СУД
РІШЕННЯ

04.04.07р.

Справа № 30/81-07

За позовом
Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській
області, м. Дніпропетровськ

до
відповідача-1: приватного підприємця ОСОБА_1, м.
Павлоград Дніпропетровської області

до відповідача-2:
товариства з обмеженою відповідальністю "АВІТО - Павлоград", м.
Павлоград Дніпропетровської області

про
визнання недійсним договору міни НОМЕР_1 від 24.01.2002 року

Суддя
Євстигнеєва Н.М.

Секретар: Ворошило О.М.

Представники:

Від позивача:
Кривцова Є.І., довіреність № 70 від 13.11.2006 року, юрисконсульт; Фомічов
О.М., довіреність №17 від 09.02.2007 року, провідний спеціаліст

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2:  Бойченюк К.В., довіреність № 2 від 22.03.2007
року, представник;

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду
державного майна України  по
Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ
звернувся до господарського суду з позовом, яким просить:

-          визнати недійсним договір міни
нерухомого майна НОМЕР_1 від 24.01.2002 року, укладений між товариством з
обмеженою відповідальністю "АВІТО - Павлоград" (м. Павлоград
Дніпропетровської області) та приватним підприємцем ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що під час перевірки було встановлено факт невиконання
відповідачем-1 п.13.1 договору купівлі-продажу від 03.05.2001 року НОМЕР_2, а
саме, не здійснено реєстрацію договору у відповідних органах місцевих Рад
народних депутатів у місячний термін з моменту його підписання.

Новим власником майна, відповідно до договору
міни нерухомого майна, є Товариство з обмеженою відповідальністю
«Авіто-Павлоград», м. Павлоград. Згідно Закону України «Про приватизацію
державного майна»та Закону України «Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»зобов'язання зберігають свою дію для осіб, які
придбають об'єкт у разі його подальшого відчуження протягом терміну дії цих
зобов'язань. Відчуження майна обтяженого зобов'язаннями, можливо виключно за
згодою державного органу приватизації, який здійснює контроль за їх виконанням.
Державний орган приватизації зобов'язаний вимагати від нового власника
виконання зобов'язань, визначених договором купівлі-продажу об'єкта
приватизації і застосовувати до нього у разі їх невиконання санкції згідно із
законом. Оскільки відповідач-2 є новим власником майна, то до договору міни
повинні бути перенесені зобов'язання по первісному договору, договору
купівлі-продажу, що не було зроблено.

При цьому позивач посилається на
ст.ст.203,215,526,629,651 Цивільного кодексу України.

Відповідач-1, приватний підприємець
ОСОБА_1, м. Павлоград Дніпропетровської області, у судове засідання не
з'явився, відзиву на позов не надав, про день, час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином (поштове повідомлення НОМЕР_3 від 20.03.2007 року
про вручення поштового відправлення -ухвали суду -знаходиться в матеріалах
справи).

Відповідач-2, товариство з
обмеженою відповідальністю "АВІТО - Павлоград", м. Павлоград
Дніпропетровської області проти задоволення позовних вимог заперечує, вважає,
що позивачем не доведено, що обов'язок реєстрації спірного договору у
відповідних органах місцевих Рад народних депутатів було покладено саме на
відповідача-1. На момент пред'явлення позову строк позовної давності сплинув,
що є підставою для відмови у позові. У спірному договорі відсутні зобов'язання,
при наявності яких для відчуження спірного приміщення необхідна згода
державного органу приватизації, тому відповідачі не були зобов'язані звертатися
до органу приватизації за отриманням відповідного погодження. Позивач не
вказав, які саме умови договору міни не відповідають вимогам Цивільного кодексу
України або іншим актам чинного законодавства і якими доказами це
підтверджується. Крім того, спірний договір купівлі-продажу зареєстровано
згідно рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 28.03.2007
року НОМЕР_4.

Відповідач-2 надав заяву про
застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, яка
мотивована тим, що перебіг строку позовної давності за зобов'язанням з
реєстрації спірного договору починається з 06.06.2001 року, оскільки згідно
п.13.1 договору договір підлягає реєстрації у відповідних органах місцевих Рад
народних депутатів у місячний термін з моменту його підписання.

Відповідно до вимог статті 77
Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з
20.02.2007 року на 13.03.2007 року.

Ухвалою голови господарського суду
Дніпропетровської області від 13.03.2007 року термін розгляду справи було
продовжено на строк до 19.04.2007 року.

В подальшому розгляд справи було
відкладено з 13.03.2007 року на 04.04.2007 року.

Вислухавши представників позивача,
відповідача-2, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

В С Т А Н О В
И В:

Відповідно до нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу НОМЕР_2, укладеного 03.05.2001 року між
Регіональним  відділенням Фонду
державного майна України  по
Дніпропетровській області (продавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1
(покупець), продавець передав у власність покупцеві державне майно - не житлове
вбудоване приміщення та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (надалі
об'єкт приватизації), а покупець прийняв майно і сплатив за нього ціну
відповідно до умов, що визначені в договорі.

Майнові  права на об'єкт приватизації переходять до
покупця з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (п.1.2
договору).

Згідно п.13.1 договору
купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації у відповідних
органах місцевих Рад народних депутатів у місячний термін з моменту його
підписання.

24 січня 2002 року між приватним
підприємцем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю
«Авіто-Павлоград»укладено договір міни нерухомого майна НОМЕР_1, згідно якого
між сторонами проведено міну належного їм на праві власності нерухомого майна:
ТОВ «Авіто-Павлоград»передало приватному підприємцю ОСОБА_1  трикімнатну квартиру НОМЕР_5, жилою площею
45,0кв.м., загальною площею 61,6 кв.м., яка знаходиться в будинку АДРЕСА_2 та
трикімнатну квартиру НОМЕР_6, жилою площею 37,0кв.м., загальною площею
54,7кв.м., в будинку АДРЕСА_3. В замін отриманого ОСОБА_1 передав відповідачу-2
приміщення магазину загальною площею 452,5 кв.м., яке знаходиться в будинку
АДРЕСА_1 та не житлове вбудоване приміщення загальною площею 65,8кв.м., склад
«Б»(5,45мх7,42м) та сарай «В» (6,0мх8,75м), розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Розглянувши позовні вимоги
господарський суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню в силу
наступного.

Загальні підстави і  наслідки
недійсності  угод  встановлені статтею 48   Цивільного
кодексу  Української РСР,  за якою
недійсною  визнається  угода,
що  не відповідає  вимогам
закону. Угода може бути визнана недійсною з підстав,  передбачених законом.

На
підставі  статті  48
Цивільного  кодексу недійсними
можуть визнаватися не лише угоди,  які
не  відповідають закону,  а й такі,
що порушують вимоги указів Президента України, постанов Кабінету  Міністрів
України,  інших  нормативних
актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих
у встановленому порядку.

Відповідність чи  невідповідність угоди вимогам законодавства
має  оцінюватися  господарським
судом стосовно законодавства, яке діяло
на  момент  укладення
спірної  угоди (п.10 Роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року №02-5/111 „Про
деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними”).

Вирішуючи   спори
про   визнання   угод
недійсними, господарський
суд  повинен  встановити
наявність тих обставин, з якими   закон   пов'язує
визнання  угод  недійсними
і  настання відповідних  наслідків,
а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

За загальним  правилом
невиконання  чи  неналежне
виконання угоди не тягне за собою
правових  наслідків  у  вигляді  визнання угоди  недійсною.
У  такому разі заінтересована
сторона має право вимагати розірвання договору або застосування  інших
передбачених законом  чи  договором
наслідків,  а не визнання угоди
недійсною. Водночас законом  можуть  передбачатися
випадки,  коли  порушення законодавства,  допущені
під час виконання договору,  є
підставою для визнання його недійсним (зокрема,
пункт 5  статті  27
Закону України "Про приватизацію державного майна").

Позивач просить визнати недійсним
договір міни НОМЕР_1 від 24.01.2002 року, укладений між відповідачем-1 та
відповідачем-2, як такий що укладено без попереднього погодження з органом
приватизації та не відповідає вимогам діючого законодавства, проти чого
заперечує відповідач-2, що ї є причиною виникнення спору.

Згідно статті 241 Цивільного
кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) За договором міни  між
сторонами  провадиться  обмін
одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у  міні,
вважається  продавцем того майна,
яке він  дає  в
обмін,  і  покупцем
майна,  яке  він одержує.

До
договору  міни  застосовуються  відповідно
правила   про договір
купівлі-продажу, якщо інше не випливає з
змісту  відносин сторін (ст.242 ЦК
УРСР).

Статтею 153 Цивільного кодексу УРСР
передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в  потрібній у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за  законом або необхідні
для договорів даного виду, а  також  всі
ті  умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди договір є укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Спірний договір міни містить усі
умови, які є необхідними для договорів даного виду, укладений у письмовій
формі, сторонами, які є правоздатними за угодою та зареєстрований на підставі
ст.15 Закону України „Про товарну біржу” у Павлоградській філії Придніпровської
товарної біржі.

На думку позивача, відповідачем -1
було порушено ч.5 п.2 ст. 27 Закону України “Про приватизацію державного майна”
та частину 2.п.3 ст.23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)», відповідно до яких відчуження майна
обтяженого зобов'язаннями, можливо виключно за згодою державного органу
приватизації, який здійснює контроль за їх виконанням.

Згідно частини другої статті 27
Закону України «Про приватизацію державного майна»до договору купівлі-продажу
повинні включатися передбачені бізнес-планом чи планом приватизації
зобов'язання або зобов'язання сторін, які були визначені умовами аукціону,  конкурсу чи викупу, щодо: здійснення
програм  технічного   переозброєння   виробництва, впровадження прогресивних
технологій; здійснення комплексу заходів
щодо  збереження технологічної
єдності виробництва та технологічних циклів; збереження та раціонального
використання робочих місць;виконання
вимог   законодавства   про
захист  економічної конкуренції
тощо. Включення до  договору інших
зобов'язань покупця, ніж ті, що передбачені законодавством, допускається за
згодою сторін. Серед зобов'язань, вказаних у цій частині Закону таке
зобов'язання, як реєстрація договору в органах місцевого самоврядування,
відсутнє.

Зазначені в частині 2 статті 27
Закону України «Про приватизацію державного майна»зобов'язання зберігають свою
дію для осіб,  які  придбають
об'єкт  у  разі
його подальшого відчуження протягом терміну дії цих зобов'язань. Відчуження
майна (акцій),

обтяжених передбаченими у цій
частині зобов'язаннями, можливо виключно
за  згодою державного органу
приватизації, який здійснює контроль   за   їх
виконанням.   У  разі
подальшого  відчуження
приватизованого об'єкта  новий власник у
двотижневий термін з дня

переходу до нього права власності
на цей об'єкт зобов'язаний подати
до  державного  органу
приватизації копії документів, що підтверджують  перехід
до  нього права власності.
Державний орган приватизації зобов'язаний вимагати від нового власника
виконання

зобов'язань, визначених договором
купівлі-продажу об'єкта приватизації і
застосовувати  до  нього у разі їх невиконання санкції  згідно
із  законом.

Зі змісту наведеного вбачається, що
передумовою покладання на сторони обов'язку отримання згоди державного органу
приватизації для відчуження раніше приватизованого майна є обтяження цього
майна зобов'язаннями, вказаними в ч.2 статті 27 Закону України «Про
приватизацію державного майна». Вказаними вище зобов'язаннями договір
купівлі-продажу обтяжений не був.

Оскільки в договорі купівлі-продажу
відсутні зобов'язання, при наявності яких для відчуження спірного приміщення
необхідна згода державного органу приватизації, звернення відповідача-1 до
органу приватизації за отриманням такої згоди не потрібно.

За викладеного суд не вбачає
підстав для задоволення позовних вимог.

Крім цього, суд вважає, що
укладанням договору міни НОМЕР_1 від 24.01.2002 року не порушені права чи
охоронювані законом інтереси, які підлягали б захисту у спосіб, обраний
позивачем. Власником майна, придбаного за договором купівлі-продажу, є
відповідач-1. Наслідки недійсності угоди стосуються лише сторін угоди і не
поширюються на права позивача, як такого, що не є стороною договору міни.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих
та Перехідних положень Цивільного кодексу України правила цього Кодексу про
позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, сплинув до набрання чинності цим кодексом. На
момент набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року строк
позовної давності за спірним договором не сплинув.

Згідно ч.1 ст.261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа
довідалася  або могла довідатися про
порушення свого права або про

особу, яка його порушила.

Договір міни укладений 24.01.2002
року, строк позовної даності для звернення з позовом до суду закінчився
24.01.2005 року. Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності
позивачем не надано.

Відповідно до положень ч.3 ст.267
Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. У судовому засіданні
відповідачем-2 надано заяву про застосування строків позовної давності.

Згідно положень ч.4 ст.267
Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої
заявленої стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, на момент звернення
позивача з позовом до суду сплинув строк позовної давності і відсутні підстави
для поновлення цього строку.

Також суд враховує, що на час
розгляду справи договір купівлі-продажу не житлового вбудованого приміщення
загальною площею 65,8кв.м., склад «Б»(5,45мх7,42м) та сарай «В»(6,0мх8,75м),
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано згідно рішення виконавчого
комітету Павлоградської міської ради НОМЕР_4 від 28.03.2007 року.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Клопотання позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на об'єкт не житлового
вбудованого приміщення задоволенню не підлягає, як необґрунтоване та не
підтверджене відповідними доказами.

Відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на
позивача у справі, який звільнений від сплати державного мита на підставі п.35
статті 34 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”.

Керуючись ст.ст.1,49,82-85
Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
Дніпропетровської області, -

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя
Н.М.Євстигнеєва

(Дата підписання рішення,
оформленого відповідно до

вимог
статті 84 Господарського процесуального кодексу України, - 10.04.2007 року)