ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2007 р.
№ 39/266-06 (16/159-06)

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Продаєвич Л.В.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровський  завод прокатних валків”

на постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.01.07

у справі
№ 39/266-06(16/159-06)

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровський  завод прокатних валків”

до

Міського комунального виробничого підприємства “Дніпроводоканал”

про
стягнення заборгованості з орендної плати, розірвання договору та усунення перешкод у користуванні майном

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Меркович Б.В.- за дов. від 02.10.06 №3/12-1887

від відповідача : Христова Т.О.- за дов. від 17.10.06 №25/28-06

Відкритим акціонерним товариством “Дніпропетровський  завод прокатних валків” у травні 2006 року заявлений позов, з урахуванням змін, про розірвання договору оренди від 29.11.1999 №1, укладеного між ним та Міським комунальним виробничим підприємством “Дніпроводоканал”, усунення перешкод у користуванні цим майном шляхом виселення останнього з приміщення, та про стягнення з відповідача 9456,40 грн. - основного  боргу

Доповідач: Добролюбова Т.В.

зі сплати орендної плати, 244,02 грн. - інфляційних втрат, 445,40 грн. –пені, 108,74 грн. - (3%) річних. Позивач вказував  на порушення відповідачем пункту 4.1 договору щодо розрахунків за оренду приміщення, статей 173, 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено належне виконання зобов’язання. Разом з цим,     обґрунтовуючи вимоги позивач посилався на приписи статей 549, 551, 610, 625 Цивільного кодексу України, якими унормовано сплату неустойки за порушення зобов’язання, статті 231, 291 Господарського кодексу України та 782 Цивільного кодексу України щодо розірвання договору оренди.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.09.06, ухваленим суддею Ліпинським О.В., позовні вимоги задоволені частково. Розірвано договір оренди №1 від 29.11.1999, укладений між позивачем і відповідачем з посиланням на приписи частини 2 статті 651 та частини 1 статті 782 Цивільного кодексу України. Зобов’язано виселити Міське комунальне виробниче підприємство “Дніпроводоканал” із нежитлової будівлі, яка знаходиться  за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Воронцова, 17. Стягнуто з відповідача на користь Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровський  завод прокатних валків”  9456,40 грн. - основного боргу, 244,02 грн. - інфляційних втрат, 108,74 грн. –3 % річних, 324,17 грн.-пені. В цій частині рішення суду вмотивовано фактом заборгованості відповідача за спірним договором. Разом з цим, суд відмовив у стягненні 121, 23 грн. пені, оскільки ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.06 у справі №Б15/33/06 про банкрутство відповідача, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а згідно статті 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” протягом дії мораторію пеня не нараховується.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Головко В.Г., Лисенко О.М., Чоха Л.В. постановою від 22.01.07, перевірене рішення скасував, оскільки після “уточнення” позову суд розглянув справу за відсутності представника відповідача, чим порушив права останнього. Приймаючи постанову апеляційний суд позовні вимоги задовольнив частково, стягнувши з Міського комунального виробничого підприємства “Дніпроводоканал” на користь позивача 9456,40 грн.- основного боргу, 244,02 грн. - інфляційних втрат, 108,74 –3% річних, 324, 17 грн. -пені. Відмовив у задоволенні вимог про розірвання спірного договору та виселення відповідача із нежитлового приміщення з посиланням на пункт 5.2 договору, яким передбачені умови його дострокового розірвання, зокрема, заінтересована сторона повинна попередити  про це іншу сторону за 1 місяць. При цьому, суд вказував на відсутність в матеріалах справи доказів, які свідчать про здійснення позивачем такого попередження. Відтак, суд послався на відсутність у позивача права вимоги розірвати договір у судовому порядку з підстав визначених у частині 1 статті 782 Цивільного кодексу України.

Відкрите акціонерне товариство “Дніпропетровський  завод прокатних валків” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати, як ухвалену з порушенням норм процесуального та матеріального права, а рішення залишити без змін. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник посилається на безпідставність висновку суду апеляційної інстанції про неможливість розірвання договору у разі несплати орендарем орендної плати. При цьому, скаржник зазначає про порушення судом положень статей 188, 291 Господарського кодексу України та статей  651, 782, 783 Цивільного кодексу України.  Окрім цього, скаржник вказує, що скасовуючи рішення у справі суд апеляційної інстанції невірно застосував  пункт 2 частини 3 статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Від Міського комунального виробничого підприємства “Дніпроводоканал” відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. та пояснення представників сторін, перевіривши  правильність застосування апеляційним судом приписів матеріального і процесуального  законодавства   відзначає  наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції приписів матеріального і процесуального законодавства.        Постанова апеляційної інстанції переглядається в межах доводів касаційної скарги.

Як встановлено господарськими судами першої та апеляційної інстанцій і підтверджується матеріалами справи, 29.11.1999 між  Відкритим акціонерним товариством “Дніпропетровський  завод прокатних валків” - орендодавцем та Міським комунальним виробничим підприємством “Дніпроводоканал” –орендарем укладено договір №1, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, площею 281, 9 кв. м., що знаходиться в місті Дніпропетровську на пр. Воронцова, 17.  Розділом 2 договору сторони обумовили розмір та порядок сплати орендної плати, зокрема, встановили, що орендна плата перераховується орендарем не пізніше двадцятого числа поточного місяця. При цьому, підпунктами а) та б) пункту 4.1 розділу 4 договору передбачено, що орендар зобов’язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату. У разі прострочення платежів за оренду приміщення орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі 2% від суми недоплати за кожний день прострочення. Пунктом 5.1 договору сторони встановили, що цей договір діє з моменту підписання сторонами акта приймання - здачі орендованого приміщення до 31.12.2000 року. У подальшому дія договору продовжувалася згідно приписів статті 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, чинність його умов не заперечується сторонами. Згідно пункту 5.2 договору при невиконанні умов даного договору за ініціативою однієї із сторін він може бути достроково розірваний у разі повідомлення про це іншу сторону за 1 місяць.  З матеріалів справи також вбачається, що підставою виникнення господарського спору стала вимога Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровський  завод прокатних валків” про розірвання цього договору у зв’язку з несплатою відповідачем орендної плати.  Дану вимогу позивач обґрунтовував приписами частини 1 статті 782 Цивільного кодексу України про право наймодавця відмовитися від договору найму. Приймаючи рішення, господарський суд першої інстанції встановив факт не сплати орендної плати за період з серпня 2005 року до травня 2006 року. Скасовуючи рішення господарського суду в частині вимог про розірвання договору та виселення з приміщення суд апеляційної інстанції правильно виходив з відсутності в  матеріалах справи доказів надсилання відповідачеві пропозиції про розірвання договору оренди, як передбачено частиною 2 статті 782 названого Кодексу. Відповідно до пункту 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 291 Господарського кодексу України, договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму. Відповідно до частини 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарського договору в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Стаття 782 Цивільного кодексу України є спеціальною нормою Закону, яка дозволяє односторонню відмову від договору. Згідно статті 782 Цивільного кодексу України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Тобто, для розірвання договору на підставі статті 782 Цивільного кодексу України, на якій ґрунтуються заявлені позивачем вимоги,  достатньо факту неплатежу на протязі трьох місяців підряд  і повідомлення наймача про відмову від договору. Сторони визначили у договорі порядок припинення договору у разі односторонньої відмови від договору. Договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення про відмову від договору, без звернення до суду. При цьому, апеляційний суд правильно не прийняв у якості доказу повідомлення орендаря про розірвання договору - претензію, оскільки вона містить лише застереження  про можливе направлення в майбутньому повідомлення про відмову від договору. Не встановлено апеляційним судом і інших підстав для розірвання договору за рішенням суду.

З огляду на вказане, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про розірвання спірного договору у судовому порядку та виселення із займаного  приміщення на підставі частини 1 статті 782 Цивільного кодексу України. Відтак, доводи, викладені в  касаційній скарзі не спростовують правильність висновків  апеляційної інстанції. Визнається непереконливим і довід касаційної скарги про порушення апеляційною інстанцією приписів процесуального права. Так згідно приписів статті 104 Господарського процесуального кодексу України серед підстав для скасування судового рішення визначено, зокрема, неправильне застосування норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції встановив, що представник відповідача був відсутній у судовому засіданні 7 вересня 2006 року, через відпустку останнього. Разом з тим, у рішенні зазначено, що цей представник приймає участь у судовому засіданні. Остання редакція позову, яка розглянута судом 07.09.06 не була відома відповідачеві.

Враховуючи викладене та керуючись  статтями 1115, 1117 –1119, 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Дніпропетровського апеляційного  господарського суду від 22.01.2007  у справі №39/266-06(16/159-06) залишити без змін.

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Дніпропетровський  завод прокатних валків” залишити без задоволення.

Головуючий                                                                                Т.Добролюбова

Судді                                                                                            Т.Гоголь

Л.Продаєвич