ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2007 р. Справа № 17/657/07

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Коваль С.М.,

при секретарі Хімороді В.Г.,

з участю представників сторін:

від позивача –не з`явився;

від відповідача –Євтєєва Т.В., довіренність № 15-д від 15.10.2007 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 17/657/07

за позовом відкритого акціонерного товариства „Уманьавтодор”, Черкаська область, м. Умань, вул. Жовтневої революції, 27

до товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-торгівельна агрофірма „Гіпаніс”, Миколаївська область, смт. Криве Озеро, вул. Артезіанська, 2,

про стягнення заборгованості у розмірі 9 650 грн. 25 коп.,-

Представник позивача, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, у судове засідання не з?явився. На адресу господарського суду від позивача надійшла талефонограма, підписана директором підприємства, в якій останній клопоче про відкладення розгляду справи. На думку суду дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки представляти інтереси юридичної особи може будь-яка особа за дорученням керівника цієї оридичної особи або керівник підприємства. Також слід зазначити, що, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, відсутність представника сторони є підставою для відкладення розгляду справи лише у випадку, коли явка сторін була визнана судом обов?язковою. Суд не визнавав явку сторін обов?язковою, тому підстави, у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, для відкладення розгляду справи, відсутні.

Таким чином, справа розглядається у порядку ст.75 ГПК України, за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство „Уманьавтодор” (надалі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-торгівельна агрофірма „Гіпаніс” (надалі - відповідач), стягнення заборгованості у розмірі 9 650 грн. 25 коп.

В поданому позові позивач вказав, що між ним та відповідачем фактично було укладено договір підряду, що підтверджується товарно-транспортною накладною № 074992 від 5-7 травня 2006 року та подорожнім листом вантажного автомобіля № 564499 від 5-7 травня 2007 року. На думку позивача, відповідач неналежним чином виконав прийняті на себе за договором підряду зобов’язання, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 9 650 грн. 25 коп.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Представник Відповідача позовні вимоги по суті не визнав у зв’язку з їх безпідставністю, клопотав про застосування позовної давності, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити за наявними у справи матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов наступного висновку.

В поданій позовній заяві позивач стверджує, що між сторонами фактично було укладено договір підряду з посиланням на статтю 837 Цивільного Кодексу України. Однак дані твердження суперечать фактичним обставинам справи та спростовуються наступним.

Так, 05.05.2006 року між сторонами було укладено договір на перевезення вантажу. Відповідно розділу 1 «Предмет договору», Позивач надає послуги по перевезенню автомобілем «Іveco 440 + трейлер»на перевезення техніки, а відповідач приймає отримані послуги та розраховується за них. Термін використання трала 8 годин маршрутом Умань –Київ –Криве Озеро.

Згідно статті 837 Цивільного Кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Враховуючи наведене, оскільки договір на перевезення вантажів від 05.05.2007 року не містить жодної з ознак, передбачених чинним Цивільним Кодексом України, за своїм правовим змістом він у будь-якому випадку не може бути віднесений до договору підряду.

Таким чином, оскільки правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, виникли з договору перевезення вантажів і будь-яких підрядних правовідносин між сторонами ніколи не існувало, посилання позивача на ст. 837 Цивільного Кодексу України є неправомірним і є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, у поданій позовній заяві позивач вказує, що ним було надано послуги по перевезенню вантажів на загальну суму 15 470 грн. 18 коп., що підтверджується товарно-транспортною накладною № 074992 від 5-7 травня 2006 року та подорожнім листом вантажного автомобіля № 564499 від 5-7 травня 2006 року.

Згідно зазначеним документам, позивачем було надано відповідачу послуги протягом 36 годин з 05.05.2006 року по 07.05.2006 року. Проте згідно укладеному між позивачем та відповідачем договору перевезення вантажів від 05.05.2006 року, між сторонами було досягнуто домовленості про те, що термін надання позивачем послуг з перевезення вантажу складає 8 годин і саме протягом цього часу позивач прийняв на себе зобов’язання виконати перевезення вантажу.

Відповідно статті 313 Господарського Кодексу України, перевізник зобов’язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами або правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк в договорі. Перевізник звільняється від відповідальності за прострочення в доставці вантажу тільки у тому випадку, коли прострочення сталося не з його вини.

Проте позивачем було порушено прийняті на себе за договором перевезення вантажів від 05.05.2006 року зобов’язання стосовно виконання перевезення вантажу у відповідний проміжок часу, що в свою чергу є підставою не для виставлення ним будь-яких додаткових рахунків, а підставою для відповідача вимагати розірвання укладеного між сторонами укладеного договору з відшкодуванням понесених ним через це збитків.

Згідно рахунку № 82 від 05.05.2006 року між позивачем та відповідачем було визначено остаточну вартість перевезення вантажу у відповідності з укладеним між сторонами договору на перевезення вантажів від 05.05.2006 року. Дану суму вартості послуг по перевезенню, взаємно погоджену сторонами, і було сплачено Відповідачем в повному обсязі 05.05.2006 року згідно меморіальному ордеру № 100, що свідчить про виконання Відповідачем в повному обсязі прийнятих на себе зобов’язань і безпідставність заявлених Позивачем вимог.

Відповідно статті 526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно статті 525 Цивільного Кодексу України, одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Договором на перевезення вантажів від 05.05.2006 року, укладеним між сторонами не передбачено обов’язку Відповідачу здійснювати будь-яку оплату руху автомобіля у зворотньому напрямку та без вантажу, як того вимагає позивач з посиланням на подорожній лист № 564499 від 5-7 травня 2006 року.

Таким чином, оскільки між позивачем та відповідачем не вносилось в установленому порядку будь-яких змін до укладеного між ними договору на перевезення вантажів від 05.05.2006 року, суд вважає, що у позивача відсутні будь-які правові підстави вимагати від відповідача будь-яких обов’язків, не передбачених укладеним між ними договором.

Згідно п. 4.1. договору перевезення вантажів від 05.05.2006 року, відповідач проводить розрахунки за отримані послуги на підставі товарно-транспортних накладних, підписаних уповноваженими представниками.

Згідно п. 11.6 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні № 363 від 14.10.1997 року, після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Проте, як видно з копії товарно-транспортної накладної № 074992 від 5-7 травня 2006 року, даний документ взагалі не було підписано уповноваженим представником позивача.

Таким чином, оскільки товарна-транспортна накладна № 074992 від 5-7 травня 2006 року не відповідає вимогам чинного законодавства стосовно її форми та не містить підпису уповноваженого представника позивача, як того вимагає п. 4.1. договору перевезення вантажів від 05.05.2006р., вона не може бути належним та допустимим доказом здійснення позивачем будь-яких послуг, через що Відповідача не виникає будь-якого обов’язку їх оплати.

Статтею 256 Цивільного Кодексу України встановлено поняття позовної давності, згідно якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно статті 925 Цивільного кодексу України, до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 315 Господарського Кодексу України також встановлено, що для пред’явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливає з перевезення, встановлюється скорочений шестимісячний строк.

Згідно статті 261 Цивільного Кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як слідує з поданої позовної заяви, позивачем 30.05.2006 року було пред’явлено відповідачу рахунок стосовно сплати суми 9 270 грн. 18 коп., який було отримано відповідачем 30.05.2006 року, що підтверджується випискою з книги реєстрації вхідної кореспонденції, проте будь-яких дій по сплаті виставленого рахунку відповідачем здійснено не було.

Таким чином, навіть якщо вважати зобов’язання, що виникло між сторонами, зобов’язанням з невизначеним cтроком виконання, у будь-якому випадку позивач довідався про порушення своїх прав не пізніше 07.06.2006 року. Однак позивачем було подано позов до відповідача тільки 04.09.2007 року, як свідчить штамп вхідної кореспонденції з датою реєстрації позовної заяви господарським судом.

Згідно ч.ч. 3 та 4 статті 267 Цивільного Кодексу України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.Таким чином, вважаємо, що при поданні позовної заяви

Позивачем було порушено термін позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 49, 80, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відкритого акціонерного товариства „Уманьавтодор” до товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-торгівельна агрофірма „Гіпаніс” про стягнення суми боргу 9 650 грн. 25 коп. відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Коваль С.М.