ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2007                                                                                   Справа № 16/127

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий  –суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді –Білецька Л.М., Виноградник О.М.,

секретар судового засідання –Лазаренко П.М.,

за участю представників сторін:

від позивача –Мороз П.В., довіреність від 04 січня 2007 року № 3;

від відповідача –Книшенко Е.М., довіреність від 30 січня 2007 року № 1;

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СІКО”, м.Дніпропетровськ

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16 червня 2006 року у справі № 16/127

за позовом Акціонерного товариства відкритого типу “Концерн “Весна”, м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю “СІКО”, м.Дніпропетровськ

про стягнення 11621 грн.73 коп.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “СІКО”, м.Дніпропетровськ

до Акціонерного товариства відкритого типу “Концерн “Весна”, м.Дніпропетровськ

про визнання договору оренди недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16 червня 2006 року  (суддя Загинайко Т.В.) в задоволенні зустрічного позову ТОВ “СІКО” відмовлено. Первісний позов АТВТ “Концерн “Весна” задоволено повністю. Стягнуто з відповідача –ТОВ “СІКО” на користь позивача 11255 грн.79 коп. боргу, 316 грн.06 коп. пені, 49 грн.88 коп. річних, 116 грн.22 коп. витрат по сплаті держмита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

При прийнятті рішення за первісним позовом господарський суд виходив із неналежного виконання відповідачем зобов’язання по сплаті орендної плати, у зв’язку з чим виникла заборгованість за період січень-лютий 2006 року у розмірі 11621 грн. 73 коп., яка стягнута з нарахуванням пені та 3% річних. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду мотивовано недоведеністю факту навмисного введення позивачем в оману відповідача щодо суттєвих обставин угоди.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач –ТОВ “СІКО” звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з’ясування всіх обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених в рішенні висновків фактичним обставинам справи та  порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його зустрічний позов і відмовити в основному позові.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що при укладенні договору позивач  АТВТ “Концерн “Весна” умисно ввів його в оману про наявність права власності на предмет договору оренди. Позивач не надав доказів права власності на об’єкти нерухомого майна по вул.Молодогвардійській,6, а тому не мав правових підстав для передачі вказаного майна в оренду. Судом вказані обставини не з’ясовані і при винесенні рішення до уваги не прийняті. Відповідач вважає безпідставним стягнення судом заборгованості по орендній платі та пені, оскільки договір оренди від 01 листопада 2002 року № 787 розірваний рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 січня 2006 року у справі № 7/5, тому будь-які зобов’язання у сторін відсутні у зв’язку з їх припиненням. Свої зустрічні вимоги про визнання договору недійсним на підставі ст.57 ЦК УРСР вважає обґрунтованими.

Відповідач –АТВТ “Концерн “Весна”, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечує, рішення господарського суду вважає законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. У поданому відзиві зазначає, що АТВТ “Концерн “Весна” є правонаступником організації орендарів орендного підприємства “Дніпропетровський радіозавод”. Наявність чи відсутність документів про право власності на майно не може бути підставою для визнання угоди недійсною. Будь-яких порушень вимог закону при укладенні спірного договору немає, відповідач користувався приміщеннями протягом 3,5 років. Відповідачем повернуто приміщення згідно акту 28 лютого 2006 року і він повинен сплатити орендну плату за весь час користування майном.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

01 листопада 2002 року між АТВТ “Концерн “Весна” та ТОВ “СІКО”  укладено договір оренди № 787 /а.с.6-11/. За умовами договору орендодавець (позивач) передає орендарю (відповідачу) нежитлові приміщення загальною площею 867,7 м.кв., загальною балансовою вартістю 364018,42 грн., розташовані за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Молодогвардійська, 6 (майданчик № 2а, корпус №12) (п.1.1.договору).

Відповідно до п.п.”ж” п.3.1 договору орендар зобов’язаний щомісячно, до 19 (дев’ятнадцятого числа) поточного місяця, отримувати під підпис у орендодавця рахунок на орендний платіж поточного місяця. На протязі наступних п’яти банківських днів здійснювати по ньому оплату шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Орендодавця.

Згідно п.4.1 договору ціна за користування приміщенням договірна і встановлюється з урахуванням її індексації, на підставі підписаного сторонами “Протоколу погодження договірної ціни за оренду приміщення” (додаток №2), який являється невід’ємною частиною договору.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що у випадку прострочки оплати орендних платежів орендар виплачує орендодавцю за кожний день прострочки пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченї заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно п.5.4 договору до фактичної здачі приміщень з оренди та підписання акта, приміщення вважаються такими, що знаходяться в оренді, і оплачуються на загальних підставах.

В порушення умов договору, відповідачем не сплачено орендну плату за отриманим під розписку рахунком від 30 грудня 2005 року № 6180 за січень 2006 року в сумі 5601 грн. 86 коп., а рахунок від 01 лютого 2006 року № 376 на орендну плату за лютий 2006 року в сумі 5663 грн. 93 коп. у орендодавця взагалі не отримував /а.с.14/ Вказаний рахунок позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом з простим повідомленням від 14 лютого 2006 року за вихідним № 226 /а.с.15/ Направлення рахунку на адресу відповідача та отримання ним підтверджується поштовою квитанцією від 15 лютого 2006 року і повідомленням про вручення поштового відправлення за № 50604.

Таким чинно загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за січень, лютий 2006 року,  урахуванням 3% річних від простроченої суми та пені, становить 11 621 грн. 73 коп.

18 квітня 2006 року позивач –АТВТ “Концерн “Весна”  звернувся до господарського суду з позовом до ТОВ “СІКО” про стягнення 11 621 грн. 73 коп.

05 червня 2006 року відповідач ТОВ “СІКО” звернулось з зустрічним позовом до АТВТ “Концерн “Весна” про визнання недійсним договору оренди від 01 листопада 2002 року № 787, укладеного між сторонами, на підставі ст.57 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) з моменту його укладення.

Вищевказані факти встановлені також рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 січня 2006 року у справі №7/5 /а.с.24-25/ за позовом АТВТ “Концерн “Весна” до ТОВ “СІКО” про розірвання договору, виселення та стягнення 17 054 грн. 12 коп., яке набрало законної сили з 17 лютого 2006 року

Згідно вказаного рішення на підставі договору оренди від 01 листопада 2002 року №787, укладеного між сторонами, ТОВ “СІКО”, як орендар, за актами приймання-передачі від 01 листопада 2002 року та від 12 листопада 2002 року отримало в оренду нежитлові приміщення загальною площею 867,7 кв.м., розташовані за адресою: м.Дніпропетровськ,  вул. Молодогвардійська,6 (майданчик № 2а, корпус № 12); вказані нежитлові приміщення передані в оренду з метою їх використання в якості виробничого комплексу з переробки зернових культур. Протоколом узгодження договірної ціни за оренду приміщень за договором оренди від 01 листопада 2002 року № 787, який є додатком №2 до договору оренди, сторони погодили розмір орендної плати, який з 15 грудня 2002 року складає  4081 грн.66 коп. з урахуванням ПДВ; відповідно до зазначеного протоколу договірна ціна за оренду приміщень змінюється пропорційно індексу інфляції гривні, розрахованому з дати укладення договору; розрахунок ціни за оренду поточного місяця здійснюється з урахування індексу інфляції останнього місяця, опублікованого в офіційній пресі.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

28  лютого 2006 року відповідач –ТОВ “СІКО”, повернув з оренди нежитлові приміщення позивачеві, що підтверджується актами прийому-передачі приміщень з оренди /а.с.12-13/.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не виконав обов’язку по сплаті орендної плати за весь час користування приміщеннями, внаслідок чого виникла заборгованість за січень-лютий 2006 року в сумі 11255 грн.79 коп.

Відповідно до ст.ст.161, 162 ЦК УРСР, ст.ст.525, 526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов’язання має виконуватися  належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Судова колегія визнає неспроможними посилання в апеляційній скарзі на припинення дії договору, оскільки вказана обставина не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов’язань по сплаті орендної плати за весь час користування орендованим майном.

Крім цього, в п.5.4 договору сторонами передбачено, що приміщення вважаються такими, що знаходяться в оренді і сплачуються на загальних підставах до фактичної здачі приміщень з оренди, що підтверджує обов’язок відповідача сплатити оренду за лютий 2006 року відповідно до виставленого рахунку.

Враховуючи, що в порушення вищезазначених положень закону та договору від 01 листопада 2002 року № 787 відповідачем не виконані зобов’язання щодо повної та своєчасної сплати орендної плати, судова колегія погоджується з висновком господарського суду про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача суми заборгованості.

Також, судова колегія також погоджується з висновком господарського суду в частині стягнення пені та річних.

На підставі п.4.4 договору, з урахуванням прострочення відповідачем сплати орендної оплати, судом правомірно стягнута пеня в сумі 316 грн.06 коп. за період з 23 січня 2006 року по 05 квітня 2006 року.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов’язання судова колегія вважає правильним рішення господарського суду про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 49 грн.88 коп. за період з 23 січня 2006 року по 05 квітня 2006 року.

Наведений позивачем розрахунок пені та річних /а.с.5/ судова колегія вважає вірним.

Правильним також є рішення суду про відмову задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних на себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

При цьому під обманом розуміється умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається.

Як вірно зазначено господарським судом, відповідачем –ТОВ “СІКО” не доведено, що позивач –АТЗТ “Концерн “Весна” умисно ввів його в оману щодо істотних обставин шляхом неповідомлення або укриття відомостей відносно права власності на об’єкт оренди за спірним договором.

Спірний договір відповідає вимогам закону, дієздатності та волевиявленню сторін.

При цьому твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що він відмовився би від укладення спірного договору, якщо би був повідомлений про відсутність права власності позивача на вказані приміщення, судова колегія вважає неспроможними.

Відповідач на протязі дії договору (3,5 роки) користувався приміщеннями, переданими йому в оренду позивачем, вказані ним обставини не впливають на права відповідача щодо користування майном і не можуть бути підставою для звільнення його від обов’язку по сплаті орендодавцеві за договором орендної плати за весь час користування орендованими приміщеннями.

Судова колегія підтримує обґрунтування господарського суду про те, що відповідач ТОВ “СІКО” не був позбавлений права отримання від позивача інформації щодо права власності на об’єкт оренди, будь-яких доказів звернення до відповідача за зустрічним позовом з цього приводу відповідачем не надано.

Також, судова колегія вважає за необхідне відмітити про доведеність правомірності володіння позивачем –АТВТ “Концерн “Весна” об’єктом оренди за спірним договором –нежитловими приміщеннями (майданчик № 2а, корпус № 12) по вул.Молодогвардійській,6 у м.Дніпропетровську, які увійшли до цілісного майнового комплексу Орендного підприємства “Дніпропетровський радіозавод”, правонаступником якого є позивач, на підставі свідоцтва про власність від 28 липня 1994 року, реєстраційний № П-336 /а.с.51, 52/, що також підтверджується довідкою Фонду державного майна України від 04 серпня 1995 року № 16-0354 /а.с.87/, наказами по підприємству позивача /а.с.89, 90/ .

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що господарським судом повно, всебічно і об’єктивно з’ясовані всі обставини справи та надана їм належна правова оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права при розгляді справи господарським судом не встановлено, а рішення господарського суду господарського суду повністю відповідає вимогам законодавства і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від  16 червня 2006 року  у справі № 16/127 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “СІКО” –без задоволення.

Головуючий                                                                                       О.В.Голяшкін

Судді                                                                                                   Л.М.Білецька

О.М.Виноградник