ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2007 р.
№ 31/428-06

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна В.Е.,

суддів :
Чернова Є.В.,
Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача
- Фурса М.А.,

відповідачів
- Ткачук Ю.П., Резнік А.Б.,

розглянувши у відкритому  судовому  засіданні
касаційну скаргу

ТОВ "Фірма "Хвиля –ПКМ"

на   постанову
від 19.04.2007 Дніпропетровського  апеляційного господарського суду

у справі
№31/428-06

за   позовом
ТОВ "Фірма "Хвиля –ПКМ"

до
1.ТОВ "Актаремікс";
2. ТОВ "МТ Менеджмент Технолоджі"

про
визнання недійсними договору купівлі-продажу
від 05.10.2006 та акта приймання-передачі  нерухомого майна від 17.09.2006

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2007 (суддя Мороз В.Ф.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.04.2007 (судді: Герасименко І.М., Прудніков В.В., Ясир Л.О.)  відмовлено в  задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу  у зв’язку з їх необґрунтованістю та припинено на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України провадження  у справі в частині вимог про визнання недійсним  акта приймання–передачі нерухомого майна від 17.09.2006.

ТОВ "Фірма "Хвиля –ПКМ" в поданій касаційній скарзі просить рішення та  постанову скасувати, справу передати на  новий розгляд до суду першої  інстанції, посилаючись на порушення судами  ст.79 Господарського процесуального кодексу України шляхом незупинення  провадження  у справі до вирішення Київським апеляційним господарським судом справи №21/508 про визнання недійсним договору застави  нерухомого майна від 13.05.2003 № 14-023-31.

Скаржник  також  вважає, що суди не надали належну оцінку доводам позивача щодо підписання мирової угоди по справі №31/152 та акта приймання-передачі від 17.09.2006 від імені ТОВ "Фірма "Хвиля- ПКМ" Свидриком О.П., який не є директором  товариства.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставин справи на предмет правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова - залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідно до нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу від 05.10.2006, укладеного між відповідачами у справі, відповідач-1 продав відповідачу-2 за 960000 грн. 00 коп. піонерський табір "Дубки", загальною площею 1505,4 кв.м., який знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, смт. Ворзель, вул. Будьонного, 26.

У відповідності до п.7 вказаного договору покупець набуває право власності на зазначене майно з моменту підписання нотаріального посвідчення договору, після державної реєстрації правочину та підписання акту приймання передачі. 05.10.2005 р. сторонами вказаного договору складено акт про передачу майна покупцю (відповідачу-2).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12123576 від 11.10.2006 р. на підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 05.10.2006 р. право власності на піонерський табір "Дубки" зареєстровано за відповідачем-2.

Як вбачається з матеріалів справи, в тому числі зі змісту договору та згідно витягу про реєстрацію права власності № 11992237 від 28.09.2006р., продане за оспорюваним договором майно на момент відчуження належало відповідачу на підставі мирової угоди від 29.05.2006р., затвердженої  ухвалою господарського суду м. Києва від 04.07.2006р., та акту приймання-передачі від 17.09.2006 про передачу майна від позивача на користь відповідача-1 по зазначеній мировій угоді, що затверджена вказаною ухвалою господарського суду.

Вказана ухвала суду на час укладення спірного договору не була змінена чи скасована, тому посилання позивача на те, що при підписанні мирової угоди Свидрик О.П. не був директором та не мав повноважень на підписання договору, не може  розглядатись в межах даної справи, так як на час укладання договору, мирова угода була затверджена ухвалою господарського суду м.Києва  від 04.07.2066 по справі № 31/152.

Відповідно до положень ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наслідком недійсності правочину є застосування до сторін правочину двосторонньої реституції: повернення покупцем отриманого за угодою майна продавцю, а останнім - сплачених покупцем коштів.

Але згідно положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Захист прав такої особи можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, встановлені  ст. 388 ЦК України.

Тому суд  першої інстанції правомірно не погодився з посиланнями позивача на те, що мирова угода від 29.05.2006р., на підставі якої майно було придбано відповідачем-1 у позивача, від імені останнього підписана особою, яка не призначалась в установленому законом порядку на посаду директора ТОВ "Фірма „Хвиля-ПКМ", а протокол загальних зборів учасників про призначення директором ТОВ "Фірма „Хвиля-ПКМ" Свидрика О.П. (особа, що підписала мирову угоду з боку позивача) підроблений, оскільки вказана мирова угода затверджена ухвалою господарського суду м. Києва, яка набрала законної сили та в установленому порядку не скасована.

Також не може вплинути на викладені вище висновки суду заборона на відчуження піонерського табору, накладена ухвалою господарського суду міста Києва від 28.09.2006, оскільки ця заборона не спростовує відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору за позовом особи, яка не є його стороною. При цьому у відповідності до ст.115 ГПК України ухвали господарського суду, що набрали законної сили виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". На час укладення оспорюваного договору у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна був відсутній  запис про заборону на відчуження піонерського табору згідно Витягу від 05.10.2006 №9418756.

Що стосується доводів позивача про необхідність зупинення даної справи до розгляду справи №21/508, то апеляційна  інстанція визнала те, що відповідно до ст.79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення, пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. Проте, справа  №21/508 порушена за позовом ТОВ "Фірма "Хвиля-ПКМ" до ТОВ "Актаремікс" про визнання недійсним договору застави нерухомого майна №14-023-31 від 13.05.2005, укладеною між АКБ "Меркурий" та ТОВ "Актаремікс"  і  розгляд даної справи можливий до вирішення справи № 21/508.

Колегія погоджується з висновками суду  з огляду на таке.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається  набутим правомірно, якщо інше прямо  не випливає із закону або  незаконність  набуття права власності не  встановлена судом.

Судами попередніх  інстанцій на підставі ретельної правової оцінки умов укладеного між  відповідачами  договору купівлі-продажу від 05.10.2006, мирової угоди від 29.05.2006, затвердженої чинною ухвалою господарського суду м.Києва від 04.07.2006 у справі №31/152, актів приймання–передачі нерухомого майна від 17.09.2006 та від 05.10.2006 і інших доказів по справі в їх сукупності з достовірністю  встановлено правомірне набуття другим відповідачем, як добросовісним  набувачем, права власності на спірне майно на договірних  оплатних засадах та  обумовлену цим відповідність оспорюваного договору чинному  цивільному  законодавству.

При цьому судом враховано, що продавець (перший відповідач) також  правомірно набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі та в ході виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду м. Києва від 04.07.2006 у справі №31/152, яка набрала  законної сили, не оскаржена та не скасована у встановленому порядку.

У зв'язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне додатково зазначити про те, що згідно з п.14 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна (додатку №1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 №7/5) затверджена ухвалою суду мирова угода є належним правовстановлювальним документом.

Судами також враховано, що пред’явлений  первісним власником позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між  відповідачами, не відповідає способам  захисту цивільних прав власника.

Адже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту  шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто з застосуванням правового механізму, встановленого ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, незалежно від того чи відповідає  спірна угода закону. Захист прав такої особи можливий шляхом пред’явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, встановлені ст.388 Цивільного кодексу.

Тим більше, що результатом можливого задоволення заявленого позову стало б застосування судом наслідків недійсності правочину, які стосуються  сторін угоди і не поширюються на права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не будучи стороною угоди.

Наведеної правової позиції дотримується також Верховний Суд України  при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про визнання угод недійсними (постанови ВСУ від 27.09.2005 у справі №13/529пд та від 25.07.2006  у справі №69/8-05).

Колегія відхиляє безпредметні посилання скаржника на підписання мирової угоди по справі №31/152 та акта  приймання-передачі нерухомого майна від 17.09.2006 від імені ТОВ "Фірма "Хвиля –ПКМ"  неуповноваженою на це особою, оскільки правомірність  підписання вказаних  документів  Свидриком О.П., як директором ТОВ "Фірма "Хвиля- ПКМ", може бути лише  предметом оскарження в справі  №31/152 або в порядку  кримінального судочинства. До того ж, в разі  встановлення вироком суду фактів нелегітимного підписання Свидриком О.П. правовстановлюючих  документів від імені ТОВ "Фірма "Хвиля –ПКМ", останнє вправі ініціювати  перегляд судових рішень у даній справі за  нововиявленими обставинами.

Не заслуговують на увагу також твердження позивача про порушення судами ст.79 ГПК України шляхом незупинення провадження у справі                        №31/428-06 до вирішення Київським апеляційним  господарським судом справи №21/508 за позовом  ТОВ "Фірма "Хвиля- ПКМ" про визнання  недійсним укладеного між АКБ "Меркурій" та ТОВ ""Актаремікс" договору застави  нерухомого майна №14-023-31 від 13.05.2005, оскільки мирову угоду  від 29.05.2006 по справі №31/152  укладено та затверджено судом  після укладення договору застави, що свідчить про непов'язаність  справ №31/428-06 і №21/508 та можливість вирішення спору у  справі №31/428–06  незалежно від  результатів розгляду справи №21/508.

Касаційна інстанція  також  погоджується  з припиненням  судом на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України провадження  у справі в частині вимог про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна від 17.09.2006, оскільки оспорюваний акт не є актом державного чи іншого органу, а складений  саме на виконання затвердженої  господарським судом м.Києва мирової угоди  від 29.05.2006 по справі  31/152.

Вказаний акт приймання-передачі майна лише фіксує факт виконання зазначеної  мирової угоди та має похідний  від неї  характер, а тому не є документом, що сам по собі породжує певні правові наслідки.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав  для  скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.04.2007 у справі №31/428-06 залишити без змін, а касаційну скаргу ТОВ"Фірма "Хвиля –ПКМ" –без  задоволення.

Головуючий, суддя                                                                В.Овечкін

Судді :                                                                                      Є.  Чернов

В.  Цвігун