ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 травня 2007 р.                                                                     Справа  № 2/70

Суддя господарського суду           О.Ф. Ремецькі

по справі за позовом Регіонального відділення ФДМУ по Закарпатській області, м. Ужгород

до   Ужгородської районної ради, м. Ужгород

про  визнання незаконним пункту 6 рішення ІІІ сесії ІУ скликання Ужгородської районної ради „Про стан приватизації об’єктів комунальної власності, створення умов для прискорення розвитку економіки району, забезпечення надходження коштів від приватизації майна та земельних ділянок несільськогосподарського призначення” від 27.09.2002р.

за участю представників:

від позивача – Дубовий І.Ю. –представник за дорученням №2 від 03.01.07р.

від відповідача – Петричко В. –представник за дорученням

Суть спору :

Представник позивача просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі по мотивах, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість матеріалами справи. Зокрема, у підставу своїх доводів вказує на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, оскільки таке прийнято всупереч фактичним обставинам та існуючим доказам. У підтвердження своїх доводів вказує на те, що таке було прийняте відповідачем без наявності дотримання визначеного чинним законодавством порядку визнання майна безхазяйним, оскільки самим відповідачем підтверджується факт відсутності відповідних підтверджуючих це документів. Вказує на приналежність спірного майна –свердловини Т-32 в с. Н.Солотвино Ужгородського району до державної власності, оскільки будівництво свердловини здійснювалось за кошти та на замовлення Ужгородського комбінату хлібопродуктів №1, а нині –Державного підприємства „Агропромисловий комбінат „Ужгородський”, заснованого на державній власності, що підтверджується паспортом свердловини, актом прийому-передачі свердловини та листом Закарпатської геологорозвідувальної експедиції від 14.12.2006р. №1/732. Вважає, що наявними у справі матеріалами беззаперечно підтверджується обґрунтованість вимог позивача та безпідставність заперечень відповідача з приводу позовних вимог. Заперечує доводи відповідача про пропущення строку позовної давності стосовно подання даного позову, оскільки вважає, що згідно із Положенням про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994р. №412, повноваження регіонального відділення поширюються тільки не створення, ліквідацію та організацію (керівництво) діяльності представництв Фонду в районах та містах. Зазначеним Положенням також передбачено, що представництво є юридичною особою, яке має самостійний баланс, розрахунковий та інший рахунки в установах банків, печатку із зображенням

Продовження постанови господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №2/70

Державного герба України і своїм найменуванням. Відповідно, враховуючи те, що за таких обставин позивачу не було та не могло бути відомо про прийняття відповідачем оспорюваного рішення, вважає, що строк позовної давності стосовно пред’явлення даного позову ним не пропущений.

Представник відповідача заперечує з приводу поданого позивачем позову та у поданому суду письмовому поясненні на позов і в засіданні суду посилається на те, що позивачем пропущений строку позовної давності на звернення з відповідним позовом з тих підстав, що відчуження спірного об’єкту здійснювалось за відкритою процедурою з відповідною публікацією засобами масової інформації в газеті „Вісті Ужгородщини” 22.02.2003р. В свою чергу про укладення відповідного договору купівлі-продажу такого об’єкту також було повідомлено через „Вісті Ужгородщини” 22.03.2003р. Відповідно, строк позовної давності повинен обчислюватись з дати, коли особа повинна була дізнатись про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів, тобто з моменту даних публікацій.

Наполягає на застосуванні судом строків звернення з адміністративним позовом у відповідності до ст..ст.99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки пропущення такого строку є підставою для відмови у задоволенні позову. Також підтверджує те, що позивачу мало бути відомо про оспорюване ним рішення ще за існування Представництва ФДМУ в Ужгородському районі, яке здійснювало в межах своїх повноважень контроль за використанням та збереженням державного майна і така обставина підтверджує пропущення позивачем строків звернення з даним позовом.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення  представників сторін, суд встановив:

Рішенням ІІІ сесії Ужгородської районної ради ІУ скликання від 27.09.2002 року „Про стан приватизації об’єктів комунальної власності, створення умов для прискорення розвитку економіки району, забезпечення надходження коштів від приватизації майна та земельних ділянок несільськогосподарського призначення” свердловину Т-32 в с. Н.Солотвино Ужгородського району на території пансіонату „Колос” включено в перелік об’єктів комунальної власності як безгосподарну.

Рішенням ІУ сесії Ужгородської районної ради ІУ скликання від 20.12.2002 року „Про надання в оренду об’єкту комунальної власності” зазначений об’єкт передано в оренду дочірньому підприємству „Термал-Стар”. Даним рішенням також передбачено включити об’єкт оренди до переліку об’єктів  комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу в 2003 році.

У відповідності з даним рішенням Фондом комунального майна Ужгородської районної ради надано інформацію в газету „Вісті Ужгородщини”, публікація в якій здійснена 22.02.2003р. Після укладення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу публікація про його підписання була також опублікована в газеті „Вісті Ужгородщини” 22.03.2003р.

Позивач звернувся з вимогою визнання рішення ІІІ сесії Ужгородської районної ради ІУ скликання від 27.09.2002 року незаконним з тих підстав, що таке прийняте з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, ст.137 Цивільного кодексу Української РСР та Інструкції Міністерства фінансів УРСР від 17.12.1987р. №112 про порядок виявлення та обліку безхазяйного майна. Відповідно, відповідачем привласнено державне майно, що підтверджується наявними у справі матеріалами, оскільки вказана свердловина створена Закарпатською геологорозвідувальною експедицією Державного геологорозвідувального підприємства „Західукргеологія” на замовлення Ужгородського комбінату

Продовження постанови господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №2/70

хлібопродуктів №1, правонаступником якого являється Державне підприємство „Агропромисловий комбінат „Ужгородський”. Вважає, що перебування даного майна в державній власності підтверджується також Паспортом свердловини №32-Т, актом передачі свердловини від 16.06.1995р., а також листом Закарпатської геологорозвідувальної експедиції ДП „Західукргеологія” від 14.12.2006р. за №1/732 та не втратило статусу державної власності незалежно від того, на балансі якого державного підприємства воно знаходиться.

Аналізуючи аргументи сторін щодо відповідності оспорюваного рішення вимогам чинного законодавства суд констатує наступне.

Згідно наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки Ураїни №908/68 від 19.05.99, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 червня 1999 р. за №414/3707 „Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі” (Із змінами, внесеними згідно з Наказами Фонду державного майна №1968/130 від 18.10.99, №2602/286 від 12.12.2000 ) передбачено, що саме господарські  товариства,  на   балансі   яких   перебуває державне  майно,  яке  не  увійшло  до  статутних фондів у процесі приватизації,  несуть відповідальність за збереження такого  майна відповідно до  Закону  України  "Про  власність" та Цивільного кодексу Української РСР.

Управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів   господарських   товариств  у  процесі  приватизації,  але перебуває  на  їх  балансі,  полягає  у  виборі  та   забезпеченні уповноваженим  органом  (державні  органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах  чинного  законодавства відповідно до таких принципів:

- забезпечення ефективності    використання    та    збереження державного майна, здійснення заходів контролю;

- сприяння підвищенню  ефективності   діяльності   підприємств, зокрема - покращення фінансового стану господарських товариств, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних фондів;

- наявність альтернативних (залежно  від  груп  майна  у  межах чинного  законодавства) способів забезпечення управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі;

- пріоритетність вибору способів управління  державним  майном, яке  не  увійшло  до  статутних  фондів  господарських товариств у процесі приватизації,  але перебуває  на  їх  балансі,  дотримання якого забезпечує надходження коштів до Державного бюджету України.

Пунктом 3.1 даного Положення встановлено, що відповідальність за збереження та ефективне використання державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств  у  процесі  приватизації,  але  перебуває  на   балансі господарських   товариств,   визначається   Законом  України  "Про власність" - щодо захисту права власності,  та розділом III Цивільного  кодексу  Української  РСР - щодо зобов'язань,  які виникають внаслідок заподіяння шкоди.

Згідно пункту 3 статті 7 Закону  України "Про приватизацію державного майна" державні органи приватизації (в тому числі регіональні відділення та представництва ФДМУ)  у  межах  своєї  компетенції здійснюють захист майнових   прав   державних  підприємств, організацій,  установ,  а також акцій (часток,  паїв), що належать державі, на території України та за її кордоном.

Матеріалами справи підтверджено, а позивачем не заперечено того, що при прийнятті відповідачем оспорюваного рішення про визнання майна безхазяйним брав участь начальник Представництва ФДМУ в Ужгородському районі, в

Продовження постанови господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №2/70

повноваження якого входило здійснювати контроль за збереженням та ефективністю використання державного майна. Відповідно, це дає підстави стверджувати про те, що саме з моменту прийняття такого рішення державному органу приватизації стало відомо про визнання певного майна безхазяйним та порушення прав власника майна.

Так, згідно статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за  позовом  особи,  право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 в редакції Закону N 295/95-ВР від 11.07.95). Статтею 74 цього Кодексу передбачено, що вимога про захист порушеного права  приймається  до  розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно  від  закінчення строку позовної давності. Позовна  давність  застосовується  судом,   арбітражем    або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76 Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого  права.  Винятки  з цього правила, а також  підстави  зупинення  і  перериву  перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу  РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Закінчення строку позовної давності у відповідності до статті 80 ЦК УРСР до пред'явлення позову  є підставою для відмови в позові. Якщо  суд,  арбітраж  або  третейський  суд  визнає  поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

В свою чергу статтею 257 Цивільного кодексу України (в редакції 01.01.2004р.) передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, і згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на відкритість доступу до інформації про продаж об’єкту, його публікації в засобах масової інформації, а також факт визнання відповідачем спірного майна безхазяйним та його заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень КАСУ цей кодекс набирає чинності з 01 вересня 2005 року та відповідно до загального правила вимоги цього кодексу застосовуються виключно до відповідних відносин, які виникли після набрання ним чинності з 01.09.2005р. Статтями 99 та 100 даного Кодексу передбачено строк звернення з адміністративним позовом та наслідки його пропущення. Згідно статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний  позов  може  бути  подано в межах строку звернення до адміністративного суду,  встановленого  цим  Кодексом або іншими законами.

Для  звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк,  який, якщо не встановлено інше,  обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна  була  дізнатися  про  порушення  своїх  прав,  свобод  чи інтересів. Для  захисту прав,  свобод та інтересів особи цим Кодексом та  іншими  законами  можуть  встановлюватися  інші   строки   для звернення  до  адміністративного  суду,  які,  якщо не встановлено інше,  обчислюються з дня,  коли особа дізналася або повинна  була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи підтверджено, а позивачем не спростовано доводів відповідача про пропущення строку позовної давності на звернення з даним адміністративним позовом, відповідно, позов задоволенню не підлягає.

Продовження постанови господарського суду Закарпатської області від 21.05.2007 року по справі №2/70

В порядку статті п. 4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України за згодою сторін 21.05.2007р. було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яке оформлене відповідно до статті 160 КАС України та підписано 24.05.2007р.

Керуючись ст.ст. 2, 70, 71, 99, 99-100, 105, 122, 128, 139, 143, 160, 162, 163, 186, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд постановив:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Постанова набирає законної сили з 04.06.2007р.

3. Заява на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                 О.Ф. Ремецькі