну скаргу.

Вважає, що вона винесена з порушенням закону.

Господарський суд при винесенні постанови не повно з’ясував усі обставини справи, тому неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідач просить спірну постанову скасувати та у позовних вимогах відмовити повністю посилаючись стосовно другого епізоду на те, що позивачем до податкової інспекції разом з податковою декларацією з податку на додану вартість не надано заяву зі скаргою на постачальника, який порушив порядок заповнення податкової накладної.

Фактично в податкових накладних, віднесених товариством по складу податкового кредиту вказано неповне місце розташування юридичної особи.

На апеляційні скарги сторони заперечень не надали.

Розглянувши апеляційні скарги, заслухавши представників сторін, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, вважає необхідним в задоволені апеляційної скарг відмовити.

Постанову місцевого господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін.

Відмовляючи в задоволенні апеляційних скарг судова колегія виходила з наступного:

З матеріалів справи вбачається, що підприємством позивача придбано насіння соняшника в кількості 43,7 тон на суму 45500 гривень для подальшої реалізації.

В період вересень-жовтень 2004 року соняшник було здано товариству “Заготзерно” для сушки та очистки.

Після чого чиста вага соняшника склала 35,4 тон.

Позивачем соняшник у кількості 8324 кілограм на суму 8554 гривень списано на убуток.

Господарським судом у судовому засіданні встановлено, що насіння соняшника в кількості 8324 кілограм на суму 8554 гривень списано товариством на убуток у зв’язку із здійсненням позивачем умов договору №64 від 28 липня 2004 року сушки та очистки насіння соняшника, після чого його чиста вага склала 35,4 тон.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” віднесення до складу валових витрат повинно бути з призначенням таких витрат для використання у господарській діяльності.

Відповідно до пункту 1.2 договору передбачено вичерпний перелік ранніх зернових культур, що приймаються підприємством позивача, в якому соняшник відсутній.

Відповідно пункту 1.32 статті 1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” під господарською діяльністю розуміється будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальних формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Вищевказаним Законом встановлено необхідність понесення витрат саме у зв’язку з отриманням прибутку для віднесення до складу валових.

Тому, товариство повинно було затрати в сумі 8554 гривень, не пов’язані з виробництвом, виключити зі складу валових витрат.

Судова колегія погоджується з висновком господарського суду про те, що обставини використання підприємства позивача соняшника відповідно до умов договору у господарській діяльності не доведені позивачем.

Таким чином підприємством позивача було порушено підпункт 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Крім того, господарським судом встановлено, що відповідно до Акту-розрахунку вказані у ньому дані загальний об”єм соняшника та убуток не співпадають з фактичними даними.

Стосовно другого епізоду то відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” при порушенні постачальником порядку заповнення податкової накладної, отримувач таких товарів(послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту.

До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів , що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Товариством до податкової інспекції разом з податковою декларацією з податку на додану вартість не надано заяву зі скаргою на постачальника, який порушив порядок заповнення податкової накладної.

Судова колегія також погоджується з висновком господарського суду про те, що позивачем було порушено вимоги Закону України “Про податок на додану вартість” нарахування податкового кредиту за податковими накладними, які були складені у порушення вимог вищевказаного Закону, а саме не вказано повне місцезнаходження покупця та продавця у податкових накладних:

№1478 від 14 квітня 2004 року;

№92 від 19 серпня 2004 року;

№93 від 22 серпня 2004 року;

№94 без дати;

№4160 від 27 вересня 2004 року;

№4312 від 4 жовтня 2004 року;

№7 від 31 травня 2004 року.

У податкових накладних №24 від 24 вересня 2004 року, №17 від 17 вересня 2004 року, не вказано номер свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість продавця та податкова накладна без номера та дати ПП “Вірлорд”.

Крім того, у податковій накладній без номера б/н від 30 вересня 2004 року не вказано порядковий номер податкової накладної та індивідуальний податковий номер покупця.

Таким чином товариством було порушено підпункт 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

З врахуванням вищевикладеного судова колегія вважає апеляційні  скарги залишити без задоволення, постанову залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись статтями 160, 167, 200, 205, 206 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Вікторія”, селище міського типу Межова Межівського району Дніпропетровської області та Петропавлівської міжрайонної державної податкової інспекції Дніпропетровської області, смт. Петропавлівка залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Дніпропетровської області від 2 жовтня 2006 року у справі №А36/268, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                                                         І.Л. Кузнецова

Судді:                                                                                                 В.В. Швець

Л.О. Чимбар