ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"15" травня 2007 р.
Справа № 15/07-07-61А

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді доповідача                    Картере В.І.

суддів:                              Пироговського В.Т., Жекова В.І.

при секретарі судового засідання – Буравльовій О.М.

за участю представників:

від позивача –Ступак Н.В., Сапега О.В.

від відповідача –Кібкало Д.Л., Третяк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міжрайонної ДПІ Одеської області

на постанову господарського суду Одеської області від 12.03.2007р.

по справі № 15/07-07-61А

за позовом Дочірнього підприємства „Одеський облавтодор” відкритого акціонерного товариства „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України”

до Миколаївської міжрайонної ДПІ Одеської області

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И В:

ДП „Одеський облавтодор” ВАТ „Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України” звернулося до господарського суду Одеської області із позовом, в якому просило визнати недійсним податкове повідомлення-рішення Миколаївської МДПІ Одеської області від 29.08.2006р №/0, яким позивачу визначені податкові зобов’язання зі сплати основного платежу –інші збори за забруднення навколишнього природного середовища у розмірі 4886,04грн. та штрафної (фінансової санкції) у сумі 244,30грн.

Постановою господарського суду Одеської області від 12.03.2007р. (суддя Петров В.С.) позов задоволено.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням МДПІ подала апеляційну скаргу і доповнення до неї, відповідно до яких просить постанову місцевого господарського суду скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги МДПІ посилається на неврахування місцевим господарським судом приписів п. 8 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999р. №303, відповідно до яких у разі відсутності у платника збору дозволів (лімітів) на викиди, скиди та розміщення відходів, відповідний збір справляється у п’ятикратному розмірі.

Заперечень на апеляційну скаргу позивач не надав.

В ході апеляційного судового розгляду справи, представник відповідача подав заяву про уточнення апеляційної скарги, в якій просить скасувати постанову господарського суду Одеської області від 12.03.2007р. в частині, що стосується визначення позивачу податкового зобов’язання зі сплати п’ятикратного розміру збору за забруднення навколишнього природного середовища у зв’язку з розміщенням відходів без наявності ліміту та прийняти нову постанову, якою в частині відповідних позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених в ній фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскарженої постанови норм матеріального і процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо часткового задоволення апеляційної скарги.

При цьому апеляційний господарський суд виходить з наступного:

29 серпня 2006 р. Миколаївською МДПІ Одеської області здійснено камеральну перевірку податкового розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища за І півріччя 2006 року, поданого до податкової інспекції філією позивача „Ширяєвський райавтодор”, про що складено акт від 29.08.2006 р. №214.

На підставі зазначеного акту перевірки Миколаївська МДПІ Одеської області оформила та надіслала позивачу податкове повідомлення-рішення №/0 від 29.08.2006 р., яким позивачу визначено податкове зобов’язання зі сплати основного платежу –інші збори за забруднення навколишнього природного середовища у розмірі 4886,04грн. та штрафної (фінансової санкції) у сумі 244,30грн.

Як вбачається з матеріалів справи, філія „Ширяєвський райавтодор” є платником збору за забруднення навколишнього природного середовища за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин та здійснює оплату вказаного збору на підставі виданого Держуправлінням екології та природних ресурсів в Одеській області дозволу (ліміту) на викиди забруднюючих речовин.

09.04.2001 р. Держуправлінням екології та природних ресурсів в Одеській області видало філії „Ширяєвський райавтодор” дозвіл (ліміт) №51254001 на викид забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами з терміном дії до 31.12.2005 р.

Термін дії вказаного вище дозволу (ліміту) для філії „Ширяєвський райавтодор” було продовжено з 28.08.2006р. до 01.07.2007р., що підтверджується листом Державного управління екології та природних ресурсів в Одеській області від 01.09.2006 р. №1155/04.

Що стосується першого півріччя 2006р., то в цей період позивач відповідного дозволу (ліміту) на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря не мав.

Приймаючи судове рішення зі спору по даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що відсутність у філії позивача у І півріччі 2006р. відповідного дозволу (ліміту) саме на викиди, а не на скиди та розміщення відходів, не є підставою для розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища у п’ятикратному розмірі.

Апеляційний господарський суд погоджується із таким висновком місцевого господарського суду, оскільки дійсно п.8 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору передбачено, що у п’ятикратному розмірі справляється збір за понадлімітні скиди та розміщення відходів, відповідно до їх обсягів.

Однак, за викиди стаціонарними джерелами забруднення, то відповідно до приписів п.4 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, сума збору справляється виходячи з фактичних обсягів викидів.

Отже, чинне законодавство не містить норми, відповідно до якої позивач був зобов’язаний у разі відсутності у нього дозволу (ліміту) на викиди стаціонарними джерелами забруднення, справляти відповідний збір у п’ятикратному розмірі, а відтак і визначення податковим органом відповідного податкового зобов’язання та пов’язаних із донарахуванням збору штрафних фінансових санкцій є безпідставним.

Разом з тим, стосовно справляння збору за розміщення відходів місцевим господарським судом неповно з’ясовані обставини, що мають значення для справи. Так, з податкового розрахунку збору за забруднення навколишнього природного середовища за 1 півріччя 2006р. вбачається, що позивач за звітний період перерахував збір за розміщення відходів у сумі 46,27грн і при цьому ліміт на розміщення таких відходів у позивача був відсутній.

Відсутність у позивача у 1півріччі 2006р. ліміту на розміщення відходів та обсяги розміщених у даному періоді відходів, не заперечується позивачем.

З огляду на викладене, податковий орган обґрунтовано, у відповідності до приписів п.п. „в” п.п. 4.2.2 п 4.2 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, виявивши методологічну помилку у поданому позивачем податковому розрахунку, самостійно визначив позивачу податкове зобов’язання зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища у зв’язку із розміщенням відходів у сумі 185,08грн. (46,27 х 5 = 231,36грн. –46,27грн. = 185,08грн.)

Відповідно до приписів п.п.17.1.4 п.17.1 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, у разі коли контролюючий орган донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, визначеними у підпункті "в" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний (крім випадків, коли податкова декларація не приймається всупереч нормам цього Закону) сплатити штраф у розмірі п'яти відсотків суми донарахованого податкового зобов'язання, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

З урахуванням наведеної правової норми, правомірним є визначенні позивачу у оспорюваному податковому повідомленні-рішенні податкового зобов’язання зі сплати штрафних (фінансових) санкцій у сумі 9,25грн. (185,08грн. х 5% = 9,25грн.)

За таких обставин, обґрунтованим є ствердження позивача щодо неправомірності визначення йому у оспорюваному податковому повідомленні-рішенні податкового зобов’язання зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища у сумі 4700,96грн. (4886,04 - 185,08 = 4700,96грн.) та штрафної (фінансової) санкції у сумі 235,05грн. (244,30грн. –9,25грн. = 235,05грн.).

На даний висновок апеляційного господарського суду не впливає той факт, що у оспорюваному податковому повідомленні-рішенні, податковим органом допущено описку щодо нумерації підпункту Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, на підставі якого позивачу визначені податкові зобов’язання зі сплати штрафних (фінансових) санкцій, оскільки така описка сама по собі не зумовлює протиправність рішення про застосування зазначених санкцій.

Враховуючи викладене та виходячи з повноважень суду при вирішенні адміністративної справи, визначених ст.162 КАС України, відповідно до яких суд у разі задоволення позову, може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод та інтересів суб’єкта у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб’єктів владних повноважень, апеляційний господарський суд, визнавши оспорюване податкове повідомлення-рішення частково протиправним, вважає необхідним скасувати податкове повідомлення-рішення №/0 від 29.08.2006р. в частині визначення суми податкового зобов’язання зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища у сумі 4700,96 грн. та штрафної санкції по цьому збору у сумі 235,05грн.

З урахуванням наведеного, оскаржена постанова підлягає скасуванню у зв’язку із неповним з’ясуванням обставин справи, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 162, 195, 196, 198, 201, 205, 207 КАС України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову господарського суду Одеської області від 12.03.2007р. по справі № 15/07-07-61А скасувати. Позов задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Миколаївської міжрайонної ДПІ від 29.08.2006р №/0 в частині визначення суми податкового зобов’язання зі сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища у сумі 4700,96 грн. та штрафної санкції по цьому збору у сумі 235,05грн. В решті позову відмовити.

Постанова в порядку ст. 254 КАС України набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя-доповідач:                                                                      В.І. Картере

Судді:                                                                                В.Т.Пироговський

В.І. Жеков