ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.07.07 р.                                                                               Справа № 40/191

Суддя господарського суду Донецької області Підченко Ю.О.

При секретарі судового засідання Пальчак О.М.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом приватної фірми „Софія” м. Харків

до відповідача державного підприємства „Селидіввугілля” м. Селидове

про стягнення 772671 грн. 92  коп.

за участю:

представників сторін:

від позивача  Агаєва С.М. - юрисконсульт

від відповідача не з’явився

Сторін було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлені вимоги про стягнення боргу в сумі 631030 грн. 00  коп., інфляційних в сумі 57761 грн. 10 коп., трьох процентів річних в сумі 12582 грн. 11 коп., пені в сумі 71298 грн. 71 коп., які утворились на підставі договору поставки продукції № 121 від 16.02.06р.

До прийняття рішення по справі позивач надав обґрунтований розрахунок пені окремо по кожній накладній за період з 17.07.06р. по 23.02.07р., в результаті чого намагається стягнути з відповідача пеню в сумі 53784 грн. 50 коп.

Неприбуття у судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання не перешкоджає розгляду спору по суті згідно вимог ст. 75 ГПК України.

З’ясувавши  фактичні  обставини справи, докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію  відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи представника позивача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 16.02.06р. між приватною фірмою „Софія” та державним підприємством „Селидіввугілля” був укладений договір поставки продукції № 121.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору позивач зобов’язався поставити в адресу відповідача продукцію в асортименті, марочному складі, кількості, строки та за ціною узгодженою сторонами в договорі, за специфікаціями, які є невід’ємною частиною договору, а відповідач зобов’язався прийняти та оплатити поставлену продукцію.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що зобов’язання позивача вважаються виконаними з моменту прийняття продукції відповідачем у пунктах призначення поставки.

На виконання умов договору, позивач здійснив постачання на адресу відповідача продукції на загальну суму 2551280 грн. 80 коп., що підтверджується відповідними накладними та специфікаціями.

Відповідно до п. 4.2 відповідач зобов’язався здійснити оплату в продовж 15 банківських днів з моменту отримання продукції.

Відповідач свої зобов’язання не виконав, товар отримав, однак його оплату в повному обсязі не провів, внаслідок чого за ним утворився борг в сумі 631030 грн. 00 коп., який позивач намагається стягнути.

Відповідно до п. 6.2 договору за несвоєчасну оплату товару відповідач повинен сплатити позивачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого товару за кожний день прострочення.

Оскільки мало місце несвоєчасне виконання зобов’язань, позивачем пред’явлені вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних в сумі 57761 грн. 10 коп., трьох процентів річних в сумі 12582 грн. 11 коп., пені в сумі 53784 грн. 50 коп. за період з 17.07.06р. по 23.02.07р.

За своєю правовою природою між сторонами укладено договір поставки.

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов’язковим для виконання сторонами.

У силу частини першої ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ЦК України відносно істотних умов договору законодавець вимагає: предмет та строк укладення договору. Щодо укладання господарських договорів, то обов’язковими умовами тут є: предмет, ціна та строк його укладання.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продажу, коли інше не передбачено договором, законом або не випливає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Тобто, положення про порядок оплаті товару, ціни, тари, упаковки, потрібно брати із загальних положень ЦК України, присвячених купівлі-продажу, а саме використовувати ст.ст. 655-697 ЦК України.

Частиною третьою ст. 712 встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договорів поставки, як це передбачено у частині першої ст. 265 ГК України.

Згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона – постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього  певну грошову суму.

Господарський кодекс України чітко встановлює, що сторонами договору поставки можуть бути суб’єкти господарювання, вказані у п.п. 1,2 частини другої ст.55 ГПК України.

Таким чином законодавець ще раз чітко розвів принцип, за котрим розрізняються договір купівлі-продажу та договір поставки: реалізація суб’єктами господарювання товарів не господарюючим суб’єктам здійснюється за правилами купівлі- продажу.

Як свідчать докази по справі, сторони є суб’єктами господарювання у розумінні ст. 55 ГК України.

Господарське зобов’язання повинно виконуватися належним чином за договором, законом або за звичаями ділового обігу та припинятися  за приписами ст.ст. 193, 203 ГК України.

Факт неналежного виконання зобов’язань за договором підтверджено доказами по справі, а існування господарських правовідносин підтверджено визнанням відповідачем боргу.

Відповідач своє зобов’язання у повному обсязі не виконав, тому позов щодо стягнення з нього боргу в сумі 631030 грн. 00 коп. обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки мало місце прострочення виконання основного зобов’язання, позов щодо стягнення з відповідача інфляційних в сумі 57761 грн. 10 коп., трьох процентів річних в сумі 12582 грн. 11 коп., пені в сумі 53784 грн. 50 коп. за період з 17.07.06р. по 23.02.07р. також обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Зменшення позовних вимог позивачем не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, тому прийнято судом.

З урахуванням викладеного, у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача пені в сумі 17514 грн. 21 коп. слід відмовити.

Витрати по держмиту та забезпечення судового процесу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних  вимог за приписами частини п’ятої ст. 49 ГПК України.

У задоволенні вимог стосовно вжиття заходів щодо забезпечення позову слід відмовити за тих обставин, що позивачем не доведено суду, що майно, у т.ч. грошові суми, цінні папери, тощо, яке є у відповідача, може зникнути, погіршитися за якістю або зменшитися за кількістю на момент винесення рішення господарським судом.

Суддя може оголосити в судовому засіданні тільки вступну та резолютивну частини рішення за наявності згоди на це представників як позивача, так і відповідача, присутніх у засіданні. А в разі присутності представника лише однієї сторони - за згодою цього представника. Позивачем надана така згода, тому судом оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення по справі.

На підставі викладеного керуючись ч. 2 ст. 9, ст. ст. 526, 625, ч. 2 ст. 712 ЦК України 2003 року, ст. ст. 55, 193, 203, 230, 232, 264, 265 ГК України, ст. ст. 22, 44, частиною п’ятою ст. 49, 66, 67, 82, 84, частиною третьою ст. 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з державного підприємства „Селидіввугілля”, 85400, м. Селидове, вул. К. Маркса, 41, ід.код 33426253, р/р 0817 у філії відділу „Промінвестбанку” м.Селидове, МФО 334312, на користь:

- приватної фірми „Софія”, 61046, м. Харків, вул. Ак. Філіппова, 62, ід. код 21251048, р/р 260001238 в ВАТ „Мегабанк” м.Харків, МФО 351629, борг в сумі 631030 грн. 00 коп., інфляційні в сумі 57761 грн. 10 коп., три проценти річних в сумі 12582 грн. 11 коп., пеню в сумі 53784 грн. 50 коп., витрати по держмиту в сумі 7551 грн. 57 коп., витрати по забезпеченню судового процесу в сумі 115 грн. 32 коп., видавши наказ.

3.У задоволенні вимог щодо стягнення пені в сумі 17514 грн. 21 коп. відмовити.

4.У задоволенні вимог стосовно вжиття заходів щодо забезпечення позову відмовити.

5.Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя

Дата підписання рішення, оформленого у відповідності зі ст. 84 ГПК України: 09.07.07р.