Харківський апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2007 р.                                                           Справа № 47/73-07

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

позивача –Рядова В.О. дов.б/н від 08.02.2007р.,

відповідача –Герасименка О.В. дов.№29-юр від 28.02.2007р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вхідний № 1373Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 14 березня 2007 року у справі № 47/73-07

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд», м. Харків

до  Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури», м. Харків

про  стягнення 228303,92 грн.

встановила:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд», звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури», основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 190 224,82 грн., 25 171 грн. пені та 3% річних у розмірі 12 908,10 грн., які виникли внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов’язань за Договором № 8181/081/03-15/1 від 03.07.2003 року, а також віднести на відповідача свої витрати по сплаті держмита у розмірі 2 283,03 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14 березня 2007 року у справі № 47/73-07 (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Харківський завод електроапаратури» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд»190224,82 грн. основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 3% річних у розмірі 12908,10 грн., 2009,00 грн. державного мита та 103,80 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення пені в сумі 25 171,00 грн. відмовлено.

Відповідач - Державне підприємство «Харківський завод електроапаратури», з рішенням господарського суду Харківської області від 14.03.07 р. не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2007 р.  та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ДП «Харківський завод електроапаратури»суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 126 513,07 грн., пені у розмірі 25 171,00 грн. та 3 731,71 грн. річних.  В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з’ясуванні обставин справи, та не відповідає фактичним обставинам. Щодо суті позовних вимог, відповідач вважає, що вони не підлягають задоволенню з тих підстав, що заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня. Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що  право вимоги щодо стягнення заборгованості виникло у позивача після закінчення того місяця, в якому мало бути здійснено виконання грошового зобов’язання. На думку відповідача, позивач пропустив строк позовної давності в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 96 676,43 грн., яка утворилась внаслідок неповного виконання грошових зобов’язань відповідачем у липні 2003 –січні 2004 року.

Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд», у відзиві на апеляційну скаргу, а також у судовому засіданні проти апеляційної скарги відповідача заперечує, вважає рішення господарського суду Харківської області у даній справі законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення. Позивач вважає, що судом повно та всебічно досліджені всі обставини справи та всі необхідні докази.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне:

Як встановлено із матеріалів справи, 03 липня 2003 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд» та відповідачем - Державним підприємством «Харківський завод електроапаратури», укладено договір № 8181/081/03-15/1 (далі Договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору замовник –ДП «Харківський завод електроапаратури»(відповідач) доручив, а виконавець –ТОВ «Оргтехбуд»(позивач) зобов’язався виконати роботи з виготовлення технічних паспортів на житлові та нежитлові приміщення. У зв’язку із збільшенням обсягу робіт сторонами Договору було укладено Додаткову угоду №1 та Додаткову угоду №2 від 12.02.2004 р. до Договору, у відповідності до яких загальна вартість робіт по договору склала 259 081, 26 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов’язання за договором, що підтверджується підписаними сторонами актом №1 здачі-приймання виконаних робіт від 16.07.2003р. на суму 118 919,47 грн. та актом № 2 здачі-приймання виконаних робіт від 13.02.2004р. на суму 140 161,79 грн.

Проте, відповідач порушив взяті на себе грошові зобов’язання – оплату виконав частково, сплативши лише 115 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з реєстру кредитних платіжних документів. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем після часткового розрахунку становить 144 081, 26 грн.

Актом звірки взаємних розрахунків від 01 квітня 2004 року сторони договору підтвердили наявність заборгованості станом на 01 квітня 2004 року, який підписаний позивачем та відповідачем та скріплений печатками обох підприємств (арк.с. 18). Таким чином, згідно з зазначеним актом залишок несплаченої суми відповідача перед позивачем становить 144 081,26 грн.

Отже, колегія суддів зазначає, що підписавши акти звірки, відповідач погодився з наявністю у нього зобов’язання перед позивачем.

Згідно з положенням ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості відповідачем не сплачена. За таких обставин та враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов договору, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача в частині стягнення суми основної заборгованості, з урахуванням індексу інфляції у розмірі 190224,82 грн., підлягають задоволенню.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, на які посилається відповідач містять правила зменшення судом сум штрафних санкцій. У відповідності до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Таким чином, стягнення з боржника на користь кредитора боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних не належать до категорії штрафних санкцій, а отже не можуть бути зменшені господарським судом на підставі та в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

В зв’язку з цим , господарським судом вірно задоволені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції у розмірі 190 224,82 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у відповідності з діючим законодавством, судом вірно задоволені позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 12908,10 грн., як такі, що підтверджені матеріалами справи та відповідають діючому законодавству.

Відповідно до пункту 4.1 договору № 8181/081/03-15/1 від 03.07.2003 р. за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань була встановлена відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення зобов’язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 Цивільного кодексу України, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має

неминуче настати.

Зважаючи на те, що п. 2.5. Договору містить посилання лише на певні місяці (липень-грудень) не визначаючи при цьому рік, колегія суддів вважає, що вказаний пункт договору не надає можливості встановити певну календарну дату, яка власне і має визначити термін виконання відповідачем грошового зобов'язання, тому висновок відповідача про те, що грошові кошти мали бути

сплачені ним позивачу на протязі липня-грудня 2003 року є безпідставним та необґрунтованим.

Початок перебігу строку  визначений ст. 253 Цивільного кодексу України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У відповідності до ст. 260 Цивільного кодексу України, позовна давність

обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими

статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Отже, відсутність в п. 2.5. Договору визначеної календарної дати свідчить про безпідставність висновків відповідача щодо пропуску строку позовної давності.

Крім того, згідно з ч. З ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність

застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником відповідача у судовому засіданні, під час розгляду справи у суді першої інстанції від відповідача до суду не надходило заяви про застосування позовної давності, ні в формі окремого документа, ні як частини інших процесуальних документів, жоден з поданих відповідачем документів не містить вимоги про застосування позовної давності.

Таким чином, за відсутності відповідної заяви відповідача підстави для

застосування судом позовної давності відсутні.

Також колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 258 ч. 2 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з 14.02.2004 р., саме після підписання позивачем та відповідачем у справі акту № 2 від 13.02.2004 року, колегія суддів зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені, оскільки строк скінчився 14.02.2005 року. Виходячи з цього, господарським судом відповідно до діючого законодавства обґрунтовано відмовлено позивачеві в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 25 171,00 грн.

У контексті статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статті 3 Цивільного кодексу України, кожна особа має   право   звертатися   до господарського    суду   згідно   з   встановленою   підвідомчістю господарських справ за захистом своїх  порушених  або  оспорюваних прав   і  охоронюваних  законом  інтересів. Відповідачем не надано жодного аргументованого правового доказу того, що позивач при укладенні спірного Договору порушив вимоги чинного законодавства, а після його укладення  не виконав свої зобов‘язання щодо виконання умов цього Договору.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в  судовому  процесі  всіх  обставин  справи  в   їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що відповідач звернувшись з апеляційною скаргою, не довів яким чином його права і ким порушені, більш того, враховуючи, що він фактично отримав від позивача виконані роботи, користується ними, проте і до теперішнього часу не сплатив у повному обсязі виконання позивачем цих робіт, а звернувся з апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач всупереч приписам п.6 статті 3 Цивільного кодексу України діє несправедливо та недобросовісно.

Враховуючи, що господарським судом першої інстанції в повній мірі з’ясовані та правильно оцінені всі обставини у справі, колегія суддів вважає, що ухвалене ним рішення від 14 березня 2007 року у справі  № 47/73-07 є законним та всебічно обґрунтованим, у зв’язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст.  99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Рішення господарського суду Харківської області від 14 березня 2007 року у справі  № 47/73-07 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Головуючий суддя

суддя

суддя