СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.07                                                                                 Справа № 16/107.

Суддя  Шеліхіна Р.М.,  розглянувши матеріали  справи за позовом Державного підприємства “Ровенькиантрацит”, м. Ровеньки  Луганської області

до  Державного підприємства “Шахта Ворошиловська”, м. Ровеньки  Луганської області

про стягнення 10599145 грн. 58  коп.

при секретарі судового засідання Кочетовій О.М.

за участю представників сторін:

від позивача –Богданов Р.К., дов. від 26.12.06. №1-3/1д-43;

Кардонець О.М., дов. від 03.05.07. №1-3/5д-73;

від відповідача –Підоненко В.В., в.о. директора шахти, наказ від 03.08.06. №421,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: заявлена вимога про стягнення боргу у сумі 10599145,58грн. на підставі акту звіряння взаємних розрахунків між сторонами по справі від 01.11.06. та наказу міністерства вугільної промисловості України від 20.03.06. №180.

В судовому засіданні представники позивача доповіли суду, що сума позову у розмірі 10599145,58грн. є боргом відповідача по відношенню до позивача, який виник за Відокремленим підрозділом “Шахта Ворошиловська” Державного підприємства “Ровенькиантрацит” у ході виробничої діяльності підрозділу і на підставі господарських договорів, укладених Державним підприємством “Ровенькиантрацит” (як головним підприємством і юридичною особою). У відповідності до правил ведення бухгалтерського обліку на підприємстві-позивача зобов’язання з господарських договорів, укладених Державним підприємством “Ровенькиантрацит” з контрагентами, були передані відокремленим підрозділам, у тому числі і відокремленому підрозділу “Шахта Ворошиловська”, до врахування у бухгалтерському обліку. Також представники позивача зазначили про умови пункту 6 наказу міністерства вугільної промисловості України від 20.03.06. №180, яким встановлено, що відповідач є правонаступником майнових прав та обов’язків позивача, пов’язаних з діяльністю його відокремленого підрозділу “Шахта Ворошиловська” згідно з розподільчим балансом.

Відповідач відзивом від 05.04.07. №26 визнав позов у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши надані сторонами докази своїх вимог до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність кожного  окремо і у сукупності, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову суперечить закону і позов задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного Закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з правилами ст.ст.173,174 Господарського кодексу України господарським визнається зобов’язання, що виникає між суб’єктами господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб’єкт (зобов’язана сторона, у тому числі боржник) зобов’язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб’єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформації тощо), або утриматися від певних дій, а іншій суб’єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку. Господарські зобов’язання виникають з закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору чи внаслідок заподіяння шкоди, або у результаті створення об’єктів інтелектуальної власності, а також з інших подій.

Враховуючи обставини справи та документи, додані сторонами, позивач вважає, що відповідач має майново-господарські зобов’язання по відношенню до позивача у сумі 10599145,58грн., адже такі доводи суперечать нормам ст.ст.55,62,63,ч.4ст.64,73,74,175 ГК України, оскільки суб’єктом господарювання і стороною у господарських правовідносинах з іншими юридичними особами по договорах, з яких у позивача виник борг у сумі 10599145,58грн., є Державне підприємство “Ровенькиантрацит”, а не відокремлений підрозділ “Шахта Ворошиловська”. Саме даний суб’єкт господарювання має права та обов’язки по відношенню до інших осіб, які виникли з господарських договорів, укладених ДП «Ровенькиантрацит» як юридичною особою. І саме господарюючий суб’єкт ДП «Ровенькиантрацит»  як юридична особа відповідає по цим обов’язкам майном, яке закріплено за ним на праві господарського відання (ст.74 ГК України та 4.1 статуту позивача).

Згідно зі статутом позивача підрозділи  ДП «Ровенькиантрацит»створені без права юридичної особи, входять до складу унітарного комерційного державного підприємства (позивача) і наділені підприємством (позивачем) основними фондами та оборотними активами без права розпорядження цим майном.

З урахуванням вищевикладеного, доводи позивача про те, що підрозділ “Шахта Ворошиловська”  має відповідати за зобов’язаннями юридичної особи - ДП «Ровенькиантрацит» (позивача) у разі виділення цього підрозділу зі складу юр.особи і створення на його базі державного підприємства, - є безпідставними та такими, що суперечать закону.

Посилання позивача на умови п.6 наказу міністерства вугільної промисловості України від 20.03.06. №180, яким встановлено, що відповідач є правонаступником майнових прав та обов’язків позивача, пов’язаних з діяльністю його відокремленого підрозділу “Шахта Ворошиловська” згідно з розподільчим балансом, як на підстави задоволення позову, також суперечать закону –ст.ст.173-175 ГК України.

Крім того слід вказати, що розподільчий бухгалтерський баланс та правила ведення бухгалтерського обліку та обміну документів, запроваджені на підприємстві, не є підставами виникнення господарських обов’язків, у тому числі і для знов створених підприємств, а наказ органу, який повноважний виконувати функції власника від імені держави, є обов’язковим до виконання сторонами по справі у разі, якщо такий наказ є чинним, і у спосіб, встановлений законом.

За таких обставин, суд не приймає визнання відповідачем позову і залишає позов без задоволення.

Відповідно до правил ст.49 ГПК України судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, ст.19 Основного Закону держави –Конституції України,  55,62,63,ч.4ст.64,73,74,173-175 ГК України, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 38, 49, 78, 82,84,85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Відмовити у позові.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Суддя                                                                                      Р.М.  Шеліхіна