ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.06.07р.

Справа № 30/236-07

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ

до  відповідача-1: колективного підприємства "Дніпропетровська торгівельна фірма "Славутич", м. Дніпропетровськ

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "Віват", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.05.1997 року, зобов'язання повернути об'єкт

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Секретар: Ворошило О.М.

Представники:

Від позивача: Кривцова Є.І., довіреність № 70 від 13.11.2006 року, головний спеціаліст - юрисконсульт;

Від відповідача-1: Пронько М.Д., довіреність від 15.02.2007 року, юрист;

Від відповідача-2:  Криволапова О.О., довіреність № 4- юр від 29.05.2007 року, представник;

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Регіональне відділення Фонду державного майна України  по Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ  звернувся до господарського суду з позовом, яким просить:

-          визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 травня 1997 року, укладений між колективним підприємством Дніпропетровською виробничо-торговельною фірмою „Славутич”    та Товариством з обмеженою відповідальністю „Віват”;

-          зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю „Віват” повернути об’єкт дитячий дошкільний заклад №363 по вул. Тополиній, 6а у м. Дніпропетровську до державної власності в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області;

-          з метою забезпечення позову накласти арешт на об’єкт –дитячий дошкільний заклад №363 по вул. Тополиній, 6а у м. Дніпропетровську.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у серпні 2005 року під час проведення роботи по опрацюванню матеріалів з інвентаризації державного майна колективного підприємства „Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми „Славутич встановлено, що дитячий дошкільний заклад №363, який у процесі приватизації не увійшов до статутного фонду цього господарського товариства, але залишився на його балансі, проданий КП „ДВТФ „Славутич” товариству з обмеженою відповідальністю „Віват”.

Актом оцінки вартості майна орендного підприємства ДПТФ „Славутич” від 21.04.1994 року відображено майно на суму 391 408, щодо якого органом приватизації встановлено пільги, тобто воно вилучено з вартості майна, яке передавалось ДПТФ „Славутич” у власність.

Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу від 08.06.1994 року цілісного майнового комплексу орендного підприємства „ДВТФ” „Славутич”, право власності на відчужуємий об’єкт переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Спірні об’єкти  не були оплачені покупцем, так як відносно п.1.8 Акту приймання-передачі від 15.07.1994 року були передані безоплатно, тому дитячий дошкільний заклад №363 по вул. Тополиній, 6а у м. Дніпропетровську залишився у власності держави.

При цьому позивач посилається на порушення відповідачами вимог статті 24 Закону України „Про приватизацію майна державних підприємств”, статей 48,225 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та ст.ст.215, 346,387 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року).

Відповідач-1, Колективне підприємство "Дніпропетровська торгівельна фірма "Славутич", м. Дніпропетровськ проти позовних вимог заперечує та зазначає, що:

-          позивач не має повноважень звертатися з позовами до суду, оскільки Положенням про Регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №412 не встановлено випадків, у яких відділення має право звернення до суду;

-          позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду;

-          акт прийому-передачі не може бути доказом того що спірний об’єкт не відчужувався у власність відповідача-1, оскільки оцінювався і продавався цілісний майновий комплекс, а не його частини. Право колективної власності на спірний об’єкт підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим КП „ДМБТІ” від 08.04.1997 року;

-          позивач не має права на витребування спірного майна від добросовісного набувача, оскільки майно не було загублене, викрадено, не вибуло з володіння позивача та відповідача-1 поза їх волею;

-          спірний об’єкт нерухомості на сьогоднішній день перепрофільований для використання міні-пекарні, оранжереї, складського приміщення і відео студії.

Відповідач-1 просить застосувати строки позовної давності до даного позову.

Відповідач-2, Товариство з обмеженою відповідальністю „Віват”, проти позовних вимог заперечує, просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові. Відповідач-2 зазначає, що позивач ще у 1998 році повинен був знати про укладений договір купівлі-продажу, оскільки зобов’язаний проводити щорічну перевірку 100% договорів купівлі-продажу державного майна.

Клопотання про застосування засобів технічної фіксації при розгляд справи представниками сторін не заявлялось.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у справі оголошувалась перерва з 29.05.2007 року на 07.06.2007 року, з 07.06.2007 року на 14.06.2007 року.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

Колективне підприємство Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма „Славутич” створене на базі орендного підприємства Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма „Славутич” шляхом викупу у держави орендованих основних та оборотних коштів (договір купівлі-продажу №1-1744 від 06.06.1994 року) і є його правонаступником.

Між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та організацією орендарів „Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми „Славутич” було укладено договір купівлі-продажу від 08.06.1994 року державного цілісного майнового комплексу орендного підприємства Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма „Славутич”, який знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичерина,21 (договір посвідчений нотаріально).

Вартість майна за договором склала 1818593крб.

Додатковою угодою від 16.05.1994 року №ДС-12/30 про внесення змін та доповнень до договору оренди №423 від 20.11.1991 року та додаткової угоди від 29.12.1992 року №П-12-41 відносно викупу орендованого майна та акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу орендного підприємства Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми „Славутич” визначені об’єкти соціально-культурного призначення на суму 391 408 тис. крб., однак перелік майна (об’єктів),  для якого встановлені пільги на вказану суму в додатковій угоді не вказано.

Відповідно до п.2.4 цієї угоди орендатору безкоштовно передані об’єкти соціально-культурного призначення на суму 391408крб.

Таким чином суд вважає встановленим факт передачі відповідачу-1 спірного об’єкту безкоштовно в порядку ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" в редакції від 04.03.1992р.

Згідно п.5 договору купівлі-продажу від 08.06.1994 року встановлено порядок проведення розрахунків і визначено, що після підписання акту-приймання-передачі право власності на цілісний майновий комплекс переходить до покупця, відповідача-1. До складу цілісного майнового комплексу входить також будівля дитячого комбінату №363 по вул. Тополиній, 6А площею 2249,3 м.кв.

15 липня 1994 року між сторонами складено та підписано акт приймання-передачі державного цілісного майнового комплексу орендного підприємства „Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма „Славутич” згідно акту оцінки вартості майна орендного підприємства від 21.04.1994 року.

Отже право власності на цілісний майновий комплекс перейшло до відповідача-1 з 15.07.1994 року.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Комунальним підприємством „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” від 08.04.1997 року, за Дніпропетровською виробничо-торговою фірмою „Славутич” зареєстровано право власності на дитячий комбінат, розташований у м. Дніпропетровську по вул. Тополиній, 6-а на підставі договору купівлі-продажу від 08.06.1994 року (а.с.20).

Листом за вих. №12/3-990 від 02.04.1997 року на адресу КП „ДМБТІ” Фонд Державного майна України підтвердив, що згідно договору купівлі-продажу від 08.06.1994 року спірне майно (будівля дитячого комбінату) передано відповідачу-1 у власність.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств»(в редакції від 19.02.1993 року, що діяла станом на день укладення договору купівлі-продажу від 08.06.1994 року) Товариству покупців, створеному працівниками  підприємства згідно з  статтею  8  цього  Закону,  яке  стало  власником  свого підприємства в результаті викупу  підприємства,  купівлі  його  на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше відсотків акцій,  за його згодою відповідний державний  орган  приватизації  безоплатно передає  об'єкти  соціально-побутового  призначення,  створені  за рахунок коштів фонду  соціального  розвитку  (аналогічних  фондів) зазначеного підприємства із зменшенням ціни, за яку було  придбано майно підприємства, на суму початкової ціни зазначеного майна.

Відповідно до ст.49 Закону України „Про власність” володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Згідно ст.10 Закону України „Про підприємства в Україні” (у редакції, яка діяла на момент передачі спірного майна) джерелами формування майна підприємства є... надходження від роздержавлення і приватизації власності.

Законом України „Про власність” передбачено, що право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод (ст.21 „Підстави виникнення права колективної власності”).

Крім того, порівняльний аналіз норм ст.24 Закону України „Про приватизацію державного майна” в редакції, яка діяла на момент передачі майна позивачу, і в редакції, станом на день подання позовної заяви, свідчить, що законодавець вніс до вказаної статті зміни, які безпосередньо стосуються правового статусу майна, яке безоплатно передається у процесі приватизації. Ці зміни кардинально змінюють правовий статус цього майна, а саме: після внесення змін до названої статті майно може передаватися тільки у безстрокове безоплатне користування із збереженням державної (комунальної) власності. Щодо норми, яка існувала на момент виникнення спірних правовідносин, то майно передавалося безоплатно без вказівки на незмінність статусу його власника. За вказаних обставин, особа, яка отримала вказане майно, є його власником. Саме про безоплатну передачу майна йдеться у статті 24 Закону України "Про приватизацію державного майна" в редакції 1992р.

Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу Української РСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

05 травня 1997 року між Колективним підприємством Дніпропетровське виробничо-торговельна фірма „Славутич” (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Віват” (покупець) укладено договір купівлі-продажу дитячого комбінату загальною площею 2249,3 кв.м., що знаходиться у м. Дніпропетровськ, вул. Тополиная, 6-а. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа Ярмолюк М.М. 05.05.1997 року.

Продаж вчинено за 165 600,00грн. (п.2 договору).

Станом на день розгляду справи спірний об’єкт не є дитячим комбінатом, відповідно до дозволів державних органів був перепрофільований для використання міні-пекарні, оранжереї, складського приміщення і відео студії (рішення виконкому від 20.01.2000 року №78, листи №56 від 18.05.1998 року, №14 від 15.04.1998 року, висновком на початок робіт СЕС Бабушкінського району від 29.07.1999 року, висновком про можливість введення в експлуатацію підприємства з виробництва продуктів харчування, наданим СЕС Бабушкінського району від 02.08.1999 року, карткою узгодження міні-пекарні).

Стаття 48 Цивільного кодексу Української РСР встановлює загальне правило про те, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону, в частині другій містить положення, згідно з яким по недійсній угоді кожна з сторін зобов’язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі –відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За змістом ч.1 ст.145 Цивільного кодексу Української РСР, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передано власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ч.2 ст.48 Кодексу, незалежно від того, чи відповідає спірна угода закону.

У разі задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, наслідки недійсності угоди, які стосуються сторін угоди не поширюються на права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не будучи стороною угоди.

З огляду на вищевикладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні позову суд враховує також наступне.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред’явлення якого виникло до 01.01.2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

За правилами статті 71 Цивільного кодексу Української РСР до позовів про визнання угод недійсними застосовується загальний строк позовної давності –три роки.

Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, що виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно Наказу Фонду Державного майна України від 19.08.1998 року №1649 „Про затвердження Порядку здійснення державними органами приватизації контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу державного майна” регіональні відділення Фонду Державного майна України зобов’язані проводити щорічно перевірку 100% договорів купівлі-продажу державного майна (п.1.4.1 Порядку), витребувати починаючи з 1998 року форми первинного обліку №О3-06 „Інвентарну картку обліку основних засобів” та О3-8 „Картка обліку руху основних засобів”, та, таким чином, встановити факт відсутності майна на балансі відповідача-1. У разі належного виконання функції контролю за виконанням умов договору купівлі-продажу позивач мав дізнатися про порушення свого права у 1998 році.

Спірна угода укладена між відповідачем-1 та відповідачем-2 05.05.1997 року, строк позовної давності сплинув 05.05.2000 року.

Згідно до частини 1 статті 80 Цивільного кодексу Української РСР закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Аналогічне положення міститься і у статті 267 чинного Цивільного кодексу України.

Таким чином, на момент звернення позивача з позовом до суду сплинув строк позовної давності. Разом з тим, суд при розгляді даного позову не вирішував питання поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки позивачем таке клопотання про відновлення цього строку не заявлялося, а суд відмовляє в позові за результатами розгляду заяви по суті.

Суд відхиляє посилання відповідача-2 на те, що Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області є неналежним позивачем у справі та на відсутність повноважень регіонального відділення Фонду Державного майна України для звернення з позовом до суду, оскільки відповідно до статті 27 Закону України „Про приватизацію ” на державні органи приватизації покладено функція контролю за виконанням умов договору купівлі-продажу. Право позивача на звернення з позовом до суду врегульовано Наказом Фонду Державного майна України від 19.08.1998 року №1649 „Про затвердження Порядку здійснення державними органами приватизації контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу державного майна”.

Клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на об’єкт не житлового вбудованого приміщення задоволенню не підлягає, як необґрунтоване та не підтверджене відповідними доказами.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача у справі, який звільнений від сплати державного мита на підставі п.35 статті 34 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”.

Керуючись ст.ст.1,33,34,43,44,49,66,82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Суддя                                                                                              Н.М.Євстигнеєва

(Дата підписання рішення, оформленого відповідно до

вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України, - 15.06.2007 року)