Харківський апеляційний
господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2007
р.
Справа № АС-42/668-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при
секретарі  Умеренкової Л.А.

за
участю представників сторін:

позивача -Коваленко О.В.

відповідача -ОСОБА_1

розглянувши  заяву про
апеляційне оскарження та апеляційну скаргу
позивача (вх. НОМЕР_1) на постанову господарського суду
Харківської області від 12.01.07 по справі № АС-42/668-06

за позовом
Красноградської МДПІ Харківської області м. Красноград Харківської області

до  СПД-ФО ОСОБА_1,  смт. Сахновщина Харківської області

про стягненя 4083,00 грн.

встановила:

Позивач, Красноградська МДПІ Харківської області, звернувся до
господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з ПП
ОСОБА_1 заборгованість по поадтку з доходів найманих осіб у сумі 4083,00 грн.

Постановою  господарського
суду Харківської області  по справі
№АС-42/668-06 від 12.01.2007 р. (суддя Яризько В.О.) в позові відмовлено.

Позивач з постановою
суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу,в якій зазначив, що
вона винесена при неповному з"ясуванні обставни, що мають значення для
справи та з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати постанову
господарського суду Харківської області
по справі №АС-42/668-06 від 12.01.2007 р. та прийняти нове судове
рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач з доводами апеляційної скарги не погоджується, просить
залишити оскаржувану постанову без змін, а апеляційну скаргу -без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши
повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх
підтвердження, їх юридичну оцінку, правильність застосування господарським
судом Харківської області норм матеріального та процесуального права та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що працівниками позивача
проведена планова документальна перевірка відповідача щодо дотримання вимог
податкового та валютного законодавства за період з 01.01.03р. по 31.12.04р.,
про що складений акт перевірки НОМЕР_2 від 12.01.2005р. В ході перевірки  встановлено заниження прибуткового податку
(податку з доходів) з доходів найманих працівників за 2003р. - 2004р. в сумі
1361,00 грн., в т.ч. за 2003р. - 436,00 грн., за 2004р. - 925,00 грн., чим порушено
стаття 19 ДКМУ „Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.92р. за №
13-92 зі змінами і статті 3 Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб" від 22.05.03р. Порушення встановлені в зв"язку з тим, що
приватний підприємець невірно розрахував суми податку з доходів і не перерахував
до бюджету податок.

Сума податкового зобов'язання згідно ст. 19 Закону України „Про
податок з доходів фізичних осіб" визначається по податку з доходів у
розмірі 1361,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки позивачем прийнято податкове
повідомлення-рішення НОМЕР_3 від 14.01.2005р., згідно якого відповідачу
донараховані зобов'язання по податку з доходів найманих працівників у сумі
1361,00 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 2722,00 грн.

В акті перевірки позивачем не викладений зміст порушення та не
зазначено, на підставі яких документів зроблений викновок про порушення
відповідачем ДКМУ „Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.92р. та
Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.03р.

Протягом 2003 року у відповідача працювали: громадяни ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 згідно трудових договорів, копії яких надані до матеріалів
справи.

Відповідачем проводилось нарахування, утримання та сплата до
бюджету податку з доходів вказаних найманих працівників, як за місцем основної
роботи, за ставками визначеними п. 1 ст. 7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок
з громадян"(в редакції, яка діяла протягом 2003р.).

Податковий орган послався на те, що робота громадян ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 у відповідача не була основним місцем. Такий висновок
податковим органом зроблений на підставі того, шо трудові договори з вказаними
громадянами відповідачем не були зареєстровані у центрі зайнятості. У
зв"язку з чим податковою інспекцією зроблений перерахунок податку з
доходів фізичних осіб за ставкою, яка встановлена ч.З ст. 7 Декрету КМУ „Про
прибутковий податок з громадян"(в редакції, яка діяла протягом 2003р.), як
на доходи отримані не за основним місцем роботи.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції виходив з
наступного.

У разі укладення трудового договору між працівником і фізичною
особою відповідно до ст. 24-1 Кодексу законів про працю України фізична особа
повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи
зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі
зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством
праці та соціальної політики України. Порядок реєстрації трудового договору між
працівником і фізичною особою, затверджений Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 08.06.2001 N 260 та зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745.

Приписами  ст. 48 КЗпП
України передбачено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які
працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад
п'ять днів.

Оподатковуваними прибутковим податком доходами, одержаними за
місцем основної роботи згідно статті 8 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з
громадян" вважаються доходи, одержані від підприємств, установ і
організацій всіх форм власності,
фізичних осіб  -  суб'єктів
підприємницької діяльності,  з
якими громадянин має трудові відносини, за умови обов'язкового ведення в цьому
місці трудової книжки і провадження відрахувань до фонду соціального
страхування.

Стаття 7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з громадян" (в
редакції, яка діяла протягом 2003 року) встановлює різні ставки податку в
залежності від того, де виплачуються доходи - за місцем осоновної роботи чи ні.

Як свідчать матеріали справи відповідачем трудові договори з
працівниками, які у нього працювали, дійсно не були зареєстровані у державній
службі зайнятості. Однак відповідачем робилися записи в трудових книжках
вказаних працівників, протягом періоду, коли працівники працювали у нього,
трудові книжки також зберігалися у нього, та були видані працівникам при
розірванні трудового договору. Це не спростовується позивачем.

Таким чином хоча відповідачем і був порушений порядок реєстрації
трудових договорів між працівником і фізичною особою, але  вказане порушення не тягне за собою
відповідальності стосовно сплати податків, зокрема нарахування податку з
доходів фізичних осіб.

Відповідачем велися трудові книжки громадян ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, а отже робота у відповідача для вказаних громадян була основним
місцем, тому відповідачем правомірно нараховувались зобов'язання зі сплати
податку з доходів вказаних найманих працівників, як за місцем основної роботи,
за ставками визначеними п. 1 ст. 7 Декрету КМУ „Про прибутковий податок з громадян"(в
редакції, яка діяла протягом 2003р.), а відповідачем неправомірно зроблені
донарахування цього податку за 2003р. у сумі 436,00 грн.

Стосовно донарахувань податку за 2004 р. судом першої інстанції
встановлено, що протягом 2004р. у відповідача працювали громадяни ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з якими були укладені трудові договори. Згідно заяв,
які подавали вказані громадяни при працевлаштуванні на роботу до відповідача,
вони просили зарахувати їх на роботу на половину ставки заробітної плати, В укладених
трудових договорах передбачено, що вказаним громадян встановлюється робочий
день з 8.00 до 12.00 год., тобто 4 години, а також зазначено про розмір
заробітної плати, яку зобов'язується виплачувати підприємець, з якою погодилась
наймана особа.

Згідно п.22.3 ст.22 Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб" починаючи з 1 січня 2004 року та до 31 грудня 2006 року ставка
оподаткування, визначена пунктом 7.1 статті 7 цього Закону, встановлюється на
рівні 13 відсотків від об'єкта оподаткування.

Приписами статті З Закону України „Про податок з доходів фізичних
осіб" передбачено, що об'єктом оподаткування резидента є :

-загальний місячний оподатковуваний дохід;

-чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом
зменшення загального річного оподатковуваного доходу на суму податкового
кредиту такого звітного року;

-доходи  з джерелом  їх
походження  з  України,
які  підлягають  кінцевому оподаткуванню при їх виплаті.

Відповідач нараховував податок з доходів фізичних осіб за ставкою
13% на заробітну плату, яку фактично виплачував ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 Сума фактичних виплат заробітної плати вказаним громадянам
підтверджується копією книги по заробітній платі, яка надана відповідачем.

На думку позивача відповідач не мав права виплачувати заробітну
плату в сумі, яка становить менше встановленого розміру мінімальної заробітної
плати, у зв"язку з чим зробив донарахування податку з розрахунку суми
мінімальної заробітної плати, а не фактично нарахованої та виплаченої
працівникам.

Однак така позиція позивача не обгрунтована нормативно ні в акті
перевірки, ні в позовній заяві, ні в наданих поясненнях.

Відповідач нараховував податок з доходів фізичних осіб за ставкою,
яка була передбачена чинним законодавством, на фактично виплачену заробітну
плату, яка нараховувалась виходячи з того, що працівники працювали на половину
окладу.

Оскільки позивачем неправомірно зроблені донарахування податку з
доходів фізичних осіб за 2004р. у сумі 925,00 грн.,  неправомірно донарахований податок з доходів
фізичних осіб у загальній сумі 1361,00 грн., то на думку суду першої інстанції
неправомірно застосовані і штрафні санкції.

Враховуючи вищезазначене суд першої інстанції позовні вимоги
не  задовольнив

З такими висновками господарського суду Харківської області
повністю погоджується колегія суддів, зазначаючи при цьому наступне.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що
викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 "Про судове
рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повністю відображені
обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Постанова місцевого
господарського суду відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин
справи в їх сукупності.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та  заперечення відповідно до статті 71 КАС
України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта
владних повноважень.

Належність доказів -це міра, що визначає залучення до процесу в
конкретній справі лише потрібних і достатніх доказів.

Однак позивач  ні під час
вирішення спору  у господарському
суді  Харківської області, ні під час
розгляду його апеляційної скарги не надав жодного належного доказу
обґрунтованості та правомірності своїх вимог.
Вимоги позивача документально та нормативно не обґрунтовані.

Аналіз вищевикладених фактів та обставин, а також аналіз вище
приведених положень відповідних норм законів у їх системному зв'язку приводить
до висновку колегії суддів про те, що позивач не має правових підстав на
стягнення вищевказаної суми.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що приймаючи
оскаржувану постанову господарський суд Харківської області забезпечив
дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного
дослідження усіх фактичних обставин справи відповідно до чинного законодавства
та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, тому
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, ч.1 п.1). ст. 198, ст. ст. 200, 205,
254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу   Красноградської
МДПІ Харківської області залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Харківської області від 12.01.07 по
справі № АС-42/668-06  залишити без змін.

Дана ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого адміністративного суду України у місячний строк з моменту
виготовлення її повного тексту.

Адміністративну справу № АС-42/668-06  повернути до господарського суду Харківської
області.

Головуючий суддя

Судді