ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
УХВАЛА

27 квітня 2007 р.

№ 44/408-06

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого - судді
Кривди Д.С.,

суддів
Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

розглянувши
касаційні  скарги Приватного
підприємця ОСОБА_1

на постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 19.02.2007р.

у справі № 44/408-06 Господарського суду
Харківської області

за позовом
Приватного підприємця ОСОБА_1

до Приватного підприємця ОСОБА_2

про звільнення, повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки,

ВстановиВ:

До Вищого господарського суду
України через Господарський суд Харківської області та через Харківський
апеляційний господарський суд  надійшли
два екземпляра касаційної скарги приватного підприємця ОСОБА_1 від 19.03.2007р.

Проте, касаційна скарга не
відповідає вимогам розділу ХІІ1 Господарського процесуального
кодексу України з таких підстав.

Приватний підприємець ОСОБА_1
звернувся з касаційною скаргою на ухвалу Харківського апеляційного
господарського суду від 19.02.2007р., однак зазначений процесуальний
документ в матеріалах справи відсутній.

За результатами розгляду
апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від
20.12.2006р., Харківським апеляційним господарським судом прийнято постанову
від 19.02.2007р.

Проте, приватним підприємцем
ОСОБА_1 постанова Харківського апеляційного господарського суду від
19.02.2007р. не оскаржується.

Отже, приватному підприємцю ОСОБА_1
необхідно уточнити, який процесуальний документ ним оскаржується.

Якщо ж приватним підприємцем
ОСОБА_1 оскаржується постанова Харківського апеляційного господарського суду
від 19.02.2007р., то приватний підприємець ОСОБА_1 всупереч вимогам ч. 5 ст.
111 ГПК України до касаційної скарги не додав жодних доказів, що підтверджують
сплату державного мита у встановленому порядку, при цьому зазначивши, що
відповідно до п. 18 ст. 4 Декрету
Кабінету Міністрів України “Про державне мито” звільнений від сплати
державного мита.

Згідно ч.1 ст.36 ГПК України,
письмовими доказами у справі є документи і матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Матеріали справи містять копію
посвідчення ОСОБА_1 проте, що громадянина ОСОБА_1 віднесено до четвертої
категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та копію додатку №7
до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи проте, що громадянин ОСОБА_1 постійно проживав або відпрацював на
території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років
(а.с. 24).

Проте, наявна в матеріалах справи
копія посвідчення та копія додатку №7 не є належним доказом надання ОСОБА_1
статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки
представлена  копія не відповідає вимозі
ч. 2 ст. 36 ГПК України, згідно імперативу якої письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Відповідно до ст. 1 Закону України
“Про нотаріат” з метою надання юридичної вірогідності фактів, що мають юридичне
значення, та вчинення інших нотаріальних дій обов'язок посвідчувати дані факти
покладено на нотаріат, а в населених пунктах, де немає нотаріусів нотаріальні
дії вчиняються іншими посадовими особами, які визначені даним Законом.
Відповідно до п. 8 ст. 34 Закону України “Про нотаріат” засвідчення вірності
копій документів і виписок з них є нотаріальною дією. Отже, із аналізу
вищенаведених правових норм випливає, що вимога ст. 36 ГПК України щодо подачі
доказу, який засвідчує юридичну вірогідність документу щодо повноважень, а отже
і є належним чином засвідченим, є засвідчення вірності копії документу нотаріусом
або, у відповідних випадках, особою визначеною Законом України “Про
нотаріат”.

Проте, копія посвідчення та копія
додатку №7 про надання ОСОБА_1 статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської
катастрофи, яка міститься у матеріалах справи, не засвідчена і не може свідчити
факт надання ОСОБА_1 статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи,
а отже і звільнення останнього від сплати державного мита і доказами у розумінні
ст. 36 ГПК України не є.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 111-3 ГПК
України касаційна скарга (подання) не приймається до розгляду і повертається
судом, якщо до касаційної скарги не додано доказів, що підтверджують сплату
державного мита. Як випливає із імперативу даної норми Кодексу, на
господарський суд покладено обов'язок повернути касаційну скаргу без
розгляду, якщо відсутні докази, що мають підтвердити сплату державного мита у
встановлених порядку і розмірі.

Після усунення зазначених недоліків
скаржник не позбавлений можливості подати належно оформлену касаційну скаргу у
порядку, встановленому розділом ХІІ1 Господарського процесуального
кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 86, 111, п. 4 ч.1 ст. 111-3 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги приватного підприємця
ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного господарського суду від
19.02.2007р. у справі №44/408-06 Господарського суду Харківської області
повернути без розгляду.

Головуючий - суддя
Кривда   Д.С.

судді
Жаботина Г.В.

Уліцький
А.М.