КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2007                                                                                           № 41/621

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин  Н.В.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Зеленіна  В.О.

при секретарі:                              Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача - Філенко Т.П. (довір. № 01/3664 від 29.12.06)

відвідповідача -   Лилик О.П. (довір. № 833 від 15.01.07)

Козачук О.А. (довір. № 767 від 20.12.06)

Якименко Ю.В. (довір. № 831 від 09.01.07)

від третьої особи -  не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду майна Автономної Республіки Крим

на рішення Господарського суду м.Києва від 25.12.2006

у справі № 41/621 (Пилипенко О.Є.)

за позовом                               Фонду майна Автономної Республіки Крим

до                                                   Відкритого акціонерного товариства "Укртранснафта"

третя особа           Ялтинська міська рада

про                                                  розірвання договору купівлі-продажу від 19.10.2000 № 131 від 25.06.2003, стягнення 324655,20 грн. штрафу

за зустрічним

позовом                     Відкритого акціонерного товариства “Укртранснафта”

до                               Фонду майна Автономної Республіки Крим

про                               визнання недійсною угоди від 25.06.2003р. до договору

купівлі – продажу від 19.01.2000р. № 131

ВСТАНОВИВ:        Рішенням Господарського суду м. Києва від 25.12.2006р. у справі                      № 41/621 відмовлено повністю в задоволенні первісного позову Фонду майна Автономної Республіки Крим про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000р. № 131 та угоди від 25.06.2003р. до договору купівлі-продажу від 19.01.2000р. № 131, стягнення штрафу у розмірі 324 655,20 грн., задоволено зустрічний позов Відкритого акціонерного товариства „Укртранснафта”, визнано недійсною угоду від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, підписану між Представництвом Фонду майна Автономної Республіки Крим у місті Ялта та Відкритим акціонерним товариством „Укртранснафта”, стягнуто з Товариства Фонду майна Автономної Республіки Крим на користь Відкритого акціонерного товариства „Укртранснафта” державне мито в сумі 85 грн. 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відносини за договором купівлі-продажу № 131 від 19.01.2000  цілісного комплексу відкритого літнього плавального басейну, розташованого за адресою: місто Ялта, вул. Червоноармійська, 13 припинилися 29.01.2000 після оплати вартості об’єкта купівлі-продажу Державним акціонерним товариством „Придніпровські магістральні нафтопроводи”, правонаступником якого в подальшому стало ВАТ „Укртранснафта”, позивач звернувся до суду лише 30.08.06, тобто з пропуском строку позовної давності, згідно з частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зустрічний позов задоволено з тих підстав, що додаткова угода від 25.06.03 до договору купівлі-продажу № 131 від 19.01.2000 зі сторони ВАТ „Укртранснафта” підписана неуповноваженою особою, а тому згідно зі статтями 45, 47 Цивільного кодексу УРСР така угода є недійсною.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фонд майна Автономної Республіки Крим звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва по справі № 41/621 від 25.12.2006р. в повному обсязі та прийняти нове, яким задовольнити первісний позов повністю, та відмовити ВАТ “Укртранснафта” у задоволенні зустрічного позову.

В апеляційній скарзі Фонд майна Автономної Республіки Крим  посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального права.

Зокрема, Фонд майна АРК посилається на те, що Господарським судом міста Києва були неправильно застосовані положення статті 63 ЦК УРСР в частині дійсності угоди, яка підписана не уповноваженою особою, але схвалена в подальшому особою, яку представляють. На думку скаржника, суд не врахував, що лист ВАТ „Укртранснафта” від 28.12.2005 року № 08-00/489/6151, направлений на адресу Фонду майна АРК, свідчить про схвалення підприємством угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131.

Також скаржник вказує на неправильне застосування місцевим господарським судом норм статті 71 ЦК УРСР та статей 256, 257 ЦК України в частині обрахування строків позовної давності за первісними вимогами про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131, угоди до нього від 25.06.2003 року та стягнення штрафу в сумі 324 655,20 грн. та за зустрічними вимогами про визнання недійсною угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року №131.

Крім того, на переконання Фонду майна АРК, судом першої інстанції були порушені положення статей 22 та 84 ГПК України в частині права позивача на збільшення розміру позовних вимог до прийняття рішення по справі.

ВАТ „Укртранснафта” не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, вказує на відсутність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2006 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, наявні матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, колегія суддів встановила наступне:

13.06.1997р. між Представництвом Фонду майна АРК в місті Ялта та ТОВ „СП „Південне узбережжя Криму" був укладений договір № 213 купівлі-продажу майна комунальної власності - цілісного майнового комплексу відкритого літнього плавального басейну, розташованого за адресою місто Ялта, вул. Червоноармійська, 13.

27.06.1997р. ТОВ „СП „Південне узбережжя Криму" продало спірний об'єкт нерухомості ТОВ „Асоціація „Інтерагро” за договором купівлі-продажу № 226/97.

04.06.1999р. ТОВ „Асоціація „Інтерагро” продало об'єкт нерухомості ЗАТ „Укртатнафта” за договором купівлі-продажу від № 52/99.

19.01.2000р. ЗАТ „Укртатнафта” продало об'єкт нерухомості ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи" за договором купівлі-продажу            № 131. Відповідно до вимог пункту 4.2 вказаного договору, покупець зобов'язаний провести реконструкцію об'єкта нерухомості на умовах, визначених Представництвом Фонду майна АРК у місті Ялта.

21.01.2000р. між Представництвом Фонду майна АРК у місті Ялта та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” було укладено угоду до договору купівлі-продажу від 19.01.2000р. № 131, за умовами якої ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” повинно було до 01.01.2003р. провести реконструкцію об'єкта нерухомості під лікувально-оздоровчий комплекс з плавальним басейном та ввести його в подальшому в експлуатацію із залученням представника Представництва Фонду майна АРК у місті Ялта та відповідних служб міста із складанням належних актів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.06.2001р. № 256-р „Про утворення ВАТ „Укртранснафта” та рішенням спостережної ради НАК „Нафтогаз України” від 28.07.2001р. було створено ВАТ „Укртранснафта” шляхом злиття ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” та ДАТ „Магістральні нафтопроводи „Дружба”.

Відповідно до вимог пункту 1.2. Статуту ВАТ „Укртранснафта”, вказане товариство є правонаступником ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи”.

25.06.2003 року, за твердженнями скаржника, між Представництвом Фонду майна АРК у місті Ялта та ВАТ „Укртранснафта” була підписана угода до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 № 131, згідно умов пунктів 4.1 та 4.2 якої ВАТ „Укртранснафта” зобов’язалось у термін до 31.12.2005 року провести реконструкцію об’єкта нерухомості та організувати його прийом в експлуатацію.

ВАТ „Укртранснафта” звернулося до Фонду майна з листом                         № 08-00/489/6151 від 28.12.05, в якому перелічило заходи, здійснені на виконання умов договору купівлі-продажу від 19.01.2000 № 131 та просило переглянути термін введення в експлуатацію об’єкта нерухомості на ІІ півріччя 2007 року.

12.01.2006 року Фонд майна АРК здійснив перевірку виконання умов угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 № 131. За результатами перевірки Фондом майна АРК складений Акт поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу лікувально-оздоровчого комплексу з плавальним басейном м. Ялта, вул. Червоноармійська, 13.

У вказаному акті перевірки Фонд майна АРК дійшов до висновку щодо порушення ВАТ „Укртранснафта” умов договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та додаткової угоди до нього від 25.06.2003 року в частині невиконання обов’язку по введенню в експлуатацію об’єкта нерухомості, в зв’язку з чим підприємству був нарахований штраф у розмірі 30% від вартості об’єкту нерухомості та поданий позов про розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та додаткової угоди від 25.06.2003 року.

ВАТ „Укртранснафта”, в свою чергу, вважає безпідставними посилання Фонду майна АРК на положення угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131. За переконанням відповідача, вказана угода є недійсною, оскільки підписана не уповноваженою особою та не була в подальшому схвалена товариством.

Повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія знаходить скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу №131, розірвання якого є предметом первісного позову Фонду майна АРК, був укладений 19.01.2000 року між ЗАТ „Укртатнафта” та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” (правонаступником якого в подальшому стало ВАТ „Укртранснафта”).

Згідно вимог пункту 4 „Прикінцевих та перехідних положень” Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, положення даного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Цивільний кодекс України набрав чинність 01.01.2004 року, що встановлено пунктом 1 „Прикінцевих та перехідних положень” вказаного Кодексу. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва, що сторонами за договором купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 (ЗАТ „Укртатнафта” та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи”) були в повному обсязі виконані всі умови даного договору. Посилання Фонду майна АРК в апеляційній скарзі на наявність правовідносин за даним договором між ЗАТ „Укртатнафта” та ВАТ „Укртранснафта” у вигляді обов’язку провести реконструкцію та введення в експлуатацію об’єкту нерухомості зроблено без врахування вимог частини 2 пункту 8 статті 27 Закону України від 04.03.1992 року № 2163-XII „Про приватизацію державного майна”. Згідно з положеннями зазначеної норми закону, при подальшому відчуженні приватизованого об’єкта до нового власника переходять невиконані зобов’язання, що були передбачені договором купівлі-продажу об’єкта приватизації.

Відповідно до положень пункту 2.3 договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, покупець був зобов’язаний оплатити вартість об’єкту купівлі-продажу протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання договору. ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” повністю виконало зобов’язання щодо оплати, а ЗАТ „Укртатнафта” – щодо передачі об’єкту нерухомості.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині виконання взаємних зобов’язань ЗАТ „Укртатнафта” та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” за договором купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та припинення правовідносин між сторонами за даним договором з 29.01.2000 року.

Відносно тверджень Фонду державного майна щодо порушення Господарським судом міста Києва норм матеріального права при обчисленні строків позовної давності, суд апеляційної інстанції відзначає наступне.

21.01.2000 року Фонд майна АРК схвалив укладення між ЗАТ „Укртатнафта” та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, що вбачається з підписання між Представництвом Фонду майна АРК у місті Ялта та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” угоди від 21.01.2000 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року. Зі змісту пункту 1 вказаної угоди випливає, що до ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи” переходять зобов’язання щодо проведення реконструкції об’єкта нерухомості та організації його прийому в експлуатацію до 01.01.2003 року. Таким чином, висновок місцевого господарського суду про те, що 01.01.2003 року слід вважати датою, коли могли бути порушені права та інтереси Фонду майна АРК, відповідає фактичним обставинам справи.

В свою чергу, пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 13.01.2003 року встановлено, що правила даного кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Загальний строк позовної давності, згідно вимог статті 71 ЦК УРСР (який діяв станом на 01.01.2003 року), встановлюється в три роки. Дослідивши умови договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та угоди до нього від 21.01.2000 року, з урахуванням вимог статей 256 та 261 ЦК України, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що строк для захисту порушеного права скінчився 01.01.06.

Фонд майна АРК звернувся до суду лише 30.08.2006 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Скаржником не було надано до Господарського суду міста Києва та Київського апеляційного господарського суду доказів пропуску строку позовної давності з поважних причин. Згідно вимог частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, згідно зі статтею 27 Закону України „Про приватизацію майна” при приватизації майна державного підприємства як цілісного майнового комплексу шляхом його викупу до договору купівлі-продажу включаються передбачені бізнес-планом чи планом приватизації зобов’язання  або зобов’язання сторін, які були визначені умовами аукціону, конкурсу чи викупу і термін дії зазначених зобов’язань не повинен перевищувати п’ять років.

Обов’язок провести реконструкцію відкритого літнього плавального басейну, розташованого в місті Ялта по вул. Червоноармійській, 13 включений до  договору від 13.06.1997, укладеного між Представництвом Фонду майна АРК в м. Ялта та ТОВ „СП „Південне узбережжя Криму”, а тому термін приватизаційних зобов’язань за Законом України „Про приватизацію державного майна” скінчився 13.06.2002 р.

Разом з тим, згідно з частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Закон, в тому числі „Про приватизацію державного майна” не надає Фонду державного майна права на розірвання договору № 131 від 19.01.2000, стороною якого він не являється.

Частина 9 статті 27 Закону України „Про приватизацію державного майна” встановлює, що у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв’язку з невиконанням покупцем договірних зобов’язань приватизований об’єкт підлягає поверненню у державну власність. Із аналізу цієї норми слідує, що Фонд державного майна і його територіальні відділення можуть звернутися з позовом про розірвання договору купівлі-продажу приватизованого об’єкту лише до первісного покупця.

Що стосується посилань скаржника на порушення Господарським судом міста Києва вимог статті 256 та 257 Цивільного кодексу України за зустрічним позовом ВАТ „Укртранснафта” до Фонду майна АРК про визнання недійсною угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року                  № 131, суд відзначає наступне.

Дана угода обґрунтовано не була прийнята місцевим господарським судом як доказ за первісним позовом Фонду майна АРК та правомірно визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам закону. Зокрема, Господарським судом міста Києва були встановлені наступні обставини, які знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Угода від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 складена у письмовій формі, нотаріально посвідчена (зареєстрована у реєстрі за № 875), підписана зі сторони ВАТ „Укртранснафта” заступником голови правління Мірошніченком В.В. Оскільки дана угода була підписана 25.06.2003 року, місцевий господарський суд правильно застосував до підстав визнання угоди недійсною положення ЦК УРСР, який діяв в момент укладення оспорюваного правочину.

Згідно положень статті 154 ЦК УРСР, у випадку, коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. В даному випадку, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва, що сторони встановили форму даної угоди як письмова нотаріальна.

Частиною 1 статті 65 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року встановлено, що довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

З викладеною нормою Закону також кореспондуються положення статті 54 Закону України „Про нотаріат”, згідно вимог якої нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов’язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди, та абзацу 8 пункту 2-1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5 та діючої в момент укладення Угоди від 25.06.2003 року, згідно з положеннями якої на спеціальних бланках викладаються угоди, для яких чинним законодавством не передбачено обов’язкової нотаріальної форми, але які посвідчуються за бажанням сторін.

Зважаючи на викладене, повноваження на підписання нотаріально посвідченої угоди від 25.06.2003 року повинні бути підтверджені нотаріально посвідченою довіреністю представника, який підписує дану угоду, оскільки сторони даної угоди обумовили її письмову нотаріальну форму. В свою чергу, довіреність від 07.04.2003 року № 222, яка була видана на ім’я заступника голови правління ВАТ „Укртранснафта” Мірошніченка В.В., нотаріально не посвідчена, тому Господарський суд міста Києва дійшов правильного висновку, що у Мірошніченка В.В. не було повноважень на підписання нотаріально посвідченої угоди від 25 червня 2003 року.

Вищий господарський суд України у роз’ясненні від 12.03.1999 року              № 02-5/111 вказує, що угода, укладена представником юридичної особи без належних повноважень на її укладення або з перевищенням цих повноважень, повинна бути визнана недійсною як така, що не відповідає вимогам закону. Припущення про те, що сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника юридичної особи повноважень на укладення угоди, ґрунтується на її обов’язку перевіряти такі повноваження.

Дослідивши наявну у матеріалах справи копію оспорюваної угоди, Київським апеляційним господарським судом встановлено, що в ній міститься посилання на довіреність від 07.04.2003 року № 222, на підставі якої діяв представник Мірошніченко В.В., тому Фонд державного майна АРК повинен був перевірити повноваження іншої сторони в момент здійснення правочину.

Підписання особою угоди без відповідних повноважень, а також з порушенням наданих їй повноважень може, згідно з вимогами статті 48 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, бути підставою для визнання укладеної угоди недійсною як такої, що не відповідає вимогам закону.

Статтею 63 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року встановлені наслідки укладення угоди особою, не уповноваженою на це або з перевищенням наданих їй повноважень. Відповідно до вимог вказаної статті, угода, укладена не уповноваженою на це особою або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов’язки для особи, яку представляють, лише в разі подальшого схвалення угоди цією особою.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, щодо ненадання Фондом майна АРК достатніх і переконливих доказів на підтвердження наступного схвалення ВАТ „Укртранснафта” угоди від 25.06.2003 року. Посилання Фонду майна АРК в апеляційній скарзі на лист підприємства від 28.12.2005 року                                  № 08-00/489/6151, як на доказ схвалення підприємством угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, не береться судом до уваги, оскільки вказаний лист не містить жодного посилання на угоду від 25.06.2003 року, а зміст вказаного листа стосується відносин за договором купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131, а не додаткової угоди від 25.06.2003 року. Крім того, даний лист підписаний тим же заступником голови правління ВАТ „Укртранснафта” Мірошниченко В.В., повноваження якого не підтверджені на здійснення від імені ВАТ „Укртранснафта” юридично значимих дій, зокрема, на укладення, зміну, розірвання договорів або визнання зобов’язань. Враховуючи викладене, Господарський суд міста Києва дійшов правильного висновку, що ВАТ „Укртранснафта” не здійснювало жодних дій, які можуть тлумачитися як схвалення угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131.

Відносно виникнення правових наслідків за угодами, які не відповідають вимогам закону, місцевий господарський суд правомірно врахував позицію Вищого господарського суду України, викладену у роз’ясненні від 12.03.1999 року № 02-5/111, за якою угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від рішення суду і волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди. Правові наслідки таких угод настають лише у вигляді повернення сторін у початковий стан або в інших формах, передбачених законом. Це, зокрема, угоди, які підпадають під ознаки статей 48, 49, 50, 58 Цивільного кодексу, а також укладені з порушенням форми, якщо законом спеціально передбачено таку форму (стаття 46 і частина перша статті 47 Цивільного кодексу). Недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов’язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.

З урахуванням викладеного, до позовів про визнання недійсними угод з підстав невідповідності вимогам закону строки позовної давності не застосовуються, тому зустрічна вимога ВАТ „Укртранснафта” про визнання недійсною угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 подана без пропуску строку позовної давності, а твердження скаржника щодо порушення місцевим господарським судом вимог статей 256, 257 Цивільного кодексу України – необґрунтовані.

Враховуючи викладене вище, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, що посилання позивача за первісним позовом на обставини, відображені в акті поточної перевірки від 12.01.2006 року не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки даний акт встановлює обставини щодо зобов’язань, які виникли з угоди від 25.06.2003 року, яка, в свою чергу, не породила для ВАТ „Укртранснафта” жодних обов’язків та є недійсною з наведених вище підстав.

Відносно посилань скаржника на порушення судом першої інстанції положень статей 22 та 84 Господарського процесуального кодексу України в частині права позивача на збільшення розміру позовних вимог до прийняття рішення по справі суд відзначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, первісний позов Фонду майна АРК ґрунтувався на акті поточної перевірки від 12.01.2006 року, в якому викладений висновок про порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та додаткової угоди до нього від 25.06.2003 року (підстава позову). Відповідно, Фонд майна АРК просив суд розірвати вказаний договір, угоду та стягнути з ВАТ „Укртранснафта” суму штрафу, нарахованої за результатами перевірки (предмет позову).

13.11.2006 року Фонд майна АРК подав до суду заяву, якою просив суд  розірвати договір купівлі-продажу державного майна від 13.06.1997 року № 213 (укладений між Представництвом Фонду майна АРК в місті Ялта та ТОВ „СП „Південне узбережжя Криму”), договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу відкритого літнього плавального басейну від 27.06.1997 року                   № 226/97 (укладений між ТОВ „СП „Південне узбережжя Криму” та ТОВ „Асоціація „Інтерагро”), договір купівлі-продажу від 04.06.1999 року № 52/99 (укладений між ТОВ „Асоціація „Інтерагро” та ЗАТ „Укртатнафта”), договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу відкритого літнього плавального басейну від 19.01.2000 року №131 (укладеного між ЗАТ „Укртатнафта” та ДАТ „Придніпровські магістральні нафтопроводи”), угоду від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року                 № 131 (укладену між Представництвом Фонду майна АРК в місті Ялта та ВАТ „Укртранснафта”); повернути у власність територіальної громади міста Ялта цілісний майновий комплекс відкритого літнього плавального басейну, що знаходиться на земельній ділянці 0,9014 га за адресою: АРК, м. Ялта, вул. Червоноармійська, 13 з усіма його активами та пасивами, основними засобами, інвентарем, пристроями, обладнаннями, інженерними мережами та іншим майном, що включає в себе відкритий літній плавальний басейн, що розташований за адресою: м. Ялта, вул. Червоноармійська, 13 загальною площею 4 300,7 кв.м., зокрема: приміщення І поверху - приміщення з № 1-1 по               № 1-59, площею 1 230,0 кв.м.; приміщення І, ІІ, ІІІ, IV басейни, площею 2 140,0 кв.м.; приміщення II поверху з № 2-1 по № 2-17, площею 613 кв.м.; приміщення ІІІ поверху з № 3-1 по № 3-11 площею 397,4 кв.м.; надбудова літера „А5”; приміщення № 4-1 площею 19,7 кв.м.; відкрита тераса І поверху літера „А”; відкрита тераса II поверху літера „АЗ”, солярій літера „А4”, будівлі сараю літера „В”, навіс літера „Г”; підпірні стіни, резервуар для морської води, фільтр з масляним пускачем, огорожа, асфальтований майданчик, бордюри кам’яні, стіни з фундаментом, соди, водопровід для поливання, водопровід внутрішньої території, електромережа зовнішня, насосна станція, пункт розподілу сил, мережа телефонної лінії, водопровід прісної води, зливна каналізація, напірний водопровід морської води, трубопровід скиду морської води, насоси, електролізери, надвірне покриття, озеленення, камери зберігання. Також позивач за первісним позовом просив суд стягнути з відповідача 324 655,20 грн. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2006 року вказана вище заява Фонду майна АРК не була прийнята судом як така, що суперечить вимогам Господарського процесуального кодексу України. Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що між позивачем та відповідачем в межах розгляду справи не залишилось неврегульованих питань. Подана заява лежить поза предметом та підставами первісного позову. Тому доповнення вимог іншими спорами не відповідає правилу об’єднання позовних вимог, встановленому статтею 58 ГПК України.

Зважаючи на відмінність вимог, викладених в апеляційній скарзі, від зазначених у первісному позові Фонду майна АРК, Київський апеляційний господарський суд вважає за можливе застосувати положення частини 3 статті 101 ГПК України, відповідно до якої, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вирішуючи спір про розірвання договору, угоди та стягнення збитків, Господарський суд міста Києва правильно розподілив між сторонами обов’язок доказування, тобто вірно визначив, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, що випливає з положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України. Виходячи з цього, позивач повинен був довести наявність підстав для розірвання договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131 та угоди від 25.06.2003 року в межах строків позовної давності. В свою чергу, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним повинен був довести наявність підстав для визнання недійсною угоди від 25.06.2003 року до договору купівлі-продажу від 19.01.2000 року № 131.

Згідно вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу  України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Висновки Господарського суду міста Києва, викладені в оскаржуваному рішенні, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до положень пункту 1 статті 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення. Апеляційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого господарського суду прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Перевіривши у відповідності з вимогами статті 99 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд в порядку статей 43, 47, 43, 99 та 101 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази; належним чином проаналізував відносини сторін; дійшов правомірних висновків про необґрунтованість вимог первісного позову та наявність підстав для задоволення зустрічного позову.

Як наслідок, винесене судом рішення відповідає положенням статті 84 Господарського процесуального кодексу України та вимогам, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 „Про судове рішення”.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2006р. по справі № 41/621 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

ВСТАНОВИВ:

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2006 у справі            № 41/621 залишити без змін, апеляційну скаргу Фонду державного майна Автономної Республіки Крим без задоволення.

2. Матеріали справи  № 41/621 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин  Н.В.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Зеленін  В.О.

07.02.07 (відправлено)