ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2007 р.
10:50
Справа №  11/378/07

м. Миколаїв

За адміністративним позовом: ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва

(54028, м.Миколаїв, вул.Гмирьова, 1/1)

до 1 відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю “Асфальтобетон”

(54056, м.Миколаїв, вул.Новозаводська, 4)

до 2 відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю “Руна-Трейд”

(54018, м.Миколаїв, пр.Жовтневий, 51-А, кв.3)

Суддя Василяка К.Л.

при секретарі судового засідання Заболотній І.В.

від позивача: Чуприна А.М. –дов. №1980/9/10-007 від 18.04.2007р.

від  1 відповідача: Боговєсова А.Є. –дов. №0618/07-1 від 18.06.2007р.

від  2 відповідача:

СУТЬ СПОРУ: визнання угод недійсними

1-й відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що на момент укладання спірних угод відповідач не порушував вимог закону, не мав наміру порушувати інтереси держави і суспільства, не приховував доходи від оподаткування, не знав про реєстрацію 2-го відповідача на підставну особу, а тому його вина у формі умислу відсутня.

2-й відповідач відзив на позов не надав, представник у судове засідання не з’явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд –

в с т  а н о в и в:

23.05.2005р. між ЗАТ “Асфальтобетон” (покупець) та ТОВ “Руна-Трейд” (продавець) було укладено усну угоду купівлі-продажу товару на суму 37096,0 грн., підтвердженням якої є накладна №21 від 23.05.2005р. та податкова накладна №41 від 23.05.2005р.

06.06.2005р. між ЗАТ “Асфальтобетон” (покупець) та ТОВ “Руна-Трейд” (продавець) було укладено усну угоду купівлі-продажу товару на суму 48396,0 грн., підтвердженням якої є накладна №23 від 06.06.2005р.. та податкова накладна №23 від 06.06.2005р..

Факт оплати покупцем товару підтверджується доданими до позовної заяви банківськими виписками та не заперечується 1-м відповідачем.

Позивач просить визнати вказані угоди недійсними з підстав, передбачених ст.207 Господарського  кодексу України, оскільки вони укладені з метою, що суперечить інтересам держави  і суспільства та застосувати наслідки недійсності договорів згідно ч.1 ст.208 ГК України.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наступне.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 11.12.2006р. було визнано недійсними установчі документи ТОВ “Руна-Трейд” з дати реєстрації та свідоцтво платника ПДВ з дня його видачі.

В постанові суду зазначено, що підприємство відсутнє за місцем реєстрації,  установчі документи зареєстровані на підставну особу, що підтверджується поясненнями  громадянки Рукавиці Н.О., яка згідно установчих документів є керівником ТОВ “Руна-Трейд”.

На підставі рішення суду, ДПІ Ленінського р-ну було анульовано свідоцтво платника ПДВ ТОВ “Руна-Трейд” актом №3/15-220 від 17.01.2007р. з 13.09.2004р.

Вказані обставини,  на думку позивача, вказують на те, що створення ТОВ “Руна-Трейд” на підставі неправдивих даних свідчить про наявність наміру приховування прибутків від оподаткування, тобто  про діяльність, що суперечить інтересам держави.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до  ст. 207 ГК України, господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності),  може  бути  на вимогу однієї із сторін,  або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 208 ГК України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

За загальним правилом до угод, що підпадають під ознаки ст.207 ГК України, належать, зокрема, угоди спрямовані на приховування об’єктів оподаткування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб’єкта  підприємницької діяльності, тобто на спричинення шкоди інтересам держави та суспільства.  Однак, при прийнятті рішення по кожному спору необхідно встановити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання  угоди, якою із сторін і якою мірою виконано господарське зобов’язання, а також вину сторін у формі умислу (наміру). При цьому умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це відповідні повноваження. Така ознака, як завідомість, свідчить, що сторони виходячи з обставин справи усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди (господарського зобов’язання), суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних   наслідків.

Виходячи з наведеного, наявність умислу не може підтверджуватись лише рішенням суду про визнання недійсними установчих документів юридичної особи. Таке рішення не може бути достатньою підставою для визнання укладеної таким підприємством угоди недійсною без встановлення обставин  щодо стану виконання підприємством конституційного обов’язку сплачувати податки, за результатами господарської діяльності в цілому та конкретної цивільно-правової угоди, зокрема.

Постановою господарського суду Миколаївської області від 11.12.2006р. по справі №16/515/06 було визнано недійсними установчі документи ТОВ “Руна-Трейд” з дати реєстрації та свідоцтво платника ПДВ з дня його видачі, оскільки суд встановив, що засновником підприємства є особа,  яка не мала наміру  здійснювати підприємницьку діяльність, тобто підприємство було створено з порушенням встановленого законом порядку, а власник та керівник підприємства не здійснював безпосередньої самостійної діяльності направленої на отримання прибутку.

Посилання позивача на постанову господарського суду від 11.12.2006р., як на доказ наявності у ТОВ “Руна-Трейд” наміру на приховування прибутку, суд вважає безпідставним, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладанні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта господарювання. В зазначеному  рішенні відсутні обставини, встановлені в підтвердження того, що укладаючи спірні угоди, сторони або одна із сторін діяли  з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Крім того, сам факт визнання недійсними установчих документів не тягне за собою недійсність всіх угоди, укладених з моменту його державної реєстрації і до  моменту виключення з державного реєстру.

Згідно довідки  Головного управління статистики у Миколаївській області №19/10-144/2 від 26.02.2007р. - ТОВ “Руна-Трейд” значиться в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Згідно п.2 ст.33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємцев”, юридична особа є такою, що припинилась, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Таким чином, на моменту укладання спірних угод ТОВ “Руна-Трейд” мало господарську правосуб’єктність, а саме визнану державою за певним суб’єктом господарювання можливості бути суб’єктом прав (мати і здійснювати господарські права та обов’язки, відповідати за їх належне виконання й мати юридичну можливість захищати свої права та законні інтереси від можливих порушень).

В пункті 6 постанови Пленум Верховного суду України від 28.04.1978р. №3 із змінами та доповненнями “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз’яснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Посилання позивача на те, що ТОВ “Руна-Трейд”  мало на меті приховування прибутків отриманих від реалізації товару спростовується матеріалами справи, а саме.

Акт  ДПІ у Ленінському  р-ні м.Миколаєві про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №3 від 17.01.2007р., не містить відомостей стосовно не подання ТОВ “Руна-Трейд” податкову звітність до МДПІ або про наявність податкової заборгованості з ПДВ на дату складання акту.

Відповідно до п.25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого Наказом ДПА України від 01.03.2000р. №79 (надалі - Положення), реєстрація платників податку на додану вартість діє до дати її анулювання, яке відбувається у випадках, визначених п.9.8 ст.9 Закону України “Про податок на додану вартість”. Анулювання реєстрації здійснюється шляхом анулювання Свідоцтва та виключення платника податку на додану вартість з Реєстру.

У Акті №3 від 17.01.2007р. про анулювання Свідоцтва платника ПДВ зазначено дату анулювання свідоцтва –13.09.2004р., а дату  виключення ТОВ “Руна-Трейд”  з реєстру платників ПДВ - 17.01.2007р.

Позивачем не надано суду пояснень з посиланням на нормативно-правові акти щодо невідповідності між датою анулювання свідоцтва та датою виключення платника з Реєстру.

Однак, виходячи з приписів п.25 Положення датою анулювання реєстрації платника ПДВ є саме дата виключення платника з Реєстру, тобто у даному випадку - 17.01.2007р.

Таким чином, на момент укладання спірних угод від 23.05.2005р. та 06.06.2005р. ТОВ “Руна-Трейд”   перебувало на податковому обліку як платник ПДВ і, відповідно, мало право на видачу ЗАТ “Асфальтобетон” податкових накладних.

Будь-яких інших доказів заподіяння шкоди державним інтересам у вигляді ненадходження  коштів до Державного бюджету України позивач до суду не надав.

Частина 1 статті 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Факт укладання усних угод купівлі-продажу від 23.05.2005р. та 06.06.20005р.  між ЗАТ “Асфальтобетон”  та ТОВ “Руна-Трейд”  з метою, що суперечить інтересам держави та наявність наміру у 1-го та 2-го відповідачів щодо настання відповідних наслідків (діяльність з метою несплати податків) позивачем не доведено, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 87, 94, 98, 118, 160-163, 167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя
К.Л.Василяка