СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24.05.07                                                                                 Справа № 10/3пд-ад

Судова колегія  у  складі  головуючого   Ворожцов А.Г., суддів Середи А.П.,  Батюк Г.М. ,  розглянувши матеріали справи за позовом

Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків,  м. Луганськ

до  1. Закритого акціонерного товариства "Термо", м. Луганськ

2. Дочірнього підприємства "Гриф" товариства з обмеженою відповідальністю   "Дакс", м. Луганськ

про визнання угоди купівлі –продажу недійсною

в присутності представників сторін:

від позивача - Троян В.М. - гол.держ.подат.інспектор, дов. № 143/10-013 від 10.01.07,

від 1-го відповідача - Кучеров Г.А. - нач. юр. відділу, дов. б/н від 30.12.06,

від 2-го відповідача –не прибув,

від прокуратури - Кострицька М.В., посв. № 167 від 20.12.06.

Суть спору: позивачем заявлені вимоги:

- визнати угоду купівлі –продажу картриджів для струйних принтерів на загальну суму 599850 грн. 00 коп., укладену між ЗАТ "Термо" та ДП "Гриф" ТОВ "Дакс", підтверджену договором б/н від 31.10.2003р., недійсною та укладеною з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства,

- застосувати до сторін правові наслідки, передбачені ст. 49 ЦК України та  стягнути з ЗАТ "Термо" в доход держави 599850 грн. 00 коп. вартості товару, отриманого за вищезазначеною угодою та 316560 грн. 00 коп., належних ДП "Гриф" ТОВ "Дакс" на відшкодування отриманого товару, всього на загальну суму 916410 грн. 00 коп.,

- застосувати правові наслідки, передбачені ст. 49 ЦК України та стягнути з ДП "Гриф" ТОВ "Дакс" в доход держави 283290 грн. 00 коп.

Представник 1-го відповідача, ЗАТ «Термо», в усній формі з позовом не погодився, посилаючись на його необґрунтованість.

В обгрунтування позову позивач виклав наступне.

Працівниками СДПІ по роботі з ВПП у м. Луганську була проведена виїзна позапланова документальна перевірка з питань правильності нарахування і своєчасності сплати податку на прибуток та ПДВ за операціями з придбання та реалізації картриджів ЗАТ «Термо» за період з 01.10.03р. по 01.03.06р.

Перевірка була проведена за постановою старшого слідчого відділення розслідування кримінальних справ в м. Луганську СВ ПМ ДПА в Луганській області від 03.03.06р.

В ході перевірки було встановлено наступне.

Між 1-м відповідачем, ЗАТ «Термо»та 2-м відповідачем, ДП «Гриф»ТОВ «Дакс», 31.10.03р. було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого 2-й відповідач продає, а 1-й відповідач приймає та сплачує товар –картриджі для струйних принтерів в кількості 5375 шт. за ціною 93,0 грн. за штуку без ПДВ на загальну суму 599 850 грн., у т.ч. ПДВ –99 975 грн. Угода була виконана, 2-й відповідач виписав податкову накладну № 14 від 24.12.03р. на суму 599 850 грн., у т.ч. ПДВ –99 975 грн., 1-й відповідач відобразив операцію в бухгалтерському та податковому обліку.

В день укладення спірного договору, 31.10.03р., 1-й відповідач уклав договір комісії № 4 з ПП «Бета», відповідно до якого ПП «Бета»(комісіонер) зобов’язався укласти договори продажу цих картриджів в кількості 5375 шт. за ціною не менше 95 грн. за штуку без ПДВ, а 1-й відповідач (комітент) зобов’язався виплатити комісіонеру винагороду: 2,0 грн. за картридж, у т.ч. ПДВ.

Згідно з накладною № 3497 від 24.12.03р. 1-й відповідач передав ПП «Бета»картриджі в обумовленій кількості за ціною 93 грн. за штуку на суму 599 850,0 грн., у т.ч. ПДВ –99 975,0 грн.

ПП «Бета»на виконання договору комісії уклало контракти купівлі-продажу картриджів з ТОВ «ЕкоСтройГарант»м. Москва, та задекларувало вивезення картриджів за відповідними вантажно-митними деклараціями.

За даними позивача, 1-й відповідач здійснив оплату за товар частково відповідно до платіжних доручень від 31.03.04р. на суму 283 290,0 грн., у т.ч. ПДВ –47 215,0 грн.

В ході провадження кримінальної справи за постановою прокуратури Луганської області від 21.01.06р. щодо ухилення від сплати податків генеральний директор ЗАТ «Термо»Паршин В.А. пояснив, що придбати картриджі йому запропонував директор ПП «Бета»Цукер І.Б., всі документи від 2-го відповідача стосовно угоди та документи щодо договору комісії були оформлені Цукером І.Б., він же контролював всі питання придбання та реалізації товару.

Допитана в якості свідка головний бухгалтер ЗАТ «Термо»Зюбан О.Ф. повідомила, що спірна угода була укладена з метою законної мінімізації оподаткування ПДВ, картриджі ЗАТ «Термо»не отримувало. Про неотримання товару свідчила й провідний економіст ЗАТ «Термо»Бабич Т.І.

Позивач стверджує, що 1-й та 2-й відповідачі, укладаючи спірний договір від 31.10.03р. не мали наміру набувати цивільних прав та обов’язків, а уклали договір з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, що підтверджується такими доказами:

·          при укладенні договору покупця не цікавили істотні умови договору (кількість, якість, ціна тощо),

·          вартість придбаних 1-м відповідачем картриджів та продаж на експорт через комісіонера склала 93,0 грн. за штуку, що в декілька разів перевищує фактичну вартість такого товару згідно прейскурантів підприємств-продавців,

·          договір комісії був укладений одночасно з договором купівлі продажу товару,

·          1-й відповідач не отримував обумовлений спірним договором товар.

Ці факти, на думку позивача, свідчать про те, зо 1-й відповідач придбав товар з іншою метою, ніж отримання прибутку, оскільки ціна придбання товару дорівнювала ціні його реалізації, оподатковувана операція була безтоварною. При укладенні угоди 1-й відповідач не перевіряв повноваження продавця на укладання договору, угода укладена за пропозицією та участю Цукера І.Б., який є засновником ТОВ «Дакс» та директором ПП «Бета», він же займався митним оформленням експорту товару. За інформацією митної служби Росії товар не перетинав митний кордон, ТОВ «ЕкоСтройГарант», м. Москва, зареєстроване за загубленим паспортом.

Крім того, 1-й відповідач в один і той же банківський день перерахував частково в сумі 165330 грн. свої кошти 2-му відповідачу за картриджі та їх же отримало від ПП «Бета»в оплату за ці самі картриджі, передані ПП «Бета»за договором комісії. Позивач стверджує, що таким чином 1-м та 2-м відповідачами було створено видимість проведення розрахунків за придбаний товар, які фактично не відбулися.

Внаслідок проведеної операції купівлі картриджів 1-й відповідач в декларації з ПДВ за грудень 2003 року заявило податковий кредит в сумі 99975,0 грн. В деклараціях з ПДВ операції з реалізації картриджів покупцю ТОВ «ЕкоСтойГарант»відображені в рядку 2.1 «експортні операції»по графі А за періоди: грудень 2003 року –березень 2004 року на загальну суму 165300 грн.

На думку позивача, у 1-го відповідача податкові зобов’язання на суму 165300 грн. не виникли, оскільки відповідно до пп. 6.2.1 ст. 6 Закону України «Про податок на додану вартість»податок за нульовою ставкою обчислюється щодо операцій з продажу товарів, що були вивезені (експортовані) платником податку за межі митної території України.

Таким чином, внаслідок проведених операцій придбання та реалізації картриджів 1-й відповідач при придбанні товару отримав право на податковий кредит, а при продажу товару податкове зобов’язання не виникло.

Згідно з даними податкової декларації з ПДВ за грудень 2003 року, поданої до Жовтневої ДПІ 2-м відповідачем, податкові зобов’язання по операції реалізації товару 1-му відповідачу не відображені.

За висновком позивача, метою укладення спірної угоди було збільшення 1-м відповідачем податкового кредиту з ПДВ за декларацією за грудень 2003 року в розмірі 99975,0 грн., а враховуючи, що сума податкового зобов’язання зменшується на суму податкового кредиту, сторони мали мету на ухилення доходів від оподаткування.

Оцінивши доводи позивача, прокурора, 1-го відповідача та надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

Суть спірних правовідносин зводиться до того, чи мали сторони спірної угоди при її укладанні мету, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, і чи підлягає ця угода визнанню недійсною за таких підстав.

При розгляді цієї справи судова колегія, на підставі наявних у справі документів, з’ясувала, що на момент укладання і виконання спірної угоди сторони мали статус юридичної особи, були зареєстровані як платники податку органами ДПІ, мали відкриті в установах банку рахунки (як органи ДПІ так і банки при здійсненні певних дій повинні перевіряти повноваження посадових осіб та установчі документи підприємств).

Наявність умислу у сторін (сторони) означає, що вони (вона) виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел посадової або іншої особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Умисел юридичної особи на укладання спірної угоди, мету та ціль не можна встановити при не установленні фізичної особи, яка начебто діяла від імені підприємства.

Згідно з п. 11 Роз’яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.99 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними, із змінами і доповненнями, роз’ясненням Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. № 04-5/491 до угод, які мають метою порушення інтересів держави відносяться й угоди, які спрямовані на ухилення від оподаткування. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Основні доводи позивача зводяться до наступного.

1. 1-й відповідач в один і той же банківський день перерахував частково в сумі 165330 грн. свої кошти 2-му відповідачу за картриджі та їх же отримало від ПП «Бета»в оплату за ці самі картриджі, передані ПП «Бета»за договором комісії

2. Угода укладена за пропозицією та участю Цукера І.Б., який є засновником ТОВ «Дакс»та директором ПП «Бета», він же займався митним оформленням експорту товару.

3. Вартість придбаних 1-м відповідачем картриджів та продаж на експорт через комісіонера склала 93,0 грн. за штуку, що в декілька разів перевищує фактичну вартість такого товару згідно прейскурантів підприємств-продавців.

4. Договір комісії був укладений одночасно з договором купівлі продажу товару.

5. Внаслідок проведеної операції купівлі картриджів 1-й відповідач в декларації з ПДВ за грудень 2003 року заявило податковий кредит в сумі 99975,0 грн. В деклараціях з ПДВ операції з реалізації картриджів покупцю ТОВ «ЕкоСтойГарант» відображені в рядку 2.1 «експортні операції»по графі А за періоди: грудень 2003 року –березень 2004 року на загальну суму 165300 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суди при здійсненні правосуддя повинні забезпечувати на засадах верховенства права захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. У сфері господарювання держава застосовує принципи свободи підприємницької діяльності у межах, визначених законом, вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України, заборони незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

За таких обставин судова колегія не приймає доводи позивача щодо порядку здійснення розрахунків між відповідачами, одночасного укладання спірного договору із договором комісії, придбання товару за цінами, які на думку податкового органу є вищими від звичайних цін на такі товари.

З цих же підстав судова колегія не сприймає доводи позивача щодо укладення спірної угоди за пропозицією Цукера І.Б., який є засновником ТОВ «Дакс»та директором ПП «Бета», та щодо сприяння ним митного оформлення при експорті товару.

Судова колегія вважає, що головним питанням спірних правовідносин є саме наявність умислу сторін в момент укладання спірної угоди з метою порушення інтересів держави та суспільства.

Матеріали справи містять постанову Ленінського райсуду по справі № С-53 про задоволення скарги директора ЗАТ «Термо»Паршина В.А., 1-го відповідача за цією справою, щодо скасування постанови про відмову у порушенні карної справи та про порушення карної справи, постанову прокурора відділу прокуратури Луганської області від 19.05.06р. про скасування постанови про порушення кримінальної справи за фактом умисного ухилення від сплати податків службовими особами ЗАТ «Термо»за ознаками злочину, передбаченому ст. 212 ч. 3 КК України, та ухвалу колегії судової палати з карних справ апеляційного суду Луганської області від 16.05.06р. по справі № 11-684/2006р., якою постанову Ленінського райсуду м. Луганська залишено без змін.

Ці документи спростовують доводи позивача про наявність умислу сторін при укладанні спірної угоди, спрямованого на ухилення від оподаткування.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов’язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Навіть якщо 2-й відповідач не відобразив укладену угоду у складі податкових зобов’язань в податковій декларації по ПДВ, це може свідчити лише про порушення останнім вимог податкового законодавства.

Згідно з оглядовим листом Вищого арбітражного суду України від 20.04.01р. № 01-8/481 Про деякі питання практики вирішення спорів про визнання угод недійсними невиконання стороною угоди обов’язків щодо подання звітності і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

Крім того, порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним. Якщо податковим органом не подано доказів спрямованості укладеної угоди на вчинення порушення податкового законодавства, несплата податків (обов’язкових платежів) не є підставою для визнання угоди недійсною.

У матеріалах справи відсутні обставини, встановлені на підтвердження того, що укладаючи угоду, сторони діяли з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства. Навпаки, встановлені судом факти свідчать про те, що 1-й відповідач сплатив продавцю в ціні товару податок на додану вартість.

Отже, висновок податкового органу про суперечність спірної угоди інтересам держави та суспільства помилково ґрунтуються на обставинах, які не мали правового значення для справи.

Сама по собі угода не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Такий товар не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу.

Щодо вимоги позивача про застосування реституції, судова колегія вважає наступне.

Як зазначено у п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 01.11.96р. № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідальності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Системний правовий аналіз положень Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікований Україною 17.07.1997 р.), положень інших міжнародно-правових актів з питань власності, зокрема Хартії основних прав Європейського Союзу (Ніцца, 07.12.2000 р.), Хартії економічних прав та обов’язків держав (ООН, Нью-Йорк, 1974 р.), практики Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень у справах „Брумареску проти Румунії” [GC], N 28342/95, CEDH 1999-XII; „Pressos Compania Naviera S. A.” та інші проти Бельгії” від 20 листопада 1995, серія A, N 332; „Спорронґ і Льонрот проти Швеції” від 23 вересня 1982, серія A, N 52; „Звежинський проти Польщі” від 19 червня 2001, серія А, N 34049/96, а також положень ст. 41 Конституції України дозволяє дійти висновку про наявність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності ст. 49 ЦК УРСР положенням ст. 41 Конституції України й міжнародно-правовим актам, підписаним Україною.

Конституція України, наслідуючи демократичні засади міжнародного, зокрема Європейського права, в своїх ч. 4 і ч. 5 ст. 41 закріплює такі принципи права власності, –

„Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об’єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об’єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану”.

Судова колегія вважає, що за таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 КАСУ,   суд

п о с т а н о в и в:

1.            У задоволенні позову відмовити.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 29.05.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий                                                            А.Г. Ворожцов

Судді                                                                                А.П. Середа

Г.М. Батюк