ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"27" лютого 2007 р.
Справа № 16-17/378-05-11783

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого :                Михайлова М.В.

Суддів:                             Тофана В.М.,

Журавльова О.О.

При секретарі:                  Буравльової О.М.

за участю представників сторін:

від позивача:  Оксюта В.В., за довіреністю;

від відповідача 1 : не з'явився, належним чином повідомлений;

від відповідача 2 :  Занько А.М., за довіреністю;

Розглянувши апеляційну скаргу  ТОВ "Тога", м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 27 грудня 2006 р.

зі справи № 16-17/378-05-11783

за позовом  ТОВ "Тога"

до  1) Одеської міської ради;

2) Підприємства"Віст" у вигляді ТОВ, м. Одеса;

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, визнання неналежним виконання ТОВ "Віст" обов'язків за договором оренди земельної ділянки, визнання права на оренду земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:

21.12.2005 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Тога” звернулося до господарського суду Одеської області  з позовними вимогами до Одеської міської ради та до підприємства “Віст” у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю про визнання недійсним з моменту укладення договору оренди земельної ділянки площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р. укладеного між Одеською міською радою та ТОВ “Віст”,  та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу  Криворотенко Л.І., як такий, що суперечить ст. 48 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 20, ст. 21 Земельного кодексу України, ст.ст.15, 17 Закону України “Про оренду землі”. Свої доводи позивач обґрунтовує невідповідністю оспорюваної ним угоди положенням діючого земельного законодавства, що призвело до  порушення прав та інтересів ТОВ “Тога”.

Уточненнями до позовної заяви, які надійшли до канцелярії суду  06.02.2006р. позивачем було доповнено правове обґрунтування позову в частини відсутності в договорі всіх істотних умов.

22.11.2006р. до господарського суду надійшли уточнення позовних вимог, відповідно до яких ТОВ “Тога” просило  визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р. укладений між Одеською міською радою та ТОВ “Віст” та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу  Криворотенко Л.І. як такий, що суперечить ст.48 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 20, ст. 21 Земельного кодексу України, ст.ст.15, 17 Закону України “Про оренду землі”)  надалі Закону, а також визнати недійсною та припинити  з 15.10.2004р. дію договору оренди земельної ділянки, загальною площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р., укладеного між Одеською міською радою та ТОВ “Віст”.

19.12.2006р. позивач знов уточнив свої позовні вимоги виклавши їх в наступній редакції:

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р. укладений між Одеською міською радою та ТОВ “Віст” та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу  Криворотенко Л.І. як такий, що суперечить ст. 48 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 20, ст. 21 Земельного  кодексу України, ст.ст.15, 17 Закону .

- визнати недійсною та припинити з 15.10.2004р. дію договору оренди земельної ділянки, загальною площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р., укладеного між Одеською міською радою та ТОВ “Віст”;

- визнати неналежним виконання ТОВ “Віст” своїх обов’язків за договором оренди земельної ділянки від 27.02.2002р. в частині сплати орендної плати та використання земельної ділянки відповідно до умов договору –для будівництва, експлуатації та обслуговування тимчасової відкритої автостоянки на 50 машино-місць;

- визнати за ТОВ “Тога” право на оренду земельної ділянки на конкурсних умовах відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

ТОВ “Віст” повністю заперечує проти заявлених вимог, посилаючись    на їх необґрунтованість та безпідставність.

Одеська міська рада не скористалася наданим законом правом на участь свого представника у даному процесі, у зв’язку з чим справа була розглянута  за наявними  в ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Рішенням господарського суду Одеської області (суддя Желєзна С.П.)  від 27.12.2006 року, підписаного 18.01.2007 року, провадження у справі № 16-17/378-05-11783, за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю “Тога” до Одеської міської ради, та до підприємства “Віст” у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю про визнання недійсною та припинення з 15.10.2004р. дії договору оренди земельної ділянки від 27.02.2002р.,  загальною площею 0,2137 га за адресою м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1, укладеного між Одеською міською радою та  підприємством “Віст” у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, припинено на   підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржене рішення господарського суду Одеської області від 27грудня 2006 року скасувати та прийняти нове, яким просить:

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р. укладений між Одеською міською радою та ТОВ “Віст” та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу  Криворотенко Л.І. як такий, що суперечить ст. 48 ЦК УРСР, ч. 2 ст. 20, ст. 21 Земельного  кодексу України, ст.ст.15, 17 Закону.

Визнати недійсною та припинити з 15.10.2004 р. дію договору оренди земельної ділянки, загальною площею 0,2137 га за адресою: м. Одеса, проспект Маршала Жукова 37/1 від 27.02.2002р., укладеного між Одеською міською радою та ТОВ “Віст”;

Визнати неналежним виконання ТОВ “Віст” своїх обов’язків за договором оренди земельної ділянки від 27.02.2002р. в частині сплати орендної плати та використання земельної ділянки відповідно до умов договору –для будівництва, експлуатації та обслуговування тимчасової відкритої автостоянки на 50 машино-місць;

Визнати за ТОВ “Тога” право на оренду земельної ділянки на конкурсних умовах відповідно до чинного законодавства України; стягнути пропорційно з відповідачів судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що суд не повністю з’ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального та процесуального права.

Сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги.

Дослідивши  доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та обставини на які посилається скаржник, а також перевіривши додержання та правомірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників сторін, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню  з наступних підстав.

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами (з врахуванням уточнень та доповнень) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який був укладений 27.02.2002р., тобто під час дії ЦК УРСР (1963р.). Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи, що позивач просив визнати суд недійсним договір оренди від 27.02.2002р. у зв’язку з порушеннями закону при його укладенні, тобто що мали місце до 2004 р., а перехідні положення ЦК України не передбачають визнання договору недійсним, який був укладений до набрання ним чинності, за його положеннями, з підстав, які мали місце під час його укладення, то колегія суддів доходить висновку, що позивач правомірно просив суд визнати договір недійсним, як такий, що укладений з порушеннями ст.48, 59 ЦК УРСР, а тому висновок суду першої інстанції, що позивач помилково послався на необхідність застосування при вирішенні спору положень ст.48, 59 ЦК УРСР, є незаконним та безпідставним.

Відповідно до ст.12  Закону договір оренди землі є угодою сторін про взаємні зобов’язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Згідно ч.2, 3 ст.14 Закону одними з істотних умов договору оренди, у разі відсутності яких договір може бути визнаний недійсним, є термін договору, цільове призначення, умови використання і збереження якості землі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що рішення компетентного органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки та сам договір оренди є окремими актами волевиявлення учасників цивільних правовідносин, які можуть бути окремими предметами судових спорів, і відповідність рішення законодавству України не виключає порушення та недотримання вимог закону при укладенні договору оренди, а отже, його оспорювання та визнання недійсним.

Частинами 5, 6  ст.15 Закону передбачено, що надання земельної ділянки в оренду без зміни її цільового призначення, межі якої визначені в натурі, здійснюється без розроблення проекту її відведення. У разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, визначеному Земельним кодексом України. Проект відведення земельної ділянки є невід’ємним додатком до договору оренди. Таким чином,  якщо межі земельної ділянки не визначені в натурі, надання її в оренду в обов’язковому порядку здійснюється за проектом відведення земельної ділянки.

Зі змісту спірного договору оренди слідує, що він укладений 27.02.2002р.  згідно Закону та рішення Одеської міської ради  №2749-ХХІІ від 15.10.2001року, п.1 якого  затверджений проект відводу земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з позивачем та доходить висновку, що відповідно до ч.6 ст.15 Закону такий проект відводу спірної земельної ділянки повинен бути невід’ємною частиною  договору оренди. Всупереч таких вимог Закону, виходячи зі змісту спірного договору оренди, проект відводу земельної ділянки не є його невід’ємним додатком, на вимогу суду відповідач-2 його не надав, а в самому договорі відсутнє відповідне посилання на проект відведення, і лише зазначено, що  невід’ємним додатком договору є план земельної ділянки.

Суд першої інстанції не звернув увагу на такі порушення закону та не дав їм належної оцінки, в той час як згідно ч.3 ст.14 Закону вони є підставою для визнання договору оренди недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з висновком господарського суду, що  для передачі  в оренду земельної ділянки проект відведення  не потребувався, так як цільове призначення земельної ділянки не змінювалося.

З листа Одеського міського управління земельних ресурсів №140 від 21.02.2005р. слідує, що земельна ділянка належить до категорії земель за основним цільовим призначенням –землі житлової та громадської забудови. В той же час, виходячи зі змісту цього листа,  земельна ділянка має код Українського класифікатора цільового використання землі 1.14.2 –землі автомобільного транспорту.

Згідно Українського класифікатора цільового використання землі (УКЦВЗ), затвердженого листом Державного комітету України по земельним ресурсам  України  від 24.04.1998р. №14-1-7/1205, землі автомобільного транспорту –код 1.14.2 відносяться до категорії земель –землі транспорту, зв’язку - код 1.14.

Стаття 19 Земельного кодексу України передбачає, що землі житлової та громадської забудови та землі   промисловості,  транспорту,  зв'язку,  енергетики, оборони та іншого призначення є різними категоріями земель, які поділяються на такі виходячи з цільового призначення земельної ділянки. Згідно ст.38 Земельного кодексу до земель житлової та громадської забудови належать  земельні ділянки  в  межах  населених  пунктів,  які  використовуються  для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.  В той же час згідно ст.71 Земельного кодексу України розміщення  автомобільних стоянок можливе лише на землях автомобільного транспорту, які відповідно до ст.67 Земельного кодексу відносяться до іншої категорії - землі транспорту. При цьому апеляційний суд погоджується  з доводами скаржника, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.71  Земельного кодексу України, вказавши, що спірна земельна ділянка не підпадає під дію ст.71 Земельного кодексу України. Так, положення цієї статті передбачають, що до земель автомобільного транспорту належать землі під спорудами та устаткуванням енергетичного, гаражного і паливороздавального господарства, автовокзалами, автостанціями, лінійними виробничими спорудами, службово-технічними будівлями, станціями технічного обслуговування, автозаправними станціями, автотранспортними, транспортно-експедиційними підприємствами, авторемонтними заводами, базами, вантажними дворами, майданчиками контейнерними та для перечеплення, службовими та культурно-побутовими будівлями й іншими об'єктами, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. Положення цієї статті не містять обмежень, згідно яких до земель автомобільного транспорту відносяться лише земельні ділянки, що забезпечують роботу автомобільного транспорту загального користування.

Приймаючи викладене до уваги, слідує, що використання спірної земельної ділянки, яка за своїм цільовим призначенням віднесена до земель житлової та громадської забудови, для розміщення на ній тимчасової автостоянки, тобто під об’єктом, що забезпечує роботу автомобільного транспорту (його зберігання, утримання), без зміни цільового призначення земельної ділянки відповідно до законодавства України, є таким, що не відповідає закону, так як має місце порушення порядку встановлення цільового призначення земельної ділянки, а тому може мати певні правові наслідки, зокрема,  передбачені ст.21 Земельного кодексу України. При цьому суд апеляційної інстанції з метою усунення протиріч, які мають місце в рішенні суду першої інстанції, зазначає, що цільове призначення земельної ділянки  в обов’язковому порядку повинно зазначатися в договорі оренди, так як в силу ст.14 Закону є істотною умовою договору, що суд першої інстанції також вказав в своєму рішенні. В той же час господарський суд в оскаржуваному рішенні, посилаючись на положення Постанови Кабінету міністрів України №197 від 17.03.1993р. «Про форму договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», безпідставно зазначив, що визначення цільового призначення земельної ділянки на час укладення договору не потребувалося.

Незважаючи на вищевказані порушення законодавства України при укладенні спірного договору, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга і позов в частині визнання недійсним договору не можуть бути задоволені, виходячи з наступного:

Договір оренди земельної ділянки був укладений 27.02.2002р. на виконання рішення Одеської міської ради  від 15.10.2001р. №2749-ХХІІІ. Як слідує з цього рішення земельна ділянка надана терміном на три роки, тобто до 15.10.2004р.  В спірному договорі також визначений термін його дії –до 15.10.2004р. З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2005р.  між відповідачами на підставі рішення Одеської міської ради №3254 від 11.10.2004р. був укладений новий договір оренди земельної строком на три роки. Такі обставини свідчать, що правовідносини за спірним договором оренди припинилися 15.10.2004р., тобто з 15.10.2004р. договір оренди від 27.02.2002р. припинив свою дію у зв’язку з закінченням його терміну.  В той же час договір оренди, враховуючи його правову природу, в силу ст.48, 59 ЦК УРСР може бути визнаний недійсним лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути  усе одержане за ним, в тому числі вже здійснене користування земельною ділянкою.  У зв’язку з тим, що не можливо визначити момент недійсності договору оренди, який припинив свою дію, суд не має правових підстав для визнання такого договору недійсним, а тому в цій частині позову позивачу слід відмовити.

Враховуючи доручення суду касаційної інстанції, що викладені в Постанові ВГСУ від 24.10.2006р.,  щодо вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для припинення провадження у справі відносно  позовних вимог про визнання недійсним договору, який припинив свою дію, у зв’язку з відсутністю предмету спору, колегія  суддів вважає, що таких правових підстав не має. При цьому суд виходить з того, що ЦК УРСР та ЦК України, а також інші акти цивільного законодавства України, не виключають можливості визнання недійсним договору, який припинив свою дію у зв’язку з закінченням його терміну (строку). В силу ст.59 ЦК УРСР,  якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє. Враховуючи, що при визнанні недійсним спірного договору, зі змісту якого випливає, що він може бути визнаний недійсним лише на майбутнє, не можливо встановити момент його недійсності, так як він вже припинив свою дію, то сама ця обставина не виключає існування предмету спору, і в такому випадку в задоволенні позову необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у справі  про визнання недійсною та припинення з 15.10.2004р. дії спірного договору слід припинити на підставі п.1-1 ст.80 ГПК України –відсутній предмет спору, так як вище було встановлено, що дія спірного договору припинилася 15.10.2004р. і цю обставину сторони не заперечували.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог  про визнання   неналежним виконання відповідачем-2 умов договору оренди земельної ділянки, то колегія  суддів вважає рішення господарського суду в цій частині також законним, виходячи з наступного:

Відповідно до п.1.1. Договору оренди від 27.02.2002 року  земельна ділянка надана у володіння та користування орендаря строком на 3 (три) (до 15.10.2004р.) роки для експлуатації та обслуговування тимчасової відкритої автостоянки на 50-машиномісць (у тому числі, терміном на 1 рік –на період будівництва). З п.2.2 договору слідує, що відповідачу-2 на перший рік користування земельною ділянкою (на період будівництва) була встановлена орендна плата у розмірі 3120,02грн на рік, на другий та третій роки (на період експлуатації) –6240,04грн. За п.п.3.4.2 договору оренди орендар (відповідач-2) також зобов’язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, вказаного в п.1.2 договору. Як слідує з матеріалів справи, а саме з акта обстеження земельної ділянки від 18.02.2006 р., затвердженого начальником Одеського міського  управління земельних ресурсів Одеської міської ради та складеного головними спеціалістами інспекції з контролю за охороною та використанням земель   з доданим планом земельної ділянки, що повністю співпадає з планом земельної ділянки,  яка є додатком до спірного договору, та з акта обстеження земельної ділянки від 28.12.2006р., який з іншими документами був прийнятий до матеріалів справи колегією суддів в задоволення клопотання позивача,  на земельній ділянці площею 2137 кв.м., що розміщена за адресою: м.Одеса, пр-т М.Жукова, 37/1, яка згідно договору від 27 лютого 2002року була надана в оренду ТОВ «Віст»строком на три роки, а згідно договору оренди від 16.05.2005р. строк оренди був продовжений, автостоянка зовсім відсутня, межові знаки, огорожа навколо земельної ділянки також відсутні. Такі документи є належними доказами, які підтверджують доводи позивача, що відповідач-2 неналежним чином виконував умови договору від 27 лютого 2002 року та не використовував земельну ділянку  відповідно до її  призначення, вказаного в п.1.2 спірного договору.  Щодо неналежного виконання умов договору в частині несплати відповідачем-2 орендної плати та відсутності реєстрації договору, то колегія суддів не погоджується в цій частині з доводами скаржника, так як вони спростовуються матеріалами справи. Так, з довідки від 01.10.2004р. №02/2196-09 слідує, що відповідач-2 станом на 01.09.2004р. не має заборгованості за користування  земельною ділянкою; відповідач-1 з цього приводу заперечень  суду не надав, жодних претензій в адресу відповідача-2 не висував, а тому суд доходить висновку, що вдповідач-2 належним чином  сплачував орендні платежі по спірному договору.

Щодо реєстрації договору, то слід зазначити, що з копії договору, наявного в матеріалах справи, слідує, що спірний договір був зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 11 березня 2002року за №550/52.

Однак, незважаючи на наявність фактів неналежного виконання відповідачем-2 умов спірного договору в частині не використання земельної ділянки  відповідно до її  призначення, вказаного в п.1.2 спірного договору, у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову в цій частині, так як визнання неналежним виконання ТОВ «Віст»своїх обов’язків за договором оренди земельної ділянки від 27.02.2002р. в частині сплати орендної плати та використання земельної ділянки відповідно до умов договору –для будівництва, експлуатації та обслуговування тимчасової відкритої автостоянки на 50 машино-місць мають під собою мету визнання певного факту, що, в свою чергу, є підставою для настання певних юридичних наслідків.  Крім того, сам скаржник  при заявленні позовних вимог вказав про визнання  саме факту неналежного виконання умов спірного договору.

Стосовно позовних вимог про визнання за ТОВ «Тога»права на оренду земельної ділянки на конкурсних умовах відповідно до чинного законодавства України, та оскарження   рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в цій частині, то колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов вірного висновку, що право на оренду земельної ділянки, яка перебуває у державній та комунальній власності, існує у всіх суб’єктів господарювання в силу положень чинного законодавства України. Однак, існує певний прядок реалізації такого права. І тому у разі порушення такого порядку,   до суду слід звертатися за захистом свого права, обравши законний спосіб та порядок їх захисту. Таким чином, позивач невірно обрав порядок захисту своїх прав, що потягнуло за собою відмову в задоволенні позові в цій частині на законних підставах.

В той же час, колегія суддів погоджується з доводами скаржника, про те що він мав право відповідно до ст.1 ГПК України звернутися до суду за захистом своїх прав на отримання в оренду спірної земельної ділянки.

Так, в силу ст.13, 14 Конституції України земля є об’єктом права власності українського народу та основним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 143 Конституції України територіальним громадам надано право управляти майном, що є в комунальній власності. Правові засади оренди землі, як слідує зі ст.ст.1,2 Закону визначаються Земельним кодексом, ЦК України, іншими законами та постановами КМУ, а також договорами оренди. Таким чином, приймаючи до уваги, що за спірним договором відповідач-2 отримав в оренду земельну ділянку саме комунальної власності, то скаржник, а також інші особи  при всіх інших рівних умовах, мають такі ж права, як і відповідач-2, на оренду земельної ділянки, якби не було спірного договору (визнаний недійсним, розірваний тощо).

Статтею 27 Закону та п.п.3.3.3 спірного договору, передбачено, що орендар має право за інших рівних умов на переважене право на поновлення договору оренди після закінчення  строку його дії, виключно за умови належного виконання обов’язків за   договором.  В ході розгляду справи встановлено, що 11.10.2004 року відповідач-1 прийняв рішення №3254-ІУ про укладення з відповіачем-2 нового договору оренди на три роки. При цьому в рішенні зроблено посилання на ст.33 Закону  (в редакції  від 02.10.2003р.), якою передбачена можливість поновлення договору оренди за умови належного виконання умов договору.

Враховуючи, що прийняття відповідачем-1 рішення №3254-ІУ ґрунтується, зокрема, на укладенні та існуванні на той час спірного договору, який в свою чергу не відповідає вимогам закону, і  це рішення, на думку позивача, порушує його право  на отримання в оренду земельної ділянки на  умовах передбачених законом, то з цього випливає, що позивач вправі звертатися до суду з відповідним позовом з метою захисту своїх прав. А приймаючи до уваги, що за спірним договором в оренду передана земельна ділянка комунальної власності, то такі правовідносини носять публічний характер, а тому позивач вправі звертатися до суду  з відповідними позовами, так як будь-який договір, який укладено з порушенням закону відносно комунального майна зачіпає інтереси не лише сторін договору, а й членів територіальної громади, так як в певній мірі позбавляє їх можливості реалізовувати свої права відповідно до закону, без його порушень, виключно на користь інтересів громади.

Суд погоджується з доводами скаржника, що саме у зв’язку з неналежним виконанням ТОВ «Віст»умов договору - невикористанням земельної ділянки та відсутністю будівництва тимчасової автостоянки в перший рік оренди, в той час як перший рік оренди земельної ділянки був пільговим для відповідача-2 щодо розміру орендної плати,  у нього у 2003 році, після подання заяви про надання земельної ділянки в оренду та погодження комісією  по узгодженню місць розміщення об’єктів в м.Одесі її розмірів та розташування, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, актом №071 від 19.05.2002р., виникло право на отримання в оренду земельної ділянки. Слід також зазначити, що відповідач-2 не створив такий об’єкт загального користування як автостоянка, при цьому сплативши орендних платежів менше, ніж було б сплачено за звичайних умов.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що мотиви, з яких подана апеляційна скарга, та її доводи, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті в частині вирішення спору рішення місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст..ст.99, 101, 103,105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОГА», м.Одеса,  на рішення господарського суду Одеської області від 27.12.2006р. по справі №16-17/378-05-11783 залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя:                                                                  М.В. Михайлов

Суддя:                                                                                       В.М. Тофан

Суддя:                                                                                       О.О. Журавльов