ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
"13" березня 2007 р.                                                                   Справа № 266/19-06
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

За позовом Закритого акціонерного товариства „ Бі енд Ейч ”, м. Київ

до відповідача Бориспільська митниця, м. Бориспіль

Треті особи Департамент аналізу ризиків та аудиту Державної митної служби України, м. Київ

про визнання недійсним актів ненормативного характеру

Головуючий суддя  Карпечкін Т.П.

секретар судового засідання (помічник судді) Десятникова В.Б.

Представники:

від позивача:  Осінчук В.Б. (дов. від 02.02.2007 р.);

від відповідача: Щегель Т.О. (№04-04/2008);

від третьої особи: Ленченко Ю.Ф. (дов. від 09.01.2007 р.);

Кочуровська Л.В. (длв. Від 15.01.2007 р.);

експерт: Ковбик Т.М. (свідоцтво №1077).

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 13.03.2007 р. о 16 год. 00 хв. проголошено вступну та резолютивна частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладалося на 19.03.2007 на 16 год. 00 хв., про що повідомлено сторонам після проголошення вступної та резолютивної частини постанови в судовому засіданні 13.03.2007 року з урахуванням вимог ч. 4 ст.  167 КАС України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ЗАТ «Бі енд Ейч»звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Бориспільської митниці про визнання недійсними актів ненормативного характеру –податкових повідомлень, виданих Бориспільською митницею. Податкові повідомлення видані відповідачем про донарахування позивачу мита в сумі 503698,68 грн., податкове повідомлення № 9 від 17.02.2006 року, та податку на додану вартість в сумі 1058136,48 грн., податкове повідомлення № 10 від 17.02.2006 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.07.2006 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 24.07.2006  року.

24.07.2006 року ухвалою господарського суду Київської області від 24.07.2006 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору - Департамент ризиків та аудиту Державної митної служби України та відкладено судове засідання на 03.08.2006 року.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.08.2006 року провадження по справі зупинено у зв’язку з призначенням судово-бухгалтерської експертизи. На вирішення експертизи поставлене питання: Чи підтверджуються нормативно та документально висновки, викладені в Акті перевірки дотримання закритим акціонерним товариством з іноземними інвестиціями "ВІН" законодавства України з питань митної справи при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності за період з 07.11.2002р. по 07.11.2005р. від 16.01.2006р. в частині заниження сум ввізного мита та податку на додану вартість і донарахування Бориспільською митницею до сплати ЗАТ "Бі енд Ейч" ввізного мита та податку на додану вартість.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.01.2007 року у зв’язку із завершенням судово-бухгалтерської експертизи провадження у справі було поновлене та призначене на 05.02.2007 року.

В судовому засіданні 05.02.2007 року оголошувалась перерве до 19.02.2007року про, що сторони були належним чином повідомлені.

Представником третьої особи у судовому засіданні 19.02.2007 року було заявлено клопотання про виклик в судове засідання експерта Київського науково-дослідному інституту судових експертиз для роз’яснення проведеної  по справі судово-бухгалтерської експертизи, яке судом задоволено по справі була оголошена перерва до 01.03.2007 року.

В судовому засіданні 01.03.2007 року оголошувалась перерве до 13.03.2007 року про, що сторони були належним чином повідомлені.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що податкові повідомлення видані в результаті неправильного застосування відповідачем Законів України «Про податок на додану вартість», «Про єдиний митний тариф»та Митного кодексу України, а також тим, що податкові повідомлення не відповідають формі, встановленій законодавством.

Позивач зазначає, що відповідачем неправомірно зроблено висновок про необхідність включення вартості послуг з дублювання, тиражування, та доставки фільмокопій в Україну до митної вартості самих фільмокопій, що проходять розмитнення у Бориспільській митниці. Також позивач вважає, що він правомірно не враховував ліцензійні платежі при визначенні митної вартості фільмокопій.

Позивач двічі доповнював позовні вимоги. Позивач просить суд визнати недійсними також податкові повідомлення № 13 і №14 від 13 липня 2006 року, якими  відповідач нарахував штраф за неповну сплату мита і ПДВ. Також позивач просить суд стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати - витрати на правову допомогу в сумі 10 000 гривень та витрати, пов’язані із проведенням експертизи в сумі 824,4 грн.

Відповідач проти позовних вимог заперечує  посилаючись на те, що податок на додану вартість і мито донараховані позивачу на підставі Акту перевірки дотримання ЗАТ «ВІН» законодавства України з питань митної справи при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності за період з 07.11.2002 по 07.11.05. Перевірка проведена Департаментом аналізу ризиків та аудиту Державної митної служби України і завершена підписанням Акту від 16.01.06 року.  Оскаржені позивачем податкові повідомлення видані компетентним органом і відповідно до закону. Послуги з дублювання і тиражування фільмів правомірно включені ним до митної вартості фільмокопій, оскільки результатом діяльності контрагентів позивача є саме створення товару –віддрукованих на плівці 35 мм., про дубльованих зі звуковою фонограмою фільмокопій та кінороликів. Відповідачем митна вартість фільмокопій правомірно перерахована за основним методом визначення митної вартості –методом за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються. При визначенні митної вартості фільмокопій до її складу включаються також і ліцензійні платежі як плата за використання об’єктів інтелектуальної власності, оскільки сплата таких платежів є умовою ввезення фільмокопій в Україну.

Третя особа проти позову заперечує посилаючись на те, що позивачем при митному оформленні фільмокопій не подавались контракти, на підставі яких здійснювалось виробництво та поставка фільмокопій. Хоча такі контракти мають пряме відношення до здійснення митного контролю і митного оформлення. Митне оформлення фільмокопій здійснювалось на підставі проформ інвойсів, в яких вказувалось, що поставка є некомерційною і митна вартість фільмокопій визначалась тільки для митниці. Тобто, до митної вартості імпортованих в Україну фільмокопій не включалась вартість дублювання, тиражування фільмокопій, вартість їх доставки та агентська винагорода нерезиденту за виконання агентських договорів.

Дослідивши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, експерта,  всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.02.2006 року Бориспільською митницею видані податкові повідомлення:

- № 9, згідно з яким ЗАТ «Бі енд Ейч»визначено податкове зобов’язання за платежем «Мито (020)»в сумі 503698,68 грн.;

- № 10, згідно з яким ЗАТ «Бі енд Ейч»визначено податкове зобов’язання за платежем «ПДВ (028)»в сумі 1058136,48 грн.

Податкові повідомлення видані згідно з підпунктом «в»підпункту 4.2.2. статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

13.07.2006 року відповідач видав податкові повідомлення про нарахування позивачу штрафних санкцій на підставі підпункту «б»підпункту 4.2.2. статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»:

- податковим повідомленням  № 13 –нарахований штраф по миту (020) в розмірі               25184,93 грн.;

- податковим повідомленням № 14  - нарахований штраф по ПДВ (028) в розмірі 52906,82 грн.

Оскаржені позивачем податкові повідомлення видані на підставі «Акту перевірки дотримання закритим акціонерним товариством з іноземними інвестиціями «ВІН»законодавства України з питань митної справи при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності за період з 07.11.02 по 07.11.05.»Перевірка проведена та Акт складений Департаментом аналізу ризиків та аудиту Державної митної служби України і завершена підписанням Акту від 16.01.06 року.

Висновки Акту мотивовані наступним: позивач в порушення вимог статті 16 Закону України «Про Єдиний митний тариф»при визначенні митної вартості не враховано ціну фільмокопій, яка була фактично сплачена (або підлягала сплаті) за них, вартість транспортування, плату за використання об’єктів інтелектуальної власності, що належать до даних фільмокопій, яка була сплачена як умова їх ввезення, що, в свою чергу призвело до заниження бази оподаткування на суму 1306265,19 гривень, та спричинило несплату ввізного мита у сумі 130626,52 грн. та податку на додану вартість у сумі 287378,34 грн.

Внаслідок неподання до митного оформлення документів, що свідчать про ціну фільмокопій (договори, акти виконаних робіт, звіти про вартість послуг, банківські документи) занижено базу оподаткування на 3267578,48 грн., що спричинило несплату ввізного мита у сумі  351 758,16 гривень та податку на додану вартість у сумі 723867,34 грн. Дані донарахування зроблені відповідачем із застосуванням методу визначення митної вартості за ціною угоди щодо товарів, що імпортуються, а не за резервним методом, як це здійснював позивач.

В порушення вимог п. 4 ст. 267 Митного кодексу України при визначенні митної вартості фільмокопій, митне оформлення яких здійснене за ВМД №12200/4/7271 від 05.05.2004 року, № 12200/4/7272 від 05.05.2004 року не враховано ліцензійні та інші платежі за використання об’єктів права інтелектуальної власності в сумі 213276,00 грн., що в свою чергу призвело до заниження бази оподаткування на суму 213140,00 грн. та спричинило несплату ввізного мита у сумі 21314,00 грн. і ПДВ у сумі 46890,80 грн.

Як свідчать обставини справи, позивач здійснює ввіз (імпорт) на територію України художніх фільмів та прокат їх в кінотеатрах. Права показу художніх фільмів позивач купував у нерезидентів, що володіють відповідними майновими правами на такі фільми, зокрема: за договором №152 Про передачу ексклюзивних прав на прокат, укладеною з компанією MGN »(США) від 05.11.2001 року; за угодами з закритим акціонерним товариством «Централ Партнершип»(Росія) від 20.11.2003 року № КТ03-1950, КТ03-1953, , від 15.10.2002 року № КТ02-1100. Для показу кінофільмів на території України, позивач замовляв дублювання фільмів на мову, зрозумілу споживачу і тиражування фільмів в кількості фільмокопій, необхідних йому для прокату кінофільмів в багатьох кінотеатрах одночасно.

Дублювання і тиражування кінофільмів позивач проводив в Російській Федерації, укладаючи з резидентами Російської федерації відповідні договори. Зокрема дублювання і тиражування фільмів проводилось за договорами агентських послуг з компанією «Юнайтед Інтернешнл пікчерз ГмбХ»(філія у Російській Федерації) № 1/15-АУ від 15.03.2004 року, № 1/15-АУ від 23.07.2004 року; тиражування фільмів за договорами із закритим акціонерним товариством «Творча співдружність «Іст-Вест»(Російська Федерація) № 15-А від 04.07.2003 року, №16 від 31.12.2002 року, № 16-а від 31.12.2002 року, №15-п від 30.12.2002 року.

За договорами з ЗАТ «Централ Партнершип»№ПП03-152 від 21.11.2003 року, № ПФ-03/003 від 20.01.2003 року, № ПФ 04-010 від 29.04.2004 року позивач завозив в Україну вже виготовлені фільмокопії фільмів, права на показ яких він придбав.

При цьому позивач визначав митну вартість таким чином: при ввезенні фільмокопій за договорами з ЗАТ «Централ Партнершип»№ПП03-152 від 21.11.2003 року (ВМД № 12200/3/023787 від 16.12.2003 року), № ПФ-03/003 від 20.01.2003 року (ВМД № 12200/3/002537 від 18.02.2003 року), № ПФ 04-010 від 29.04.2004 року (ВМД № 12200/4/007271 від 05.05.2004 року і № 12200/4/007272 від 05.05.2004 року) зазначалась митна вартість, вказана в договорах поставки фільмокопій, тобто договірна вартість фільмокопій. Однак в митну вартість фільмокопій не включалась вартість придбання прав на показ таких фільмів в Україні.

При визначенні митної вартості фільмокопій, митне оформлення яких здійснювалося за вантажними митними деклараціями: № 12200/4/04934 від 30.03.2004 року, № 12200/4/6793 від 27.04.2004року, № 12200/4/5839  від 14.04.2004 року, № 12200/4/2726 від 25.02.2004 року, № 12200/4/2193 від 17.02.2004 року, № 12200/4/2194 від 17.02.2004 року, № 12200/4/4050 від 16.03.2004 року, № 12200/4/4052 від 16.03.2004 року, № 12200/3/107049 від 08.09.2003 року, № 12200/3/107690 від 29.09.2003 року, № 122000105/4/015421 від 10.09.2004 року, № 12200/3/107917 від 09.10.2003 року, № 12200/3/014468 від 13.08.2003 року, № 12200/3/105621 від 22.07.2003 року, № 12200/3/101364 від 24.02.2003 року, № 12200/3/100954 від 07.02.2003 року, № 122000105/4/13318 від 06.08.2004року,  № 122000105/4/014455 від 26.08.2004 року,  № 22000105/4/16612 від 28.09.2004 року, № 122000105/4/16613 від 28.09.2004 року, № 122000105/4/015421 від 10.09.2004 року, № 122000105/4/011739 від 13.07.2004 року, № 122000105/4/11478 від 07.07.2004 року, № 122000105/4/019523 від 08.11.2004 року, № 122000105/4/017601 від 12.10.2004 року, № 122000105/4/021027 від 29.11.2004 року, № 122000105/4/022016 від 13.12.2004 року, № 122000105/4/023303 від 28.12.2004 року, № 122000105/4/023595 від 31.12.2004 року, № 122000105/4/023597 від 31.12.2004 року, № 122000105/5/000875 від 25.01.2005 року, № 122000105/5/000992 від 26.01.2005 року, № 122000105/5/001876 від 11.02.2005 року,  № 122000105/5/005047 від 01.04.2005 року,  № 122000105/5/8558 від 26.05.2005року, № 122000105/5/08559 від 26.05.2005 року, № 122000105/5/008561 від 26.05.2005 року, позивач розраховував митну вартість за резервним методом на підставі вартості, вказаної в проформі інвойсу з урахуванням витрат на доставку. При цьому у ВМД зазначалось, що поставка фільмокопій некомерційна (без оплати) і вартість фільмокопій визначалась тільки для митниці.

Вартість наданих послуг з дублювання і тиражування фільмокопій, їх доставки авіатранспортом до м. Бориспіль і агентська винагорода сплачувались позивачем окремо. Оскільки послуги, які імпортуються в Україну розмитненню не підлягають і з їх вартості сплачується податок на додану вартість.

В результаті дослідження вищезазначених договорів та інших доказів суд дійшов до висновку, що позивач отримував тимчасові виключні права на публічний показ фільмів в кінотеатрах і рекламування таких фільмів. А витрати на здійснення дублювання фільмів та рекламних роликів, їх тиражування (виготовлення фільмокопій) здійснювались позивачем за окремими договорами.  При чому позивач не набував права власності на такі кінофільми, оскільки не міг їх віджувати в подальшому третім особам, а отримував лише строкові права на їх рекламування та показ в кінотеатрах України. Вартість дублювання, тиражування, транспортні витрати та витрати на рекламу, вартість розмитнення позивач відшкодовував за рахунок осіб, в яких придбавав тимчасові права на показ кінофільмів. Зазначене передбачено в пунктах 4.4., 5.3.8, 5.3.9. договору про передачу майнових прав на використання аудіовізуального твору № КТ03-1953 від 20.11.2003 року; п. 4.4., 5.3.8., 5.3.9. договору про передачу майнових прав на використання аудіовізуального твору № КТ03-1950                               від 20.11.2003 року. Відповідно до п. 5.2.14 договору № КТ02-1100 від 15.10.2002 року позивач зобов’язаний безкоштовно повернути правовласнику всі фільмокопії, отримані за таким договором.

Таким чином, при ввезенні на митну територію України фільмокопій право власності на такі фільми чи фільмокопії до позивача не переходило.

Відповідно до договорів, за якими позивачу надавались агентські послуги з організації дублювання фільмів, виготовлення фільмокопій та доставки їх в Україну, сплаті підлягала не вартість самих фільмокопій, що імпортувалися в Україну, а вартість агентських послуг, яка включала в себе витрати комісіонерів на дублювання фільмів, виготовлення фільмокопій, їх доставки в Україну та винагороду комісіонерів.

Згідно п.1 ст.12 Закону України «Про авторське право і суміжні права»авторське право і право власності на матеріальний об'єкт, в якому втілено твір, не залежать одне від одного. Відчуження матеріального об'єкта, в якому втілено твір, не означає відчуження авторського права і навпаки.

Тобто, надання тимчасового виключного права на показ фільму на території України і передача матеріального носія, на якому такий фільм відображено, відбуваються не залежно одне від одного. Оплата права на показ кінофільму на території України є саме умовою надання тимчасового виключного права на показ фільму на території України і не є обов’язковою умовою договорів, за якими позивачу передавався матеріальний носій, що відображає такий фільм.

Відповідно до п. 1 прикінцевих положень Митного кодексу України, він набирає чинності з 01.01.2004 року. Згідно з «Розрахунком бази оподаткування та розміру донарахованих митних платежів за імпортованими фільмокопіями»(Додаток до Акту перевірки від 16.01.2006 року), відповідач всі донарахування мита та ПДВ проводив в межах дії Митного кодексу України, тобто після 01.01.2004 року.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Митного кодексу України визначено, що до приведення нормативно-правових актів у відповідність із цим Кодексом чинні нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Статтею  267 Митного Кодексу України встановлено , що митною вартістю за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, є вартість операції, тобто ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну. При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються подальші витрати, якщо вони не включались до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті.

Отже, позивач зобов’язаний включати до митної вартості фільмокопій, що переміщуються через митний кордон в режимі імпорту лише ті ліцензійні платежі, які він прямо чи побічно зобов’язаний сплатити як умову відчуження фільмокопій.

Тому збільшення митної вартості фільмокопій на суму ліцензійних платежів, що є оплатою тимчасового виключного права на показ кінофільмів на території України, якщо умовами договорів за якими поставляються фільмокопії в Україну такі ліцензійні платежі не передбачені є неправомірним.

Судом встановлено, що фільмокопії не передавались позивачеві у власність. Власником таких фільмокопій були юридичні особи –власники виключних прав на фільми. За таких умов ст. 267 Митного кодексу України не може застосовуватись до позивача, оскільки обов’язковою умовою згідно з даною нормою є продаж (відчуження) товарів, що оцінюються, в даному випадку фільмокопій. Аналогічний висновок зроблений і судово-бухгалтерським експертом, про що зазначено у Висновку № 9463 судово-бухгалтерської експертизи від 18.12.2006 року (аркуші 29-30 і 31 Висновку).

Таким чином, висновки відповідача про порушення з боку позивача статті 16 Закону України «Про єдиний митний тариф»від 05.02.92 року, (аркуш 23 Акту перевірки від 16.012006 року) і п.4 статті 267 Митного кодексу (аркуш 24 Акту перевірки від 16.01.2006 року) не ґрунтуються на законі і є неправомірними. Тому донарахування позивачеві ввізного мита у сумі  130626,52 грн та податку на додану вартість у сумі 287378,34 грн. з посиланням на статтю 16 Закону України «Про єдиний митний тариф»та ввізного мита у сумі 21314,00 гривень і ПДВ у сумі 46890,80 гривень з посиланням на п. 4 ст. 267 Митного кодексу України є помилковим і не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 266 Митного кодексу України: визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами:

1)          за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2)          за ціною договору щодо ідентичних товарів;

3)          за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

4)          на основі віднімання вартості;

5)          на основі додавання вартості (обчислена вартість);

6)          резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Отже, відповідно до статті 266 Митного кодексу України, основою оцінки товарів для митних цілей повинна бути, вартість зовнішньоекономічної (зовнішньоторговельної) господарської операції. Тому першим та основним методом визначення митної вартості є метод, який базується на ціні фактично сплаченій або тій, що підлягає сплаті за товари після їх продажу на експорт до країни імпорту з урахуванням витрат до перетину митного кордону.

У випадку ввезення фільмокопій в Україну, їх використання позивачем обмежене відповідними договорами з правовласниками. Ці обмеження стосуються як прямої заборони передачі фільмокопій третім особам крім «дозволених кінотеатрів»,  так і строків користування правами на кінопрокат таких фільмів. Тому метод оцінки за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються не міг бути використаний при ввезенні фільмокопій в Україну.

Крім того суд приходить до висновку, що застосування статті 267 Митного кодексу України при визначенні митної вартості фільмокопій можливе, коли ввезення на митну територію України товарів здійснюється за договорами що передбачають перехід права власності на такі імпортовані товари від продавця до покупця і відповідну сплату фактичної вартості за продані/придбані товари. А у випадку ввезення фільмокопій позивач не набував права власності на такі фільмокопії.

Таким чином висновки Акту перевірки про неправомірне застосування позивачем резервного методу визначення митної вартості фільмокопій за ст. 273 Митного кодексу України і донарахування позивачеві ввізного мита в сумі 351758,16 грн. та ПДВ в сумі 723867,34 грн. на підставі застосування методу визначення митної вартості за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються, не ґрунтуються на законі.

Аналогічний висновок зроблений і судово-бухгалтерським експертом про, що зазначено у Висновку № 9463 судово-бухгалтерської експертизи від 18.12.2006 року (аркуші 47 і 48 Висновку).

Акт перевірки дотримання закритим акціонерним товариством з іноземними інвестиціями «ВІН»законодавства України з питань митної справи при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності за період з 07.11.2002 року по 07.11.2005 року від 16.01.2006 року складений Департаментом аналізу ризиків та аудиту. Відповідно до Положення про департамент аналізу ризиків та аудиту, затвердженого наказом Державної митної служби України від 30 травня 2005 року № 442, Департамент аналізу ризиків та аудиту є регіональною митницею з питань аналізу ризиків та аудиту, входить до системи митних органів України й у встановленому законом порядку здійснює митну справу та є юридичною особою.

Перевірка проводилась відповідно до вимог «Порядку проведення митними органами на підприємствах перевірок системи звітності та обліку товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 року № 1730. Відповідно до п.1 вищезазначеного Порядку та як випливає з його назви, перевірки митними органами здійснюються за місцем знаходження підприємства. Дана перевірка також здійснена за місцем знаходження позивача, що підтверджується посиланням в Акті перевірки на вищезазначений Порядок, зазначенням, що перевірка здійснена на підставі посвідчення №18 від 07.11.2005 року повноважною посадовою особою Департаменту аналізу ризиків та аудиту Державної митної служби України та зазначенням в Акті перевірки, що про її проведення зроблено відповідний запис в журналі реєстрації перевірок. При перевірці використано товаросупровідні документи, оборотно-сальдові відомості за період, що підлягав перевірці, картки балансового та позабалансового рахунків, договори, банківські документи та інші документи (аркуші 3 - 4 Акту перевірки) які можуть знаходитись лише у позивача.

Оскаржувані податкові повідомлення № 9 і № 10 видані Бориспільською митницею на підставі підпункту «в»підпункту 4.2.2. статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».  Згідно з цією нормою, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків у разі якщо контролюючий орган внаслідок проведення камеральної перевірки виявляє арифметичні або методологічні помилки у поданій платником податків податковій декларації, які призвели до заниження або завищення суми податкового зобов'язання. При цьому камеральною вважається перевірка, яка проводиться контролюючим органом виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях, без проведення будь-яких інших видів перевірок платника податків.

Відповідно до п.1.11 статті 1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкова декларація –це документ, що подається платником податків до контролюючого органу у строки, встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обов'язкового платежу).

Відповідно до п. 6.1. статті 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»якщо сума податкового зобов'язання розраховується контролюючим органом відповідно до статті 4 вищезазначеного закону, такий контролюючий орган надсилає платнику податків податкове повідомлення, в якому зазначаються підстава для такого нарахування, посилання на норму податкового закону, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок податкових зобов'язань, сума податку чи збору (обов'язкового платежу), належного до сплати, та штрафних санкцій за їх наявності, граничні строки їх погашення, а також попередження про наслідки їх несплати в установлений строк та граничні строки, передбачені законом для оскарження нарахованого податкового зобов'язання (штрафних санкцій за їх наявності).

Суми податкових зобов’язань по миту і податку на додану вартість розраховані посадовою особою Департаменту аналізу ризиків і аудиту, що проводила перевірку позивача і зафіксовані в додатку № 2 до Акту перевірки від 16.102006 року.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення які  оскаржені позивачем, видані неповноважним контролюючим органом, оскільки податкове повідомлення вправі видати контролюючий орган, що проводив перевірку, склав відповідний акт перевірки і провів розрахунок податкових зобов’язань платника за результатами такої перевірки, а також з порушенням форми податкового повідомлення, оскільки як випливає з матеріалів справи, камеральна перевірка позивача не проводилась.

Відповідно п.17.1. статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»штрафні санкції покладаються на платника податків за порушення податкового законодавства. Оскільки суд визнає відсутність податкових законів з боку позивача при визначенні ним митної вартості ввезених фільмокопій, то, відповідно, відсутні і підстави для застосування до позивача штрафів, що визначені податковими повідомленнями - податковим повідомленням від               13.07.2006 року № 13, яким нарахований штраф по миту (020) в розмірі  25184,93 грн. та № 14, яким нарахований штраф по ПДВ (028) в розмірі 52906,82 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є правомірними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню повністю.

Згідно зі статтею 87 Кодексу адміністративного судочинства, до судових витрат відносяться витрати, пов’язані з розглядом справи –витрати на правову допомогу та витрати, пов’язані з проведенням судових експертиз.

Для захисту своїх прав в суді позивач уклав з адвокатським об’єднанням «Адвокатська компанія «Павленко, Стаценко і Осінчук»договір «Про надання правової допомоги»від 29.06.2006 року. Предметом договору є підготовка позову ЗАТ «Бі енд Ейч»до Бориспільської митниці про визнання недійсними податкових повідомлень Бориспільської митниці, які видані за результатами проведеної перевірки ЗАТ «Бі енд Ейч»(акт перевірки від 16.01.2006 року) та представництво інтересів ЗАТ «Бі енд Ейч»в суді першої інстанції по вказаній справі. Відповідно до п.2.2. договору «Про надання правової допомоги»адвокатська компанія «Павленко, Стаценко і Осінчук»вправі самостійно визначити адвоката або юриста, який буде безпосередньо надавати правову допомогу за цим договором. Згідно з наявними у справі протоколами судових засідань та довіреностями, позивача у даній справі представляв Осінчук Володимир Борисович, який має статус адвоката відповідно до Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

. Згідно п.3.1. договору про надання правової допомоги, її вартість складає 10000 грн. Ці кошти були сплачені позивачем повністю 21.07.2006 року, що підтверджується платіжним дорученням № 200 від 21.07.2006 року.

Отже, вартість оплати праці адвоката встановлена договором між адвокатським об’єднанням “Адвокатська компанія “Павленко, Стаценко і Осінчук” і позивачем. З огляду на вищенаведене, а також враховуючи складність даного спору, суд приходить до висновку про обґрунтованість вартості наданої правової допомоги, визначеної вищезазначеним договором та присуджує її вартість в сумі 10000 грн. на користь позивача з Державного бюджету України відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судово-бухгалтерська експертиза в даній справі була призначена судом за клопотанням позивача і проведена Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України. Вартість судово-бухгалтерської експертизи становить              824,40 грн., що підтверджується листом Київського НДІ судових експертиз МЮ України від 18 грудня 2006 року. Витрати по проведенню експертизи, відповідно до п.1 ст. 92 Кодексу адміністративного судочинства поніс позивач, як сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, що підтверджується платіжним дорученням № 325                        від 14.12. 2006 року.

Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 69-72, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, господарський суд Київської області, -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов Колективного Закритого акціонерного товариства «Бі енд Ейч »задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними податкові повідомлення Бориспільської митниці: № 9 від 17.02.2006 року про визначення Закритому акціонерному товариству «Бі енд Ейч»податкового зобов’язання за платежем «Мито (020)»в сумі 503698(п’ятсот три тисячі шістсот дев’яносто вісім) грн. 68 коп.,  № 10 від 17.02.2006 року про визначення Закритому акціонерному товариству «Бі енд Ейч»податкового зобов’язання за платежем «ПДВ (028)»в сумі 1058136(один мільйон п’ятдесят вісім тисяч сто тридцять вісім) грн. 48 коп., № 13 від                13.07. 2006 року про нарахування Закритому акціонерному товариству «Бі енд Ейч»штрафу по миту (020) в розмірі 25184(двадцять п’ять тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 93 коп., № 14                          від 13.07.2006 року про нарахування Закритому акціонерному товариству «Бі енд Ейч»штрафу по ПДВ (028) в розмірі 52906(п’ятдесят дві тисячі дев’ятсот шість) грн. 82 коп.  та скасувати їх з моменту прийняття.

3. Стягнути з Державного бюджету на користь Закритого акціонерного товариства                      «Бі енд Ейч»(040053, м. Київ, вул. Артема,  1/5, , п/р 74, в ГОУ Промінвестбанку в м. Києві, МФО 300012, індивідуальний податковий номер 97 ) 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. адвокатських, 824 (вісімсот двадцять чотири) грн. 40 коп. витрат на судово-бухгалтерську експертизу, 3 (три) грн. 40 коп.  судового збору.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

13.03.2007 р.

Суддя