ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2007 р.
Справа № 15а/268-4322(8/133-1925)

12 год. 10 хв.

м. Тернопіль

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Бучинської Г.Б.

при секретарі судового засідання Суховій Р.М.

Розглянув справу

за позовом  Державної податкової інспекції у Підволочиському районі, вул. Зелена, 1, смт. Підволочиськ Тернопільської області

до 1) Приватного підприємства "Бага", вул. Петлюри, 2, м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області   2) Приватного підприємства "Багро", вул. Грушевського, 8, м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області

про визнання недійсним господарського зобов'язання між ПП "Багро" та ПП "Бага", яке виникло на підставі договору про надання інформаційних (консультаційних послуг) від 05.01.2004 року № 5/1; стягнення з Приватного підприємства "Багро" в доход держави кошти в розмірі 8000 грн.; стягнення з Приватного підприємства "Бага" в доход держави вартості одержаних послуг в розмірі 8000 грн.

за участю представників сторін:

позивача: головний державний податковий інспектор Свірська А.О. - довіреність № 8946/10 від 28.12.2006р.

відповідача № 1: Якимів У.М. - довіреність від 02.01.2007р.; Бабій С.А. - довіреність від 02.01.2007р.; бухгалтер Шварин О.М. - наказ № 4 від 01.02.2005р.

відповідача № 2: не з’явився.

Суть справи:

Державна податкова інспекція у Підволочиському районі, вул. Зелена, 1, смт. Підволочиськ Тернопільської області звернулася до господарського суду з позовом до Приватного підприємства „Бага”, вул. Петлюри, 2, м. Скалат Підволочиського району та Приватного підприємства „Багро”, вул. Грушевського, 8, м. Скалат Підволочиського району про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло на підставі договору про надання інформаційних (консультативних послуг) від 05.01.2004 року № 5/1; стягнення з Приватного підприємства „Багро” в доход державного бюджету коштів в розмірі 8000 грн.; стягнення з Приватного підприємства „Бага” в доход держави вартість одержаних послуг в розмірі 8000 грн.

Як вбачається із позовних матеріалів, спірні правовідносини за своїм характером є адміністративно-правовими, у зв’язку з чим справа розглядається згідно положень Кодексу адміністративного судочинства України, що набрав чинності з 01.09.2005р.

Відповідно до змісту пунктів 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В розпочатому судовому засіданні учасникам судового процесу роз’яснено їх процесуальні права та обов’язки згідно ст.ст. 49, 51, 130 Кодексу адміністративного судочинства України.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу не здійснюється за відсутності відповідного клопотання сторін.

Представник позивача у судовому засіданні та додатковому обґрунтуванні позовних вимог (вх. №22760н від 28.11.2006р.) позовні вимоги підтримує повністю, в обґрунтування своїх вимог посилається на Закон України “Про податок на додану вартість”, Закон України “Про оподаткування прибутку підприємств”, Закон України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, Закон України "Про державну податкову службу в Україні", ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України, стверджуючи, що у ПП “Бага” відсутні будь-які документи, які б містили відомості про господарську операцію з надання інформаційних послуг та підтверджували б її здійснення та слугували підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, що оспорюваний договір на надання інформаційних (консультаційних) послуг від 05.01.2004 року № 5/1, укладений відповідачами не в рамках проведення фінансово-господарської діяльності, а з метою формування податкового кредиту з ПДВ та зменшення сум податку, які підлягають до сплати. З огляду на наведене, позивач вважає, що укладаючи даний договір  обидві сторони усвідомлювали протиправність укладеного договору та суперечність інтересам держави та суспільства, ПП «Багро»з моменту втрати документів бухгалтерського та податкового обліку свідомо не проводить заходи, направлені на відновлення даних документів, що в свою чергу свідчить про намір приховати показники за наслідками своєї фінансово-господарської діяльності, в тому числі і щодо фінансово-господарської операції з ПП «Бага», у зв’язку з чим просить суд визнати недійсним господарське зобов'язання, яке виникло на підставі договору та стягнути з сторін в дохід держави кошти одержані за оспорюваним договором та вартість одержаних за оспорюваним договором послуг.

Представники відповідача № 1 - Приватного підприємства “Бага” у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву від 14.11.2006р. із позовними вимогами не погоджуються, стверджуючи, що господарські зобов’язання, які вникли в результаті господарської діяльності між ПП «Бага»та ПП «Багро», виконані в повному обсязі, що підтверджується актом здачі - прийняття робіт від 16.03.2004р., наданим звітом від ПП «Багро»та документами про оплату від ПП «Бага»; жодних претензій сторони одна до одної не мають; водночас, не погоджуються із твердженнями позивача про те, що сторони при укладенні договору діяли з наміром та умислом, що завідомо суперечить інтересам суспільства, оскільки відповідно до довідки статистики основний вид діяльності ПП «Бага»- діяльність автомобільного вантажного транспорту і договір та наданий звіт ПП «Багро»містить інформацію, яка повністю відповідає предмету діяльності ПП «Бага», у зв’язку з наведеним просять суд відмовити Державній податковій інспекції у Підволочиському районі в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача № 2 - Приватного підприємства "Багро" у судове засідання не з’явився, витребовуваного судом аргументованого відзиву на позов не подав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів особи, а саме: шляхом визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України); визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відшкодування збитків; застосування штрафних; оперативно-господарських; адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин (ст. 20 ГК України). При цьому згаданими нормами права передбачено, що права та законні інтереси суб’єктів господарювання можуть бути захищені і іншим способом, встановленим договором або Законом.

У відповідності до ст. 207 Господарського Кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. При цьому, недійсність окремих зобов’язань, умов договору не тягне за собою недійсність усього договору.

Правові наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним викладенні у п. 1 ст. 208 Господарського кодексу України.

В силу п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" податковий орган має право звертатись до суду з позовами до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також, про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими  фондами  за  рахунок  їх майна.

Позивач звернувся до суду на підставі ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України з вимогою про визнання недійсним господарського зобов'язання між відповідачами, яке виникло на підставі договору від 05.01.2004р., а також стягнення з ПП ”Багро” в доход держави кошти в розмірі 8000,00 грн., які одержані за оспорюваним договором та стягнення з ПП „Бага” в доход держави вартість одержаних за оспорюваним договором послуг у розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. При цьому, законодавець у ст. 174 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України визначає, що підставою виникнення господарських зобов'язань є безпосередньо закон, іншій нормативно-правовий акт, що регулює господарську діяльність, господарський договір, інша угода, правочин.

Згідно п. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Із змісту ст. ст. 193 - 205 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 598 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язання сторін є складовими частинами договорів (угод) і суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання, які випливають з договорів (угод), належним чином відповідно до закону, та умов даного  договору (угоди), а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язався за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язався оплатити виконавцеві зазначену послугу (ст. 901 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи між відповідачами у справі виникли зобов'язання з договору на надання інформаційних послуг від 05.01.2004р., відповідно до якого Виконавець - ПП  “Багро” (відповідач №2 у справі) зобов’язався надати Замовнику, у відповідності до умов Договору, спеціальну інформацію (кваліфіковану консультацію) з питань: можливості та перспективи надання автомобільних послуг по міжнародним перевезенням, визначення діючих та потенційних конкурентів, відомості про потенційних замовників, стан та практика застосування господарського законодавства, інформація по вибору маршруту перевезень вантажів автомобільним транспортом, умови зберігання та перевезення продукції, яка швидко псується, а Замовник - ПП “Бага” (відповідач №1 у справі) зобов'язався прийняти послугу та оплатити її.

Пунктами 4, 5 договору № 5/1 від 05.01.2004р. сторони передбачили, що замовник виплачує Виконавцю винагороду в розмірі 8000 грн. протягом 60 банківських діб з моменту підписання акту здачі-приймання робіт на розрахунковий рахунок Виконавця.

Виконання договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг сторони засвідчили підписанням Акту здачі –прийняття робіт (надання послуг) від 16.03.2004р., який містить реквізити замовника, виконавця, визначення виконаних робіт та їхню вартість, акт підписано повноважними представниками сторін, підписи яких завірено печатками юридичних осіб, тобто з огляду на приписи статті 207 Цивільного кодексу України можна вважати, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов даного виду договору в момент прийняття робіт. У відповідності до норм ст. 203 ЦК України, даний правочин вчинено юридичними особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників даного правочину не заперечено сторонами.

Гусятинською міжрайонною держаною податковою інспекцією проведено позапланову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового законодавства по податку на додану вартість Приватним підприємством «Бага»за період з 01.01.2004р. по 31.12.2005р., про що податковим органом складено акт № 320/23/24635140 від 10.03.2006р.

За наслідками дослідження представлених платником податків документів, контролюючим органом з'ясовано, що на підставі договору № 5/1 від 05.01.2004р. Приватним підприємством «Багро»надано Приватному підприємству «Бага»інформаційні (консультаційні) послуги.

За результатами надання послуг сторонами підписано акт здачі –прийняття робіт (надання послуг) від 16.03.2004р. на загальну вартість робіт (послуг) 8000,00 грн., в тому числі ПДВ –1333,33 грн. Зазначену суму ПДВ включено ПП «Багро»до податкового кредиту та відображено в декларації з податку на додану вартість за березень 2004 року.

Крім того, на підтвердження виконання умов договору виконавцем послуг було складено та оформлено податкову накладну № 60 від 16.03.2004р., а його контрагентом згідно платіжних доручень № 45 від 18.05.2004р. на суму 4900,00 грн. та № 56 від 01.06.2004р. на суму 3100,00 грн. проведено оплату, наслідки вказаної господарської операції відображено в бухгалтерському та податковому обліку.

Позивач, посилаючись на Закон України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999р. № 996-ХІУ (із змінами та доповненнями), Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 стверджує, що представлений при перевірці Акт здачі –прийняття робіт (надання послуг) від 16.03.2004р. не є належним первинним документом для внесення даних до бухгалтерського обліку, тому що не містить необхідної і повної інформації про господарську операцію та не підтверджує її здійснення.

Щодо твердження позивача про те, що акт виконаних робіт не може використовуватися, як доказ виконання зобов’язання слід зазначити, що даний документ фіксує виконання належним чином зобов’язання, адже заперечень і претензій сторін в акті не зазначено, даний документ є доказом того, що обов’язок виконано належною стороною (ст. 526 ЦК України) та прийнято уповноваженою на прийняття особою (ст. 527 ЦК України).

Як стверджує позивач, під час здійснення перевірки Приватним підприємством «Бага»в підтвердження факту виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по договору № 5/1 від 05.01.2004р. були надані наступні документи: договір від 05.01.2004р., акт здачі - приймання робіт (надання послуг) від 16.03.2004р., платіжні доручення № 45 від 18.05.2004р. на суму 4900,00 грн. та № 56 від 01.06.2004р. на суму 3100,00 грн., податкову накладну № 60 від 16.03.2004р.; однак, не подано жодних доказів, в тому числі інших первинних документів, які б підтверджували факт виконання господарських операцій, передбачених п. 2, п. 3, п.п. 7.2 п. 7 договору та які б свідчили про використання наданих інформаційних (консультаційних) послуг у власній господарській діяльності та слугували підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, а саме звіту про надану інформацію

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на Закон України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. № 168/97-ВР (зі змінами та доповненнями),  п.п. 7.2.3, 7.4.1, 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 яким передбачено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом, датою виникнення права платника податку на податковий кредит є дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником  податку у звітному періоді у зв’язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Звертає увагу на п. 1.32 ст.1, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” від 28.12.1994р. № 334/94-ВР (із наступними змінами та доповненнями), якими передбачено, що господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи. Не належать  до  складу  валових витрат будь-які витрати,  не підтверджені відповідними  розрахунковими,  платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. При цьому, позивач зауважує, що:

- відповідно до п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону №168 у разі коли платник придбає товари (роботи, послуги), вартість яких не відноситься до складу валові витрат виробництва (обігу) і не підлягає амортизації, податки, що сплачені у зв’язку з таким придбанням, відшкодовуються за рахунок відповідних джерел і до складу податкового кредиту не включаються;

- відповідно до ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16.07.1999р. №996-ХІУ, який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, первинний бухгалтерський документ –це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.  Крім цього, позивач звертає увагу на те, що в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності підприємств усі операції повинні обліковуватись відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

З огляду на наведене позивач вважає, що оспорюваний договір укладено відповідачами не в рамках проведення фінансово-господарської діяльності, а з метою формування податкового кредиту та зменшення сум податку, які підлягають до сплати; а також стверджує, що укладаючи договір обидві сторони усвідомлювали його протиправність та суперечність інтересам держави, у зв’язку з чим просить визнати недійсним господарське зобов'язання між ПП “Бага” та ПП "Багро", яке виникло на підставі договору та згідно з актом виконаних робіт від 16.03.2004р., та застосувати положення ст. 208 Господарського кодексу України щодо стягнення в доход Державного бюджету все одержане за договором.

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України застосовуються з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону України “Про державну податкову службу в Україні”, можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення.

Поряд із цим, слід врахувати, що санкції передбачені ст. 208 Господарського кодексу України є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, а відтак вони не є цивільно-правовими, а являються адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України, що контролюючим органом залишено поза увагою.

Посилання державної податкової інспекції на те, що оспорювані правочини укладені не в рамках фінансово-господарської діяльності, а з метою формування податкового кредиту та зменшення сум податку, які підлягають до сплати суд вважає необґрунтованими припущеннями, а не встановленими у спосіб визначеним законом фактами, оскільки  виконання платником податків при обчисленні податку на додану вартість вимог Закону України „Про податок на додану вартість” у жодному разі протиправними діяннями вважатись не можуть.

Крім того, необхідними умовами для визнання недійсними господарських зобов'язань, є укладання договору з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Суд при вирішенні спору враховує, що сам по собі оспорюваний правочин не є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Поряд із цим, системний аналіз законодавства, що регламентує спірні правовідносини, дає суду підстави стверджувати, що наявність умислу у сторін (або однієї із сторін) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного правочину і суперечність його мети інтересам держави та суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків, в тому числі і у вигляді безпідставного отримання прибутків (доходу) та ухилення від сплати податків, обов'язкових платежів до бюджету та до державних цільових фондів від результатів своєї діяльності.

Водночас, контролюючим органом не зазначено жодної із наведених вище обставин, на підтвердження того, що виконуючи (в момент вчинення) умови правочинів, сторони діяли з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Пунктом 10 Інструкції про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, затвердженої наказом ДПА України від 17.03.2001р. № 110 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.03.2001р. передбачено, що факти порушень податкового та іншого законодавства посадова особа органу державної податкової служби оформляє актом перевірки, в якому   чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів та вказуються конкретні їх пункти і статті.

Жодних зазначених вище допустимих доказів, які б вказували на порушення відповідачем - 2 у 2004 році вимог законодавства з питань оподаткування при формуванні своїх податкових зобов'язань по спірних операціях із відповідачем - 1 (безпідставного отримання прибутків (доходу) та ухилення від сплати податків за результатами господарських операцій), а відтак і задекларованої у декларації суми податку за звітний період контролюючим органом суду не представлено.

Позаплановою виїзною документальною перевіркою дотримання вимог податкового законодавства по податку на додану вартість Приватним підприємством «Бага»за період з 01.01.2004р. по 31.12.2005р. (обревізований період включає в себе і час коли відповідачами у справі укладено спірний договір) встановлено порушення відповідачем - 1 пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", внаслідок чого донараховано до бюджету 1333,33 грн. податку на додану вартість за березень 2004 року, результати якої оформлено актом № 320/23/24635140 від 10.03.2006р.

Поза увагою податкового органу залишена та обставина, що предметом спірного договору являлося надання (отримання) послуги, а не купівля –продаж товарно-матеріальних цінностей; за результатами виконання даного правочину в Приватного підприємства "Багро" виникли податкові зобов’язання з ПДВ (п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок вартість»), а не право на отримання податкового кредиту.

Водночас, актом перевірки не встановлено порушень відповідачем - 2 вимог законодавства з питань оподаткування при визначенні, обчисленні та відображенні у документах податкової звітності податкового зобов'язання з податку на додану вартість.

За таких обставин, суд констатує, що всі доводи з приводу наявності умислу у діях відповідача - 1 на ухилення від сплати податків, можуть стосуватись інших його фінансово-господарських операцій, а до оспорюваної - жодного відношення не мають.

В той же час, із акта перевірки відповідача - 1 слідує, що останній суми податку на додану вартість, сплачені своєму контрагенту, включив до складу податкового кредиту з ПДВ у деклараціях за відповідні звітні періоди; понесені відповідачем - 1 витрати як компенсація вартості послуг, наданих йому ПП „Багро” для подальшого їх використання у власній господарській діяльності, згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” включені до складу валових витрат по податку на прибуток, що підтверджується договорами № 20Т-09/05 від 20.09.2005р., № 03/02-05 від 03.02.2005р., №29/6-1 від 29.06.2005р., № 68 від 05.05.2005р., № 29/07 від 29.07.2005р., № 20-05/05 від 20.05.2005р. та договорами оренди напівпричепа від 01.04.2005р. і суборенди автомобіля від 01.04.2005р. Вказане в сукупності дає підстави стверджувати про належне відображення товариством  оспорюваної господарської операції як у бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Пунктом 2 договору від 05.01.2004р. сторони передбачили зміст інформації (консультації), зокрема виконавець інформує (консультує) замовника з наступних питань: можливості та перспективи надання автомобільних послуг по міжнародним перевезенням, визначення діючих та потенційних конкурентів, відомості про потенційних замовників, стан та практика застосування господарського законодавства, інформація по вибору маршруту перевезень вантажів автомобільним транспортом, умови зберігання та перевезення продукції, яка швидко псується; інформація (консультація) обов’язково містить надання замовнику рекомендацій щодо вдосконалення та організації своєї діяльності в межах предмету консультування.

Водночас, згідно підпункту 7.2 договору, інформація (консультація) повинна бути надана замовнику письмово у вигляді звіту та усно, або на електронних носіях.

Долучений відповідачем –1 (ПП «Бага») до матеріалів справи Звіт про надання інформаційних (консультативних) послуг) підтверджує виконання сторонами обов’язків в повному обсязі та констатує, що навіть, коли останні були б оформлені з порушенням вимог нормативно - правових актів, вказана обставина свідчила б про неналежне документальне забезпечення результатів виконання правочину, а не вказувала б на його недійсність.

У відповідності до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Всупереч вказаних норм, належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів державною податковою інспекцією суду не представлено, обставини, з якими закон пов'язує визнання господарських зобов'язань недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку позивачем не доведено, а відтак в позові контролюючому органу слід відмовити.

Судові витрати, згідно ст.  94 КАС України, стягненню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 6, 7, 18, 71, 86, 94, 158, 160, 162, 163 та п. 6 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

1. В адміністративному позові відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. На постанову суду сторони мають право подати заяву про апеляційне її оскарження протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі до адміністративного суду апеляційної інстанції, а протягом 20 днів після подання заяви подати апеляційну скаргу.

Суддя                                                            Г.Б. Бучинська