ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2007 р.
№ 20-9/393

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

В. Овечкін  –головуючого,

Є. Чернов
В. Цвігун

за участю представників:

- позивача

- відповідача
Заец С.А. –(дор. № М/05/050/б від 12.12.2005)

- третя особа
Заец С.А. –(дор. № БВК/099/06 від 27.07.2006)

розглянув касаційну скаргу
ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Біовіткорм"

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 01 серпня 2005 року

у справі
№ 20-9/393 господарського суду м. Севастополя

за позовом
ТОВ "Комбікорм"

до
ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Біовіткорм"

третя особа
Феодосійська міжрайонна державна податкова інспекція в АР Крим
Приватне підприємство "Рост-Крим"

про
визнання договору недійсним та повернення майна

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Севастополя від 03-04.03.2005 (суддя С.Рибіна) позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу № 44 від 11.07.2003.

Судове рішення вмотивовано тими обставинами, що на час укладення договору вісі активи позивача були у податковій заставі, тому укладення договору купівлі-продажу без погодження з податковим органом є порушенням вимог ст. 8 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 01.08.2005 (судді: Г.Прокопанич, О.Щепанська, В.Гонтар) рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідач просить в касаційній скарзі постановлені у справі рішення та апеляційну постанову скасувати з підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, справу направити на новий розгляд.

В обґрунтування підстав скасування судових рішень скаржник посилається на те, що апеляційною інстанцією порушено норми процесуального права щодо належного повідомлення сторін про час та місце слухання справи, судом застосовано норми закону, які визнано неконституційними, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, неправильно застосовано норми Закону України "Про заставу".

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, пояснення до касаційної скарги скаржника та ПП "Рост-Крим" та вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу № 44 від 11.07.2003 (а.с. т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, акту Кіровськоої МДПІ, всі активи позивача внесені у податкову заставу з 29.01.2002, і на момент вчинення оспорюваного договору № 44 від 11.07.2003 позивач письмового погодження з податковим органом не мав (а.с. 5-9 т. 2).

Зазначених обставин щодо перебування активів позивача у податковій заставі скаржник у встановленому ст. 33 ГПК України порядку не спростував, протилежного не довів.

Згідно ст.8 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” право податкової застави поширюється на будь-які види активів платника податків, які перебували в його власності (повному господарському віданні) у день виникнення такого права, а також на будь-які інші активи, на які платник податків набуде права власності у майбутньому, до моменту погашення його податкових зобов’язань або податкового боргу.

Відповідно до п.п. 8.6.1. п.8.6. ст. 8 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та держаними цільовими фондами" платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі, здійснює вільне розпорядження ними, за винятком операцій, що підлягають письмовому узгодженню з податковим органом:

а) купівлі чи продажу, інших видів відчуження або оренди (лізингу) нерухомого та рухомого майна, майнових чи немайнових прав, за винятком майна, майнових та немайнових прав, що використовується у підприємницькій діяльності платника податків (інших видах діяльності, які за умовами оподаткування прирівнюються до підприємницької), а саме готової продукції, товарів і товарних запасів, робіт та послуг за кошти за цінами, що не  є меншими за звичайні;

б) використання об'єктів нерухомого чи рухомого майна, майнових чи немайнових прав, а також коштів для здійснення прямих чи портфельних інвестицій, а також цінних паперів, що засвідчують відносини боргу, надання гарантій, поручительств, уступлення вимоги та переведення боргу, виплату дивідендів, розміщення депозитів або надання кредитів;

в) ліквідації об'єктів нерухомого або рухомого майна, за винятком їх ліквідації внаслідок обставин непереборної дії (форс-мажорних обставин) або відповідно до рішень органів державного управління.

Таким чином позивач при укладенні договору купівлі-продажу № 44 від 11.07.2003 без письмового узгодження з податковим органом порушив вимоги вищенаведеної норми закону.

Відповідно до частини першої ст. 48 ЦК УРСР, який був чинним на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Оскільки господарськими судами встановлено факт виконання сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу, тому суди дійшли правомірного висновку про застосування до такого договору наслідків, передбачених за частиною другою ст. 48 ЦК УРСР, відповідно до якої по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені  законом.

Доводи скаржника щодо порушення господарськими судами норм Закону України "Про заставу" до уваги не приймаються, оскільки ґрунтуються на  неправильному тлумаченню норм права.

Доводи пояснень, наданих скаржником та третьою особою, не спростовують висновків господарських судів щодо суперечності оспорюваного договору нормам чинного законодавства.

Щодо інших тверджень касаційної скарги, то вони спростовуються матеріалами справи та зводяться до необхідності здійснення касаційною інстанцією відмінної від місцевого та апеляційного суду оцінки доказів, зокрема, щодо права власності позивача на майно, що було предметом оспорюваного договору, що суперечить встановленим ст. 1117 ГПК України межам перегляду справи в касаційній інстанції, тому до уваги не приймаються.

Рішення Конституційного Суду України від 24.03.2005 у справі № 1-9/2005 набрало чинності з дня його ухвалення і зворотної сили не має, а тому не може бути прийнято до уваги.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111  ГПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 01.08.2005 та рішення господарського суду м. Севастополя від 03-04.03.2005 у справі № 20-9/393 господарського суду м. Севастополя залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий                                                                                             В. Овечкін

судді                                                                                                         Є. Чернов

В. Цвігун