ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

15.01.07                                                                                           Справа  № 1/450-20/201(4/1792-27/262)

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                                  Краєвської М.В.

суддів:                                                                                                         Духа Я.В.

Юркевича М.В.

розглянувши апеляційну скаргу ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України” від 01.12.2006 р. № 10/2665

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2006 р.

у справі № 4/1792-27/272 (4/1450-20/201)

за позовом ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, м.Київ

до ЛКП “Залізничнетеплоенерго”, м.Львів

про стягнення 6 332 949, 21 грн. за спожитий природний газ, у т.ч. 3 970 682, 61 грн. основного боргу, 664 731, 98 грн. пені, 277 947, 78 грн. штрафу, 1 131 287, 4 грн. інфляційних втрат, 288 299, 44 грн. 3 % річних

За участю представників сторін:

від позивача –Працьовитий Ю.В. (головний юрисконсульт Львівської філії, довіреність № 357/10 від 29.12.2006 р. в матеріалах справи);

від відповідача –Охріменко В.В. (начальник юридичного відділу, довіреність № 1 від 02.01.2007 р. в матеріалах справи)

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало.

Оскільки жодна з сторін не заявляла клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розпорядженням голови суду від 15.01.2007 р. проведено зміни в складі колегії суддів (знаходиться в матеріалах справи).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.10.2006 р. у справі № 4/1792-27/272 (4/1450-20/201) (суддя Судова-Хомюк Н.М.) у задоволенні стягнення 664731, 98 грн. пені відмовлено, а провадження в частині стягнення 138 186, 84 грн. інфляційних втрат і 32 498, 59 грн. 3 % річних припинено.

Позивач з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині припинення провадження у справі щодо 1 131 287, 4 грн. інфляційних втрат, 288 299, 44 грн. 3 % річних і прийняти нове рішення, яким позов у цій частині задоволити, з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Обгрунтування вимог апеляційної скарги базується в основному на тому, що господарський суд самовільно змінив призначення платежу, зарахувавши кошти, сплачені як погашення основного боргу у рахунок погашення інфляційних втрат і 3 % річних.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 10.08.2005 р. у справі № 4/1450-20/201 позов задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача 1052861, 18 грн., у т.ч. 766 584, 62 грн. основного боргу, 20 641, 07 грн. пені, 188 419, 49 грн. інфляційних втрат, 16 098, 27 грн. штрафу, 61 117, 73 грн. 3 % річних, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.200-204, Том 1/Всього - 3).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2005 р. у справі № 4/1450-20/201 зазначене рішення суду залишено без змін (а.с.25-27, Том 2/Всього - 3).

Постановою Вищого господарського суду України від 13.06.2006 р. у даній справі рішення Господарського суду Львівської області від 10.08.2005 р. і постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2005 р. змінено в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 3 204 097, 99 грн. та припинено в цій частині провадження у справі; скасовано в частині вимог про стягнення пені, інфляційних втрат і 3 % річних, а справу передано на новий розгляд до  Господарського суду Львівської області. В решті рішення Господарського суду Львівської області і постанова Львівського апеляційного господарського суду залишені без змін (а.с.69-73, Том 2/Всього - 3).

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2006 р. у справі № 4/1792-27/272 (1/1450-20/201) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської області від 16.10.2006 р. у справі № 4/1792-27/272 (1/1450-20/201) - без задоволення.

При цьому колегія виходила з наступного.

Відповідно до ст.214 ЦК УРСР, який діяв на момент виникнення заборгованості, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Згідно з п.2 Прикінцевих положень Закону України “Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР» від 08.10.1999 р. № 1136-ХІУ (Закон втратив чинність 1 січня 2004 року згідно з Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року N 435-IV), яким зазначена стаття викладена в новій редакції, даний Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов'язання, пов'язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

Як вбачається з статуту ЛКП “Залізничнетеплоенерго”, останній надає населенню послуги з теплопостачання.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідач платіжним дорученням № 65 від 13.12.2005 р. (а.с.6, Том 3/Всього –3) і № 35 від 12.07.2006 р. (а.с.7, Том 3/Всього –3) здійснив оплату у розмірі 1052861, 18 грн., яка була стягнута рішенням Господарського суду Львівської області від 10.08.2005 р. у справі № 4/1450-20/201. Вказаними платіжними дорученнями ЛКП “Залізничнетеплоенерго” сплатило, крім 766 584, 62 грн. основного боргу за спожитий газ, ще і 188 419, 49 грн. інфляційних втрат, 61 117, 73 грн. 3 % річних, які позивачем під час нового розгляду справи перераховані з 01.01.2004 р. по 01.05.2005 р. відповідно до чинного законодавства до 138 186, 84 грн. інфляційних втрат і 32 498, 59 грн. 3 % річних.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо припинення провадження у справі в частині стягнення 138 186, 84 грн. інфляційних втрат і 32 498, 59 грн. 3 % річних у зв”язку з відсутністю предмету спору, оскільки відповідач сплатив інфляційні втрати і 3 % річних на підставі платіжних доручень № 65 від 13.12.2005 р. і № 35 від 12.07.2006 р.

Покликання апелянта на самовільну зміну господарським судом призначення платежу є безпідставні та не заслуговують на увагу, так як у платіжних дорученнях відповідач посилається не тільки на номер договору, але і на номер справи; вказано конкретно призначення платежу, якого не вправі позивач змінювати.

Що стосується стягнення пені в розмірі 664 731, 98 грн., то слід зауважити наступне.

Пунктом 5 Прикінцевих положень ГК України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., встановлено, що положення останнього щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку.

Також, згідно до п. 10. Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила останнього про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила останнього про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки згідно з п.11.1 додаткової угоди № 3/ТЕ-21-00000003 від 01.10.2001 р. (а.с.26-28, Том 1/Всього - 3),  п.9.1 додаткової угоди № 4 від 31.05.2002 р. (а.с.29-30, Том 1/Всього - 3), п.11.1 додаткової угоди № 5 від 20.09.2002 р. до договору № 2586 від 01.01.2001 р. постачання природного газу (а.с.31-34, Том 1/Всього –3) останні в частині проведення розрахунків за газ діють до їх повного здійснення, то до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України та ГК України, як набрали чинності з 01.01.2004 р.

Позивачем заявлена вимога про стягнення 664 731, 98 грн. пені за період з 01.06.2004 р. (згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік) по 01.06.2005 р. (дата подачі позову –07.06.2005 р.).

Початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. При цьому нарахування санкцій триває протягом 6 місяців, якще інше не встановлено законом або договором (п.6 ст. 232 ГК України).

Вищевказаним договором сторони не передбачили можливості нарахування пені строком понад 6 місяців.

За таких обставин нарахування позивачем пені понад 6 місяців суперечить умовам договору та п.6 ст. 232 ГК України, а тому вимоги в частині стягнення пені за 1 рік є неправомірними.

Крім цього, частиною 1 статті 223 ГК України передбачено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені  Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачена спеціальна позовна давність в один рік.

В силу вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до п.5 цієї статті за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Спірним договором № 2586 постачання природного газу від 01.01.2001 р. сторонами визначено строк виконання зобов'язання по оплаті наданих послуг (п.5.2), а саме: до 10 січня 2003 року.

Таким чином, за надані послуги відповідач повинен був розрахуватися до 10.01.2003 р., а, отже, з 11.01.2003 р. почався перебіг позовної давності, у межах строку якої позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Виходячи з приписів пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, відповідно до якого щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачена спеціальна позовна давність в один рік, строк позовної давності за вимогами про стягнення пені сплив відповідно 11.01.2004 р.

Позовна заява подана до господарського суду 07.06.2005 р., тобто через півтора року після спливу строку позовної давності за вимогами про стягнення неустойки.

Правові наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України.

Зокрема, згідно п.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові у цій частині.

Проте, пунктом 3 статті 267 ЦК України встановлено правило, за яким позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У матеріалах справи міститься клопотання відповідача про застосування до пені  позовної давності (а.с.5, Том 3/Всього - 3).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції підставно і обгрунтовано відмовив у стягненні пені в розмірі 664 731, 98 грн. у зв”язку з пропуском позовної давності.

Отже, з огляду на вище викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві, доводи скаржника документально необгрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює дані правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2006 р. у справі № 4/1792-27/272 (1/1450-20/201) залишити без змін, а апеляційну скаргу Львівської області від 16.10.2006 р. у справі № 4/1792-27/272 (1/1450-20/201) - без задоволення.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя                                                                                                     М.В.Краєвська

Суддя                                                                                                        Я.В.Дух

Суддя                                                                                                      М.В.Юркевич