ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

04.07.07                                                                                           Справа  № 5/2051-19/263

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                                  Бойко С.М.,

суддів:                                                         Марко Р.І.,

Бонк Т.Б.,

при секретарі Чаплик І.Д.,

з участю представників:

від позивача:   з”явився,

відповідача: не з”явився,

розглянув апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Залізничному  районі  м.Львова, м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 05.10.2004 року, суддя Левицька Н.Г., в справі №5/2051-19/263А,

за позовом малого приватного підприємства «КВІМ», м.Львів

до відповідача державної податкової інспекції у Залізничному  районі  м.Львова, м.Львів

про    визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 17.11.2003 року №3612320/0/23175 на суму 104000 грн., №3622320/0/23174 на суму 8443,5 грн., №1852360/0/23180 на суму 2108,96 грн.,

в с т а н о в и в :

рішенням господарського суду Львівської області від 05.10.2004 року частково задоволено позов малого приватного підприємства «КВІМ»до  державної податкової інспекції у Залізничному  районі  м.Львова про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 17.11.2003 року №3612320/0/23175, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 10400 грн.,  №3622320/0/23174, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8443,5 грн.,  та №1852360/0/23180, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 2108,96 грн.

Постанова суду мотивована тим, що факт понесення позивачем витрат по маркетингових дослідженнях, юридичних послугах та оплаті мобільного зв»язку  підтверджується наявними в матеріалах справи договорами, актами виконаних робіт та іншими первинними документами, які є належними доказами, а тому позивачем правомірно   віднесено вартість їх придбання до валових витрат, а сплачену в ціні  послуг суму ПДВ до податкового кредиту.

Щодо застосованих штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення №1852360/0/23180, то судом не зазначено підстав  та обгрунтування задоволення позовних вимог в цій частині.

В апеляційній скарзі скаржник (відповідач)  просить постанову суду скасувати та в позові відмовити, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що позивачем зайво включено до складу валових витрат вартість маркетингових досліджень, юридичних послуг та послуг мобільного зв»язку , оскільки представлені договори та акти приймання-передачі наданих порслуг, які стали підставою віднесення витрат до валових,  не підтверджуються первинними документами. Скаржник вважає, що в зв»язку з цим відсутнє  підтвердження фактичного надання послуг та їх зв»язок з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг), а тому згідно п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»ці витрати не можуть бути віднесені  до складу валових витрат, а згідно п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додну вартість" сплачена в ціні  послуг сума ПДВ  до податкового кредиту.

Скаржник також покликається на порушення позивачем  п.2.8, п.2.9 Положення  про ведення  касових опрацій у національній валюті в Україні, а саме перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі, оскільки під час перебування працівників підприємства у відрядженнях їм було оформлено видачу готівових коштів.

В судовому засіданні  позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, мотивуючи тим, що податковим органом не встановлено факту відсутності у позивача первинних документів, що підтверджують здійснення ним господарських операцій щодо придбання послуг. Позивачем подано копії актів виконаних робіт, де вказано постачальників, у яких позивачем було придбано послуги, та довідку, яка підтверджує перерахування позивачем коштів в оплату за отримані послуги.

Представник  скаржника  в судове засідання на проголошення постанови не з”явився, а тому суд вважає за можливе  розгляд справи завершити без його участі за наявних в справі документів про права і обов”язки сторін.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін з їх участю на засіданні, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що скарга   підлягає частковому задоволенню.

За результатами проведеної планової комплексної документальної перевірки фінансово-господарської діяльності  позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.07.2000р. по 01.07.2003р. ДПІ у Залізничному районі м.Львова складено акт №562/23-213/22349772 від 12.11.2003р., яким зафіксовано порушення позивачем п.5.1, п.5.2, п.п.5.3.9. п.5.3. ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", п.п.7.4.1, п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість" та п.2.8, п.2.9 Положення  про ведення  касових опрацій у національній валюті в Україні.

На підставі вказаного акту податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №3612320/0/23175, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 10400 грн., в тому числі 7050 грн. основного платежу та 3350 грн. штрафних (фінансових) санкцій,  податкове повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №3622320/0/23174, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 8443,5 грн., в тому числі 5629 грн. основного платежу та 2814,5 грн. штрафних (фінансових) санкцій, та податкове повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №1852360/0/23180, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 2108,96 грн.

Підставою прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №3612320/0/23175 є встановлений актом перевірки №562/23-213/22349772 від 12.11.2003р. факт безпідставного включення до складу валових витрат вартості маркетингових досліджень, юридичних послуг та послуг мобільного зв»язку.

Проте, даний висновок податкового органу не відповідає встановленим обставинам по справі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції та апеляційної, факт понесення витрат та обгрунтування їх включення до складу валових витрат вартості маркетингових досліджень, юридичних послуг та послуг мобільного зв»язку підтверджується   укладеними з ПП „Укртехнопроект” договорами про проведення маркетингових досліджень №1 від 01.11.2001р., №2 від 04.03.2002 р.,  актами приймання- здачі маркетингових досліджень від 30.01.2002 р.; 30.04.2002 р., укладеним з Львівським державним коледжем  харчової і переробної промисловості,  договором про  надання консалтингових послуг від 12.02.2002 року та актом приймання  наданих послуг від 11.06.2002 року до цього договору, договорами про надання послуг мобільного зв»язку (а.с.23-33).

Відповідно до п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Згідно з п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не належать до складу валових витрат будь - які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення та зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

В акті перевірки податковим органом не встановлено факту відсутності у позивача первинних документів, що підтверджують здійснення ним господарських операцій щодо придбання спірних послуг. В матеріалах справи знаходяться вищевказані копії актів виконаних робіт, де вказано найменування виконавця, у якого позивачем було отримано спірні послуги.

Факт наявності вказаних документів у позивача на момент перевірки податковим органом не спростовано, що свідчить про наявність у позивача первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Покликання податкового органу на їх відсутність є необгрунтованим, оскільки відповідачем не зазначено, в силу відсутності яких саме первинних документів ним не були прийняті до уваги в якості належних доказів понесення витрат вищезгадані договори та акти приймання виконаних робіт.

Враховуючи наведене, відсутні.підстави для неврахування вказаних документів при обчисленні та сплаті податку на прибуток.

Правомірність віднесення позивачем до валових, витрат вартості маркетингових досліджень, юридичних послуг та послуг мобільного зв»язку  підтверджується  відповідними договорами та актами виконаних робіт, які містять інформацію щодо змісту здійсненої госпордарської операції та є належними доказами, що відповідає вимогам п.п.5.2.1. п.5.2. ст.5 Закону  України   "Про  оподаткування   прибутку  підприємств".

З наведеного висновок податкового органу про донарахування позивачу податку на прибуток в сумі  7050 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій 3350 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №3612320/0/23175 є необгрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому місцевим судом підставно його визнано недійсним.

Підставою прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №3622320/0/23174 є встановлений актом перевірки №562/23-213/22349772 від 12.11.2003р. факт безпідставного віднесення позивачем до складу податкового кредиту ПДВ, сплаченого в ціні маркетингових досліджень, юридичних послуг та послуг мобільного зв»язку.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додну вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді, у зв"язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, а згідно  п.п.7.4.5 вказаної  статті не дозволяється включення до складу податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) –актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Керуючись п.7.5 ст.5 вищенаведеного Закону, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: за вимогами п.п.7.5.1. дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п.п.7.2.6. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Судом встановлено, що донарахування позивачу податку на додану вартість згідно спірного податкового повідомлення-рішення податковим органом зроблено на підставі висновку про неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат вартості послуг, отриманих позивачем згідно господарських операцій, які аналізувались судом вище.

Аналіз цих операцій свідчить про те, що позивачем дотримано всі вимоги для віднесення сум, сплачених за отримані послуги, до складу податкового кредиту. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстровано як платник податку на додану вартість та наявні належним  чином  оформлені  податкові  накладні №90 від 31.05.2005р., № 114 від 29.06.2005р. та №137 від 26.07.2005р., виписані ПП „Транстехмаш” відповідно до вимог п.п.7.2.3. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість".

З наведеного висновок податкового органу про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 8443,5 грн. згідно податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №3622320/0/23174 є необгрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, а тому місцевим судом також підставно його визнано недійсним.

Підставою прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №1852360/0/23180 є встановлений актом перевірки №562/23-213/22349772 від 12.11.2003р. факт перевищення позивачем встановленого ліміту залишку готівки в касі, оскільки під час перебування працівників підприємства у відрядженнях їм було оформлено видачу готівових коштів..

Відповідно до п.2.8 Положення  про ведення  касових опрацій у національній валюті в Україні (чинного на момент спірних правовідносин)  ліміт каси встановлюється підприємствам, які мають рахунки в установах банків і здійснюють операції з готівкою. Такі підприємства можуть зберігати в своїй касі готівку на кінець дня в межах затвердженого ліміту каси.

Згідно п.2.9 вказаного Положення підприємства зобов'язані здавати готівкову виручку понад установлений ліміт каси в порядку і строки, визначені установою банку для зарахування на їх поточні рахунки. Якщо ліміт каси підприємству взагалі не встановлено, то вся наявна готівка в його касі на кінець дня має здаватися до банку (незалежно від причин, унаслідок яких ліміт каси не встановлено).

Поняття "ліміт" визначено у п. 1.2 цього ж Положення: залишок готівки в касі  - граничний розмір готівки, що може залишатися в касі підприємства на кінець робочого дня, що є підставою віднести ліміт готівки в касі до касових операцій, і їх порушення є підставою для застосування санкцій податковим органом.

Позивачем не подано доказів  в спростування  даних акту перевірки  щодо перевищення позивачем встановленого ліміту залишку готівки в касі, оскільки під час перебування працівників підприємства у відрядженнях їм було оформлено видачу готівових коштів, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність застосування податковим органом до позивача штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №1852360/0/23180. Проте, ці позовні вимоги судом першої інстанції не вирішені.

Міцевим судом зазначено в резолютивній частині про часткове задоволення позовних вимог, в решті, що в позові відмовлено -  не зазначено, що свідчить про неповне вирішення судом першої інстанції всіх позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції неповно з”ясовано обставини, що мають значення для справи та прийнято рішення з порушенням норм процесуального права, а тому воно підлягає  частковому скасуванню, а апеляційна скарга відповідача –частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 198,202,205,207 КАС України, суд,

постановив :

рішення господарського суду Львівської області від 05.10.2004 року в справі за номером 5/2051-19/263А частково скасувати.

В позові малого приватного підприємства «КВІМ»до  державної податкової інспекції у Залізничному  районі  м.Львова про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 17.11.2003 року №1852360/0/23180 -  відмовити.

В решті рішення господарського суду Львівської області від 05.10.2004 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                                                      С.М. Бойко

Судді:                                                                                               Р.І.Марко

Т.Б.Бонк