ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№  1/42

06.06.07

За позовом     Дочірнього підприємства «Адідас-Україна»

до                    Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро впровадження

комп’ютерних технологій»

про                   стягнення 139 363,42 грн.

Суддя Демидова А.М.

Представники:

від позивача       Гаврилюк М.Д. –представник

від відповідача   не з’явився

Обставини справи :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 129 040,20 грн. проведеної позивачем оплати за поставку товару, який не був ним отриманий, 10 323,22 грн. неустойки та 6 968,17 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2007р. порушено провадження у справі за № 1/42 (суддя Мельник В.І.).

Розпорядженням заступника Голови Господарського суду міста Києва Іванової Л.Б. від 10.05.2007р. справу № 1/42 було доручено прийняти до свого провадження судді Демидовій А.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2007р. справа № 1/42 була прийнята до провадження суддею Демидовою А.М., розгляд справи був призначений на 06.06.2007р.

У судове засідання, призначене на 06.06.2007р., з'явився представник позивача.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач відзив на позов не надав. Представник відповідача в судове засідання не з’явився, про причини неявки не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином ухвалою суду від 16.05.2007р., що підтверджується відміткою на зворотній стороні зазначеної ухвали.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, суд –

В С Т А Н О В И В:

На підставі усної домовленості між Дочірнім підприємством «Адідас-Україна»та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро впровадження комп’ютерних технологій», відповідач зобов’язався поставити позивачу товар, а позивач, в свою чергу, зобов’язався прийняти та оплатити його.

Відповідачем були виставлені позивачу рахунки № Б-00011885 від 28.11.2006р. на суму 73 920,00 грн., № Б-00011902 від 28.11.2006р. на суму 55 120,00 грн. Всього на суму 129 040,00 грн. (копії в матеріалах справи).

Позивач на підтвердження досягнутої між сторонами усної домовленості перерахував на рахунок відповідача 129 040,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 5069 від 29.11.2006р. на суму 73 920,00 грн.; № 5068 від 29.11.2006р. на суму 55 120,00 грн. (копії в матеріалах справи).

Нормою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дію (сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст.509 ЦК України).

Цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки (ст. 11 ЦК України).

Матеріали справи підтверджується, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини.

Статтею 181 ГК України передбачено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідач листами № 731 від 01.02.2007р. та № 732 від 01.02.2007р. повідомив відповідача, що згідно з рахунком № Б-00011885 від 28.11.2006р. відповідач планує здійснити поставку товару до 12.02.2007р., а згідно з рахунком № Б-00011902 від 28.11.2006р. –до 08.02.2007р.

Відповідач власні зобов’язання не виконав належним чином, поставку товару не здійснив.

Відповідно до ст. 526  ЦК України зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно  до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно  до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 139 ГК України визначено, що майном є  сукупність  речей  та інших   цінностей  (включаючи  нематеріальні  активи),  які  мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів  господарювання  та  відображаються  в  їх  балансі  або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна  цих суб'єктів.

Коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та  іноземній  валюті,  призначені  для  здійснення товарних відносин цих  суб'єктів  з  іншими  суб'єктами,  а  також фінансових відносин відповідно до законодавства (п. 5 ст. 139 ГК України).

Згідно зі ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або  зберегла  його  у  себе  за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),  зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Позивач посилається на те, що оскільки товар відповідачем не був поставлений, тому у відповідача відсутні підстави отримання 129 040,00 грн.

Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача 129 040,00 грн. проведеної позивачем оплати за поставку товару, який не був ним отриманий.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 129 040,00 грн. проведеної позивачем оплати за поставку товару, який не був ним отриманий правомірна та підлягає задоволенню.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 10 323,22 грн. неустойки та 6 968,17 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача 10 323,22 грн. неустойки позивач посилається на слідуючі обставини:

Відповідно до п.57 Постанови Ради Міністрів СССР від 25.07.1988р. № 888 «Про затвердження Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення, Положення про поставки товарів народного споживання та основних умов регулювання договірних відносин при здійснення експортно-імпортних операцій»встановлено, що за прострочення поставки або недопоставку продукції постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 8 відсотків вартості не поставленої в строк продукції за окремими найменуваннями номенклатури (асортименту). В тих випадках, коли розгорнута номенклатура (асортимент) продукції в договорі не передбачена, неустойка стягується із загальної вартості не поставленої в строк продукції. Передбачена даним пунктом неустойка стягується однократно.

Постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції та законам України.

Нормою статті 271 ГК України передбачено, що Кабінет Міністрів України відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів затверджує Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення та поставки виробів народного споживання, а також Особливі умови поставки окремих видів товарів.

На сьогоднішній день таких Положень Кабінетом Міністрів не затверджено, тому підлягає застосуванню вищевказана норма законодавства Союзу РСР, оскільки вона не суперечить Конституції і законам України.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача 10 323,22 грн. неустойки правомірна та підлягає задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, 29.03.2006р. між Дочірнім підприємством «Адідас-Україна»- «клієнт»та адвокатом адвокатського об’єднання «Українська адвокатська група»Гаврилюком Михайлом Дмитровичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 584 від 14.06.1994р. –«адвокат»була укладена угода про надання правової допомоги.

Відповідно до п.1.1 даної Угоди за дорученням «клієнта»«адвокат»зобов’язався надати йому правову допомогу по веденню справ «клієнта»за позовами до нього та позовами «клієнта» по стягненню з боржників сум заборгованості та передбачених договорами та законом сум санкцій за невиконання (неналежне виконання) боржниками своїх зобов’язань, а «клієнт»зобов’язався в свою чергу виплачувати адвокату винагороду за ведення справ в розмірі 5 відсотків сум, про стягнення яких з боржників  на користь «клієнта»постановлено судове рішення, а також в стягненні яких з «клієнта»відмовлено, по справах ведення яких доручено адвокату відповідно до цієї угоди, але не менше 2 000,00 грн. за однією справою.

Адвокатом був виставлений позивачу рахунок № 2702-1 від 27.02.2007р. на суму 6 968,17 грн. за послуги адвоката по справі за позовом до ТОВ «Бюро впровадження комп’ютерних технологій»згідно угоди від 29.03.2006р.

В підтвердження виконаних позивачем зобов’язань по угоді від 29.03.2007р. стосовно оплати послуг адвоката на суму 6 968,17 грн. позивачем надано платіжні доручення № 7691 від 27.02.2007р. на суму 5 922,94 грн. та  №  7695 від 27.02.2007р. на суму 1 045,23 грн. (копії в матеріалах справи).

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 6 968,17 грн. витрат на оплату послуг адвоката обґрунтована, а тому підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Матеріалами справи підтверджена правомірність заявлених позовних вимог, відповідач не довів протилежне, тому суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід покласти на відповідача.

Керуючись  ст. ст. 11, 509, 525, 526, 614 ЦК України, ст. 181 ГК України, ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України,  суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро впровадження комп’ютерних технологій»(03037, м. Київ, вул. Климента, 6; р/р 1801 в АКБ «ТАС-Комерцбанк»в м. Києві, МФО 300164, ) на користь Дочірнього підприємства «Адідас-Україна»(04050, м. Київ, вул. Пимоненка, 13, корп. 7; р/р 0000 в АТ «Каліон Банк Україна»м. Київ, МФО 300379, ) 129 040 (сто двадцять дев’ять тисяч сорок) грн. боргу, 10 323 (десять тисяч триста двадцять три) грн. 22 коп. неустойки 6 968 (шість тисяч дев’ятсот шістдесят вісім) грн. 17 коп. витрат на оплату послуг адвоката, 1 393 (одну тисячу триста дев’яносто три) грн. 63 коп. державного мита, та 118 (сто вісімнадцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя
А.М. Демидова