ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"15" березня 2007 р.                                                                              Справа № 327/4-05

за позовом
Вишгородського міського комунального підприємства “Водоканал”, м.Вишгород

до
Вишгородського районного комунального підприємства “Вишгородтепломережа”, м.Вишгород

про
стягнення 222 490, 90 грн.

Суддя                 С.Ю. Наріжний

за участю представників:

від позивача Колісник С.М. - довіреність;

від відповідача Коваль Г.М. - довіреність;

Овсієнко М.М. – довіреність;

СУТЬ СПОРУ:

Вишгородське міське комунальне підприємство “Водоканал” (далі – Позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства “Вишгородтепломережа” (далі –Відповідач), в якому просило стягнути з Відповідача 222490,90 грн. заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

При первісному розгляді справи, в зв’язку з частковою сплатою заборгованості, позивач зменшив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача лише заборгованість за надані послуги з прийняття каналізаційних стоків води, нерозписаної Відповідачем на споживачів гарячого водопостачання на суму 155 566,50 грн., а також державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду.

Рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2006 р., залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.06.2006 р. у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.09.2006 р. рішення господарського суду Київської області від 03.03.2006 р. та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду  від 15.06.2006 р. у справі №327/4-05 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Ухвалою від 29.01.2007 р. справа №327/4-05 прийнята суддею Наріжним С.Ю. до свого провадження та присвоєно їй номер №327/4-05/13.

22.02.2007 р. позивач надав суду клопотання №83 від 22.02.2007р. про збільшення позовних вимог згідно якого просить суд стягнути з відповідача заборгованість  за надані послуги по прийманню стоків із нерозписаної на споживачів води в сумі 335276,95 грн. за період з 01.01.2004 р. по 01.02.2007 р. Також надав відповідний розрахунок. Зазначене клопотання відповідає вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України тому приймається судом, а предметом спору є стягнення з відповідача  335276,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов’язань з оплати наданих Позивачем послуг з 01.01.2004 року по 01.02.2007 року, як на умовах Договору № 155 на послуги водопостачання та водовідведення від 15.01.2004 року так і відповідно до Правил користування системами водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 року № 65.

При цьому Позивач зазначає, що обсяг скинутих Відповідачем, але не розписаних ним стоків за період з 01.01.2004 року по 01.09.2005р. складає 109 260,91 м3, а за період з 01.09.2005р. по 01.01.2007р. складає 80 535,14 м3 за які і нараховано заборгованість відповідно до тарифів, затверджених Вишгородською міською радою. Зазначені стоки є різницею між обсягами води, що спожита відповідно до показників лічильників, встановлених на об’єктах відповідача та обсягом води, використаної споживачами понад норми, встановлені Вишгородською міською радою.

Відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову. Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на тому, що нарахування заборгованості за різницю між обсягом води, яка спожита згідно показників лічильника та обсягом води, розписаної на споживачів, є безпідставним, оскільки сторонами в договорі № 155 від 15.01.2004 року не досягнуто згоди щодо порядку оплати стоків води, що не розписується Відповідачем. Крім того, Відповідач зауважує, що на 2005 рік дію Договору № 155 від 15.01.2004 року припинено, а новий договір не укладено.

У відзиві  №233 від 26.02.2002 р.  відповідач також зазначає, що нарахування за різницю показників лічильників відповідача та кількістю води, яка розписується на споживачів безпідставна так, як відповідач не відноситься до категорії підприємств, передбачених п. 21.2 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення і воду, яку подає споживачам, в каналізацію не скидає. Зобов’язань на сплату за надвикористану воду понад затверджених норм населенням відповідач не брав, тому вважає, що позовні вимоги споживача безпідставні і просить суд відмовити в їх задоволенні.

В додаткових поясненнях від 23.02.2007р. та 14.03.2007р. позивач додатково обґрунтував підставність позовних вимог, а саме вказав, що:

- відповідач щомісяця подає позивачу акт зняття показників лічильників води, які встановлені на об'єктах Відповідача, де зазначається загальна кількість води, яку отримав Відповідач від Позивача за місяць. Таким чином щодо кількості отриманої відповідачем від позивача води спору не має;

- в подальшому відповідач підігріває отриману воду і на обслуговування споживачів поставляє її споживачам  трьох груп: І гр. — підприємства, II гр. - населення, III гр. - бюджетні організації. На уточнення розподілу води між групами споживачів, наданої Позивачем, Відповідач щомісяця подає Позивачу Довідки по відпуску гарячого водопостачання та розрахунок витрат води на власні потреби Відповідача, в яких розписує кількість спожитої Відповідачем води відповідно груп споживачів;

- але на підставі наданих Відповідачем даних випливає, що останній за певну кількість води, яка спожита населенням не може зазначити хто конкретно спожив (і як наслідок скинув) зазначену воду у зв’язку з чим кількість води, яка фактично розписується Відповідачем на споживачів, не співпадає;

- тобто відповідач за воду, яка пройшла через лічильники на його об'єктах, розраховується в повному обсязі, включаючи кількість води, яка не розписується на споживачів. Проводити ж оплату за стоки із не розписаної води - відмовляється, мотивуючи це тим, що дана вода до каналізаційної мережі не потрапляє, але не надає Позивачу даних, які б підтверджували цей факт;

-  фактично розрахувавшись за воду, не надавши даних про те, куди поділися стоки із цієї води і відмовляючись їх оплатити, Відповідач порушує вимоги п. 21.1 Правил.

У додатковому відзиві №233 від 26.02.2007р. відповідач проти позову заперечує оскільки вважає, що зазначену не розписану кількість води  до каналізації особисто не скідав.

В судовому засіданні 26.02.2007 р. оголошувалась перерва на 15.03.2007 р. о 12.15, про що сторони були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні у справі докази  судом встановлено наступне:

В січні 2004 року Позивачем направлено Відповідачеві примірники Договору на послуги водопостачання та водовідведення № 155 від 15.01.2004 року, згідно з яким Позивач (постачальник) зобов’язався забезпечувати Відповідача (абонент) питною водою та приймати каналізаційні стоки, а Відповідач –оплачувати надані послуги відповідно до умов Договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення, затверджених Наказом Держитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994 року.

Згідно з останнім абзацом пункту 2.2.е Договору № 155 від 15.01.2004 року передбачалось, що Відповідач сплачує Позивачу за різницю між показниками лічильників, встановлених на об’єктах Відповідача (бойлерних, котельнях) та обсягом використаної води споживачами (населенням, бюджетними організаціями, на власні потреби), по затверджених тарифах для ІІІ групи споживачів:

Вода –1,16 грн. (без ПДВ), стоки –1,22 грн. (без ПДВ) за 1 м3.

Розглянувши зазначений проект договору, Відповідач направив Позивачеві примірники протоколу розбіжностей, яким запропонував виключити згаданий абзац пункту 2.2.е. Договору.

За наслідками розгляду протоколу розбіжностей Позивач надіслав Відповідачеві листа №176 від 09.04.2004 року та 2 примірники протоколу погодження розбіжностей, яким залишено без уваги пропозицію Відповідача стосовно виключення вищезазначеного абз.5 п.2.2.е. Договору.

З наявних матеріалів справи встановлено, що протягом 2004 –2005 років Позивач надавав Відповідачеві послуги з водопостачання та водовідведення та надсилав йому рахунки на оплату їх вартості, які Відповідач частково сплачував відповідно до складених ним звітів і розрахунків про кількість використаної води та скинутих стоків.

26.11.2004 року Позивач направив Відповідачу претензію № 557, в якій просив погасити заборгованість, посилаючись на абз.5 пункту 2.2.е. Договору № 155 від 15.01.2004 року, згідно з яким Відповідач зобов’язаний сплачувати за різницю між показниками лічильників, встановлених на об’єктах Відповідача та обсягом використаної води споживачами по тарифам, затвердженим для ІІІ групи споживачів:

- вода –1,16 грн. (без ПДВ), стоки –1,22 грн. (без ПДВ).

Відповідачем дана претензія була відхилена з посиланням на недосягнення сторонами домовленості стосовно пункту 2.2.е. Договору № 155 від 15.01.2004 року.

Загальний порядок укладання господарських договорів врегульований ст.181 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 7 статті 181 Господарського кодексу України якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов’язковим для сторін на підставі закону, або сторона –виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Позивач є суб’єктом природних монополій відповідно до Закону України “Про природні монополії”, “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, “Про питну воду та питне водопостачання”, “Про трубопровідний транспорт”, Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та водовідведення, затверджених спільним наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва і Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 14.02.2001 № 35/34, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.03.2001 за № 183/5374.

Враховуючи вимоги ч.7 статті 181 Господарського кодексу України, суд вважає, що Позивач прийняв пропозиції Відповідача виключити запропонований абзац пункту 2.2.е. Договору № 155 від 15.01.2004 року.

Відповідно до п.4.1 Договору № 155 від 15.11.2004 року розірвання договору за вимогою однієї з сторін дозволяється після письмового попередження другої сторони в місячний термін.

Згідно з п.5.1 Договору № 155 від 15.11.2004 року, він укладається терміном на 1 рік з 15 січня 2004 року і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Пунктом 5.2 Договору № 155 від 15.11.2004 року передбачено, що Договір вважається переукладеним на новий термін, якщо за один місяць до припинення його дії, жодна сторін не заявить про розірвання договору.

Дотримуючись зазначених умов Договору, Відповідач листом від 14.12.2004 року № 1530 повідомив Позивача про розірвання Договору та направив йому 2 екземпляри проекту нового договору на 2005 рік, який сторонами укладено не було.

Таким чином судом встановлено, що питання сплати різниці між показниками лічильників, встановлених на об’єктах Відповідача (бойлерних, котельнях) та обсягом використаної води споживачами (населенням, бюджетними організаціями, на власні потреби), по затверджених тарифах для ІІІ групи споживачів, як договором №155 від 15.11.2004 р. так і в подальшому після закінчення його дії сторонами врегульовано не було.

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що кількість води, яка спожита згідно показників лічильника та кількість води, яка розписується на споживачів та фактично споживається останніми не співпадає. Оплата за обсяг води, який не розписується відповідачем проводиться, а від оплати стоків із даного обсягу води відповідач відмовляється.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2006 р. рішення суду першої та апеляційної інстанції було скасовано з підстав того, що ними не було з’ясовано взаємовідносини сторін щодо приймання позивачем стічних вод до комунальної каналізації згідно вимог Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України (далі - Правила), затверджених Наказом Держитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994 року, також не досліджено порядок визначення між сторонами спору обсягів стічних вод, що надходять до каналізації, оскільки зазначені відносини не були врегульовані договором.

Відповідно до ст.111-12 ГПК України вказівки, що  містяться у постанові касаційної інстанції,  є обов'язковими для суду першої інстанції під  час  нового  розгляду справи.

Таким чином, до спірних правовідносин сторін суд застосовує положення Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України.

Зазначені Правила, згідно п. 1.1, запроваджують порядок користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод до комунальної каналізації та визначають взаємовідносини між об'єднаннями, виробничими управліннями водопровідно-каналізаційного господарства або іншими експлуатаційними організаціями, комбінатами комунальних підприємств та абонентами міських, районних, селищних водопроводів і каналізацій на території України.

Відповідно до Правил Позивач забезпечує Відповідача питною водою та приймає каналізаційні стоки. Пункт 11.1 Правил передбачає, що кількість води, використаної абонентом, визначається за показниками перевірених водолічильників та інших приладів, які мають бути опломбовані. Відповідач щомісячно надає Позивачу акт зняття показників лічильників води, які встановлені на об'єктах Відповідача, де зазначається загальна кількість води, яку отримав Відповідач від Позивача за місяць.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснює обслуговування споживачів трьох груп: І гр. -підприємства, II гр. —населення, III гр. —бюджетні організації. На уточнення розподілу води між групами споживачів, наданої Позивачем, Відповідач щомісяця подає Позивачу Довідки по відпуску гарячого водопостачання та розрахунок витрат води на власні потреби Відповідача, в яких розписує кількість спожитої Відповідачем води відповідно груп споживачів.

На підставі наданих Відповідачем даних, Позивач здійснює нарахування оплати за спожиті послуги і направляє Відповідачу розрахунок-фактуру. В результаті розрахунків випливає, що кількість води, яка спожита згідно показників лічильників, та кількість води, яка розписується Відповідачем на споживачів, не співпадає.

Відповідач за воду, яка пройшла через лічильники на його об'єктах, розраховується в повному обсязі, включаючи кількість води, яка не розписується на споживачів. Проводити ж оплату за стоки із не розписаної води - відмовляється, мотивуючи це тим, що дана вода до каналізаційної мережі не потрапляє, але не надає Позивачу даних, які б підтверджували цей факт.

Таким чином принциповим є питання визначення кількості стічних вод, які приймає позивач від відповідача.

Позивач зазначає, що нарахування за спожиті послуги здійснювалось ним на підставі звітів про показники лічильників, встановлених на об’єктах Відповідача. Кількість води, яка спожита згідно показників лічильників Відповідача та кількість води, яка розписується на споживачів, не співпадає, проте Позивач не має можливості виставляти населенню рахунки за надвикористання води понад затверджені норми водоспоживання, а тому і оплата таких стічних вод взагалі не відбувається і повністю відноситься на рахунок Позивача.

Проте, відповідно до п. 21.1 Правил кількість стічних вод, що надходять до каналізації, визначається за кількістю води, що надходить з комунального водопроводу або місцевих джерел, згідно з показниками водолічильників, а в разі відсутності останніх - за діючими нормами водоспоживання та іншими видами взаємних розрахунків з абонентами згідно з п. 21.2 цих Правил. Водоканал має право вимагати від абонентів встановлення приладів обліку стічних вод, котрі мають перебувати на балансі абонента. Абонент забезпечує їх ремонт та перевірку у визначені строки.

Відповідно до п. 21.2 Правил абоненти, що мають власні водозабори і скидають стічні води до комунальної каналізаційної мережі, зобов'язані щомісяця, не пізніше 5 числа, подавати Водоканалові дані про кількість скинутих за минулий місяць стічних вод та показники їхньої якості. Облік кількості стічних вод у цьому випадку здійснюється: за допомогою приладів обліку; за добовою продуктивністю насосів; за дебітом свердловини; на підставі витрати води на технологічні потреби; на підставі замірів кількості стічних вод, що надходять до комунальної каналізації. Метод визначення кількості стічних вод встановлюється Водоканалом. Якщо облік кількості стічних вод визначено одним із методів, вказаних у цьому пункті Правил, і зафіксовано договором або двостороннім актом між Водоканалом та абонентом на обумовлений термін, то останній протягом цього терміну може не надавати Водоканалові таких даних. У разі відмови абонента від укладання договору кількість стічних вод прирівнюється до 100 % одержаної води від усіх джерел.          Оскільки Відповідач не має власних водозаборів, то при визначенні кількості стічних вод, що надійшли до каналізації, не можливо застосувати один із методів вказаних в п. 21.2 Правил.

Так як Відповідач використовує водолічильники, згідно з показаннями яких здійснює оплату за надану Позивачем воду, то таким чином, кількість стічних вод, що надходять від Відповідача до каналізації Позивача повинна визначатись відповідно до п. 21.1 Правил, тобто за кількістю води, що надходить з комунального водопроводу, згідно з показниками водолічильників.

З зазначеного випливає, що фактично розрахувавшись за воду та ненадавши даних щодо стоків із цієї води і відмовляючись їх оплатити, Відповідач порушує вимоги п. 21.1 Правил.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є правомірними та обґрунтованими, а заборгованість Відповідача перед Позивачем за період з 01.01.2004 р. по 01.02.2007 р. з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог за послуги водовідведення стоків із не розписаної на споживачів води складає 335276,95 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Розрахунок зазначеної заборгованості відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Витрати за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України та витрати за інформаційно –технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст.44 ГПК України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1.          Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Вишгородського районного комунального підприємства “Вишгородтепломережа” (Київська обл., м. Вишгород, вул. Кургузова 3-в; ) на   користь  Вишгородського міського комунального підприємства “Водоканал” (Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна 8а, ) 335276 (триста тридцять п’ять тисяч двісті сімдесят шість) грн. 95 коп. заборгованості, а також судові витрати: 3352 (три тисячі триста п’ятдесят дві) грн. 77 коп. державного мита та  118 (сто вісімнадцять) грн. витрат за інформаційно –технічне забезпечення судового процесу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                                Наріжний С.Ю.