ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2007 р.
№ 3/575

Вищий господарський  суд  України у складі колегії суддів :

головуючого судді
Овечкіна В.Е.,

суддів
Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

РВ ФДМУ по місту Києву

на постанову
від 13.03.07 Київського апеляційного господарського суду

у справі
№ 3/575 господарського суду міста Києва

за позовом
ЗАТ “Київський експериментальний завод харчових машин”

до
РВ ФДМУ по місту Києву

про
визнання права власності

У справі взяли участь представники

позивача: не з’явилися

відповідача: Сіпунова С.С., довір. №69 від 10.07.06

ВСТАНОВИВ:

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи відхилено.

Рішенням господарського суду м. Києва від 18.12.2006 (суддя В. Хілінська), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2007 позовні вимоги про визнання права власності на приміщення  площею 1296 кв.м. та площею 484 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Шахтарська, 2 задоволені.  Рішення мотивовані тим, що спірне майно позивач набув на підставі постанови Кабінету Міністрів України у 1996 році і безперервно, відкрито володіє ним впродовж 10 років, тобто набув право власності на нього за набувальною давністю.

РВ ФДМ України по місту Києву в поданій касаційній скарзі просить скасувати прийняті у справі судові акти і в позові відмовити. Вважає, що суд при прийнятті рішень не дотримувались вимог ст. 23 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, де зазначено, що передача майна в оренду не припиняє право власності на це майно. Постановою КМУ спірне майно у власність не передавалось, а знаходження майна на балансі не визначає підстав знаходження майна у підприємства.

Судами попередніх інстанцій порушені вимоги ст. ст. 34, 35 Господарського процесуального кодексу України, їх рішення винесені без врахування фактів, встановлених в рішенні господарського суду м. Києва від 14.06.2005 у справі  № 3/229 за участю тих самих сторін. При розгляді справи № 3/229 було встановлено, що складські приміщення площею 484 кв.м. та площею 1296 кв.м. (що є предметом і даної справи), є державним майном незалежно від того на балансі якого підприємства воно знаходиться.

В порушення ч.3 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України суди першої та апеляційної інстанції не надали цим обставинам належної оцінки і взагалі не вказали про них в мотивувальних частинах своїх рішень. Суди безпідставно застосували позовну давність щодо захисту права державної власності на спірне майно, оскільки дане майно фактично весь час залишалось у державній власності. Неправильно застосували ст. 49 Закону України “Про власність”, де прямо вказано, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не встановлено судом. Інше встановлено судом при розгляді справи № 3/229 від 14.06.2005.

Рішення судів не відповідають обставинам справи: в позові зазначена площа приміщень 484 кв.м. та 1296 кв.м., а суд безпідставно визнав право власності позивача на 466 кв.м. та 1357,2 кв.м.

Судом неправомірно застосована набувальна давність, оскільки відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто визнання права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01.01.2011 року.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Суди попередніх інстанцій встановили наступне.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.1995 № 495 «Про передачу майна, яке перебуває у загальнодержавній власності, до комунальної власності міста Києва», у зв'язку з необхідністю перенесення з центральної частини м. Києва екологічно шкідливих виробництв ЗАТ «Київський експериментальний завод харчових машин»(надалі - «позивач») передало приміщення, розташовані на Контрактовій площі, 2а до комунальної власності та було перебазоване у приміщення на вул. Шахтарській, 2, площею 1296 кв. м. та площею 484 кв. м, відповідно до актів прийому передачі від 05.12.1995 та від 29.12.1995.

Перебазування (перенесення всього майна, у тому числі основних фондів (крім будівель) позивача на вилучені у Орендного підприємства «Київпродмаш»виробничі площі по вул. Шахтарській, 2 зобов'язав здійснити Кабінет Міністрів України своєю постановою «Про внесення змін і доповнень до постанови КМУ від 5 липня 1995 року № 495»від 18.03.1996 № 326 з метою забезпечення виробничої діяльності позивача. Заходи щодо вивільнення приміщень, необхідних для забезпечення діяльності заводу та його перебазування були покладені на Міністерство машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії разом з Фондом державного майна України.

Позивач є правонаступником Київського експериментального заводу

харчових машин, що підтверджується п. 3.2 Статуту позивача.

Відповідач не надав суду доказів скасування або визнання недійсною Постанови КМУ “Про внесення змін і доповнень до постанови КМУ від 5 липня 1995 року № 495” від 18.03.1996 № 326.

Суди дійшли висновку, що позивач добросовісно отримав спірне майно у володіння 29.12.1995 і з того часу продовжує відкрито та безперервно володіти ним. Із Технічного паспорту БТІ на спірні приміщення суд встановив їх дійсну площу: склад “СА-1” 466 кв. м. (літера В) та площа частини складу “шихтових та формовочних матеріалів –1357,2 кв. м. (літера А).

До спірних відносин суди попередніх інстанцій застосували ч.1 ст. 344 ЦК України  і дійшли висновку, що право власності на спірне майно слід визнати за позивачем за набувальною давністю.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв’язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Водночас, фактичне володіння чужою річчю вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. До закінчення строків набувальної давності, встановлених в ст. 344 та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, майно може бути витребуване законним володільцем.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. ст. 256, 257 ЦК України. Відповідно вимогам ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Судом першої інстанції строк позовної давності не застосовувався.

З огляду на викладене вище, суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, що мають суттєве значення: характер володіння (добросовісне, недобросовісне), чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна та чи є це майно чужим для позивача; особу, яка є власником спірного майна.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29.12.1976 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Натомість, суди попередніх інстанцій не перевірили доводи відповідача про те, що статус спірних приміщень встановлений в рішенні господарського суду м. Києва від 14.06.2005 у справі № 3/229 і не спростували їх (арк. 116, том 1).

Крім цього, приймаючи рішення та постанову у справі, суди не застосували п.8 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та не врахували практику Верховного Суду України щодо застосування набувальної давності (постанова № 05/428 від 16 серпня 2005 року у справі № 8/509).

Враховуючи вищевикладене та те, що застосування норм матеріального права цілковито залежить від повноти та правильності встановлення обставин справи, прийняті у справі судові акти не можна визнати законними, у зв’язку з чим вони підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких грунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від установлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 43, 1115, 1117 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу РВ ФДМУ по м. Києву задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2007 та рішення господарського суду м. Києва від 18.12.2006 у справі № 3/575 скасувати.

Справу № 3/575 направити на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Головуючий, суддя                                                                  В. Овечкін

Судді:                                                                                         Є. Чернов

В. Цвігун