ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.07
р.
Справа № 29/16

У судовому засіданні 10 квітня 2007
року о 10 годин 00 хвилин

оголошувалася перерва до 12 квітня
2007 року на 9 годину 15 хвилин

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк

до відповідача  державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м. Донецька, м. Донецьк

за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача Головного
управління Державного казначейства України у Донецькій області, м. Донецьк

про відшкодування за рахунок
держави майнової шкоди в розмірі 60 грн., завданої неправомірними діями
посадових осіб Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.
Донецька

Суддя господарського суду Донецької
області Яманко Валентина Григорівна

при секретарі судового засідання
Шкурідіной І. О.

Представники:

від позивача:      ОСОБА_1 - особисто,

від відповідача:  Петров А.Г. - за дов. № 55984/10/10-013 від
13 листопада 2006 року,

від третьої особи: Буній С. І. - за
дов. № 2 від 3 січня 2007 року.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач - суб'єкт підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємець ОСОБА_1, м. Донецьк звернувся до
господарського суду Донецької області 10 січня 2006 року з позовною заявою до
державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька про
стягнення матеріальної шкоди в розмірі 1110 грн. (т. 1 арк. справи 2).

Ухвалою від 12 січня 2006 року
господарський суд Донецької області прийняв до розгляду та порушив провадження
у справі № 29/16 (т. 1 арк. справи 1).

14 лютого 2006 року господарським
судом  Донецької області було прийнято
рішення (т. 1 арк. справи 18-19) про відмову у задоволенні позовних вимог.

27 березня 2006 року Донецький
апеляційний господарський суд прийняв постанову (т. 1 арк. справи 39-41) про
залишення рішення господарського суду Донецької області від 14 лютого 2006 року
по справі № 29/16 без змін.

23 травня 2006 року Вищий господарський
суд України з посиланням на Кодекс адміністративного судочинства України
відмовив у прийнятті касаційної скарги суб'єкта підприємницької діяльності
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк на рішення господарського суду
Донецької області від 14 лютого 2006 року та постанову Донецького апеляційного
господарського суду від 27 березня 2006 року, про  що виніс відповідну ухвалу (т. 1 арк. справи
48-49).

25 липня 2006 року Верховний суд
України прийняв постанову (т. 1 арк. справи 63-64) про скасування ухвали Вищого
господарського суду України від 23 травня 2006 року по справі № 29/16 та
направив касаційну скаргу СПД ОСОБА_1 на розгляд до Вищого господарського суду
України, оскільки за висновками Верховного суду України справа № 29/16 за
позовом про стягнення матеріальної шкоди з податкового органу не є
адміністративною справою, так як її предметом не є вирішення публічно-правового
спору, тому за суб'єктним складом сторін та предметом спору вона підлягає
розгляду господарськими судами у порядку, визначеному Господарським
процесуальним кодексом України.

5 жовтня 2006 року Вищий господарський
суд України прийняв постанову (т. 1 арк. справи 68-72) про скасування рішення
господарського суду Донецької області від 14 лютого 2006 року та постанови
Донецького апеляційного господарського суду від 27 березня 2006 року  у справі № 29/16 та передання справи на новий
розгляд до господарського суду Донецької області.

25 жовтня 2006 року через канцелярію
господарського суду Донецької області надійшли матеріали справи № 29/16.  Ухвалою від 26 жовтня 2006 року господарський
суд Донецької області прийняв до нового розгляду справу № 29/16 та призначив
судове засідання на 21 листопада 2006 року (т. 2 арк. справи 1).

Ухвалою від 21 листопада 2006 року
господарський суд Донецької області відклав судове засідання на 7 грудня 2006
року (т. 2 арк. справи 6).  7 грудня 2006
року у судовому засіданні, позивач надав заяву про уточнення позовних вимог (т.
2 арк. справи 12) зазначивши, що ціна позову складає 1069 грн. 71 коп.  та клопотання про залучення як відповідача по
справі № 29/16 Головного управління Державного казначейства України у Донецькій
області (т. 2 арк. справи 34). Сторонами у судовому засіданні 7 грудня 2006
року було надане клопотання (т. 2 арк. справи 51) про продовження строку
розгляду справи № 29/16 до 2 лютого 2007 року, яке судом було задоволене.
Ухвалою від 7 грудня 2006 року господарський суд Донецької області відклав
судове засідання на 16 січня 2007 року (т. 2 арк. справи 53).

18 грудня 2006 року позивач надав
заяву про уточнення позовних вимог (т. 2 арк. справи 56-57) зазначивши, що ціна
позову складає 962 грн. 11 коп.

16 січня 2007 року позивач у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав. Також позивачем у судовому засіданні 16
січня 2007 року було підтримане клопотання про залучення як відповідача по
справі № 29/16 Головного управління Державного казначейства України у Донецькій
області. Відповідач у судовому засіданні 16 січня 2007 року проти позовних
вимог заперечував, проти залучення Головного управління Державного казначейства
України у Донецькій області не заперечував та заявив усне клопотання про
відкладення судового розгляду для підготовки письмового пояснення. Ухвалою від
16 січня 2007 року (т. 2 арк. справи 65) суд відмовив у задоволенні клопотання
позивача про залучення Головного управління Державного казначейства України у
Донецькій області  в якості відповідача
та залучив за ініціативою суду Головне управління Державного казначейства
України у Донецькій області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору. Також, суд задовольнив усне клопотання відповідача про
відкладення судового засідання та відклав судове засідання на 25 січня 2007
року, про що виніс відповідну ухвалу (т. 2 арк. справи 65).

25 січня 2007 року позивач підтримав
уточнені позовні вимоги, відповідач надав відзив НОМЕР_1 на уточнені позовні
вимоги. Третьою особою у судовому засіданні 25 січня 2007 року був наданий
відзив НОМЕР_2 на позовну заяву, згідно якого третя особа проти позовних вимог
заперечує. У зв'язку з наданими третьою особою поясненнями та відзивом на
позовну заяву, суд уточнив, що до розгляду справи № 29/16 Головне управління
Державного казначейства України у Донецькій області, м. Донецьк залучено в
якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на
боці відповідача. Сторонами у судовому засіданні 25 січня 2007 року було
заявлено усне клопотання про відкладення судового розгляду справи № 29/16, у зв'язку
з необхідністю надання додаткових документів для вирішення справи по суті, яке
судом було задоволене. Ухвалою від 25 січня 2007 року суд відклав судове
засідання на 30 січня 2007 року (т. 2 арк. справи 73) з урахуванням надіслання
запитів до Державного казначейства України та Державної податкової
адміністрації України (т. 2 арк. справи 82-83).

У судовому засіданні 30 січня 2007
року сторонами було надане клопотання (т. 2 арк. справи 78) про продовження
строку розгляду справи № 29/16 до 27 квітня 2007 року, яке судом було
задоволене. Ухвалою від 30 січня 2007 року суд відклав судове засідання на 10
квітня 2007 року (т. 2 арк. справи 80).

10 квітня 2007 року у судовому
засіданні позивач змінив позовні вимоги, виклавши їх в наступній редакції:
“Відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету збитки, завдані
неправомірними діями Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.
Донецька в розмірі 60 грн." (т. 2 арк. справи 91). Відповідач та третя
особа проти уточнених позовних вимог заперечували та заявили усне клопотання
про оголошення перерви для надання письмових пояснень. Судом о 10 годині 00
хвилин була у відповідності до статті 77 ГПК України оголошена перерва до 12
квітня  2007 року на 9 годин 15 хвилин,
про що було вказано в протоколі судового засідання та сторони, а також третя
особа ознайомлені під підпис.

11 квітня 2007 року через
канцелярію господарського суду Донецької області від позивача надійшла заява
про уточнення позовних вимог щодо предмету спору, в якій позивач на підставі
статтей 8, 56 Конституції України, статті 1173 Цивільного кодексу України
просить відшкодувати за рахунок держави майнову шкоду в розмірі 60 грн.,
завдану неправомірними діями посадових осіб Державної податкової інспекції у
Ворошиловському районі м. Донецька (т. 2 арк. справи 99). також, 11 квітня 2007
року до суду надійшли заперечення відповідача (т. 2 арк. справи 100) та третьої
особи (т. 2 арк. справи 101-102) на уточнені позовні вимоги, в яких було
зазначено, що фіксований податок сплачений позивачем у розмірі 60 грн. не є
збитком та не підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету, у зв'язку з
відсутністю подібної статті витрат у Законі України "Про державний бюджет
України на 2007 рік".

12 квітня 2007 року під час судового
розгляду позивач підтримав позовні вимоги уточнені заявою від 11 квітня 2007
року, відповідач та третя особа проти позовних вимог заперечували. Станом на
час слухання справи відповіді на запити суду до Державного казначейства України
та Державної податкової адміністрації України не надішли.

Позивач - ОСОБА_1, м. Донецьк
зареєстрований 3 липня 1995 року виконавчим комітетом Ворошиловської районної
ради народних депутатів м. Донецька як суб'єкт підприємницької діяльності
фізична особа - підприємець за адресою: АДРЕСА_1, про що видане свідоцтво про
державну реєстрацію (т. 1 арк. справи 4, т. 2 арк. справи 13-14).
Ідентифікаційний номер позивача НОМЕР_3. Відповідно до довідки форми № 4-ОПП
НОМЕР_4 позивач перебуває на податковому обліку в державній податковій
інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька. Згідно виписки НОМЕР_5 (т. 2
арк. справи 22) позивач рахується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб
та фізичних осіб - підприємців.

Позивач у позові посилається на статтю
13 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” згідно якої збитки,
завдані неправомірними діями посадових осіб органів державної податкової
служби, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету. 31 січня
2003 року за квитанцією НОМЕР_6 позивачем було сплачено фіксований податок за
лютий 2003 року, а 3 лютого 2003 року позивачем була подана до державної
податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька заява про видачу
патенту на здійснення підприємницької діяльності зі сплатою фіксованого
податку. ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька листом НОМЕР_7 у видачі
патенту відмовила. Відмову податкового органу у видачі позивачу патенту на
здійснення підприємницької діяльності зі сплатою фіксованого розміру
прибуткового податку рішенням господарського суду Донецької області від 21
березня 2003 року було визнано такою, що не ґрунтується на чинному
законодавстві. Цим же рішенням суд зобов'язав податковий орган видати позивачу
патент на здійснення підприємницької діяльності на ринках міста Донецька зі
сплатою фіксованого податку. На підставі наказу про виконання зазначеного
рішення постановою № 875 від 24 квітня 2003 року було відкрите виконавче
провадження. Через те, що державна податкова інспекція у Ворошиловському районі
м. Донецька виконала наказ господарського суду Донецької області лише через
декілька місяців, позивач не зміг скористатися патентом, який надавав право на
здійснення підприємницької діяльності за даною формою оподаткування з 1 лютого
2003 року по 28 лютого 2003 року. Таким чином, позивач зазнав збитків у вигляді
неодержаних доходів (втраченої вигоди), які отримав би, займаючись
підприємницькою діяльністю в лютому 2003 року. Позивач зазначив, що згідно
даних, наведених в декларації про доходи, отримані в березні 2003 року, якщо
права позивача не були б порушені він отримав би 11000 грн. на місяць.
Враховуючи індекс інфляції за 2003 - 2006 роки (146%) за даний час ця сума
складає 16082 грн. Виходячи з того, що у 2003 році діяли ставки податку,
встановлені в Указі Президента України № 519/94 від 13 вересня 1994 року, доход
приватних підприємців з якого треба було сплатити 113 грн. складав 637 грн. 25
коп. Тобто, мінімальний розмір доходу від здійснення підприємницької діяльності
з застосуванням фіксованого розміру податку в 2003 році дорівнював 637 грн. 25
коп. Враховуючи рівень інфляції за 2003 - 2006 роки (146,2%) на даний час ця
сума складає 932 грн. Сума реальних збитків складає 30 грн. 11 коп.: 20 грн. -
витрати, пов'язані з наданням відповідно до ухвали суду від 26 жовтня 2006 року
довідки державного реєстратора, 6 грн. 05 коп. - поштові витрати, 4 грн. 06
коп. - послуги банку при сплаті державного мита при подачі позовної заяви по
справі № 7/45В. Таким чином, загальна сума завданих позивачу державною
податковою інспекцією у Ворошиловському районі м. Донецька збитків становить
16112 грн. 11 коп. (16082 грн. + 30 грн. 11 коп.). Мінімальна сума цих збитків
складає 962 грн. 11 коп. (932 грн. + 30 грн. 11 коп.). Враховуючи, що
документально підтвердженим є витрати на сплату згідно квитанції НОМЕР_6
фіксованого податку на суму 60 грн., позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши
про відшкодування майнової шкоди у розмірі 60 грн.

Відповідач у відзиві на позов (т. 2
арк. справи 70) проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що 2 липня
2003 року ним було виконано рішення суду по справі № 7/45В та було видано СПД
ОСОБА_1 патент на здійснення роздрібної торгівлі на лютий 2003 року. Відповідач
зазначив, що можливі доходи які б міг отримати позивач у лютому 2003 року у
разі своєчасного надання інспекцією відповідного патенту не мають обов'язкового
характеру. Більш того, наявність таких доходів та їх розмір не знаходяться в
необхідному зв'язку із діями (бездіяльністю) податкового органу. СПД ОСОБА_1,
як зазначає відповідач, не довів доказами суму нанесеної йому матеріальної
шкоди у сумі 962 грн. 11 коп. всупереч вимог статті 36 ГПК України.  Із наданих позивачем документів
підтверджується лише доказ його затрат на судовий процес з ДПІ у Ворошиловському
районі м. Донецька в сумі 30 грн. 11 коп., який він веде за власним бажанням. У
наданих позивачем поясненнях позивач наводить лише нормативні документи, які
регулюють правовідношення у системі оподаткування, та ставки податків, але не
підтверджує завданих йому збитків.  Щодо
уточнених позовних вимог відповідач зазначив, що 60 грн. фіксованого податку не
є збитками позивача (т. 2 арк. справи 100).

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача, Головне управління
Державного казначейства України у Донецькій області, м. Донецьк у відзиві (т. 2
арк. справи 67, 101-102) проти позовних вимог заперечує, посилаючись на статтю
33 Закону України „Про державний бюджет на 2007 рік” якою передбачено, що
відшкодування шкоди з Державного бюджету у 2007 році здійснюється тільки у
випадку, якщо шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів дізнання,
попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду. Таким чином, вимоги
позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди заподіяної державною податковою
інспекцією у Ворошиловському районі м. Донецька з державного бюджету, на думку
третьої особи, є безпідставними.

Сторони клопотання щодо фіксації
судового процесу не заявляли, у зв'язку з чим розгляд справи здійснювався без
застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до
статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, заслухавши пояснення представників
сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані
докази, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 14 Декрету
Кабінету Міністрів України „Про прибутковий податок з громадян” № 13-92 від 26
грудня 1992 року у відповідній редакції, що діяла у лютому 2003 року,   громадяни, які здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної особи, мали право самостійно обрати спосіб
оподаткування доходів, одержаних від цієї діяльності, за фіксованим розміром
податку шляхом придбання патенту.
Фіксований податок сплачувався громадянином - платником податку до
відповідного місцевого бюджету за місцем його проживання. Для одержання патенту
платник податку повинен був  подати до
податкового органу заяву, складену в довільній формі, яка повинна містити
інформацію про місце здійснення підприємницької діяльності; перелік осіб, які перебувають
у трудових відносинах з платником податку, та їх ідентифікаційні номери або
членів його сім'ї, які беруть участь у здійсненні підприємницької діяльності, і
їх ідентифікаційні номери, а також інформацію про доходи платника фіксованого
податку від здійснення підприємницької діяльності за останні 12 місяців або про
неотримання таких доходів. Податковий орган був зобов'язаний видати патент
протягом трьох робочих днів з дня прийняття вказаної заяви від платника
податку, оформленої належним чином.

31 січня 2003 року за
квитанцією НОМЕР_6 (т. 2 арк. справи 49) суб'єктом підприємницької діяльності
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, м. Донецьк був сплачений фіксований
податок за лютий 2003 року у сумі 60 грн. 3 лютого 2003 року позивачем була подана
до державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька заява
(т. 2 арк. справи 50) про видачу патенту на здійснення роздрібної та дрібно
гуртової торгівлі на ринках міста Донецька в лютому 2003 року, до якої було
додано документ, що засвідчує сплату фіксованого податку. ДПІ у Ворошиловському
районі м. Донецька листом НОМЕР_7 у видачі патенту відмовила (т. 2 арк. справи
31).

Рішенням господарського суду
Донецької області по справі № 7/45В від 21 березня 2003 року (т. 1 арк. справи
5) було встановлено, що СПД ОСОБА_1 були дотримані вимоги чинного законодавства
до змісту та форми заяви, а саме вказано, що торгівля буде здійснюватися на
ринках міста Донецька, підприємницька діяльність здійснюється одноособово,
доходи від підприємницької діяльності за останні 12 місяців відсутні, проте
податковим органом в порушення вимог статті 14 Декрету Кабінету Міністрів
України „Про прибутковий податок з громадян”
патент виданий не був.  Зазначеним
рішенням суд зобов'язав державну податкову інспекцію у Ворошиловському районі
м. Донецька видати позивачу патент на здійснення підприємницької діяльності на
ринках міста Донецька зі сплатою фіксованого розміру прибуткового податку. ДПІ
у Ворошиловському районі м. Донецьку не оскаржило наведене рішення господарського
суду від 21 березня 2003 року, у зв'язку з чим воно набуло чинності  та на підставі нього були видані накази про
зобов'язання ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьку видати торговий патент та
стягнення з ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьку на користь ОСОБА_1 витрат
по сплаті державного мита у сумі 85 грн. та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу у сумі 118 грн. (т. 2 арк. справи  92, 93).

На підставі наказу про виконання
ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька зазначеного рішення суду № 7/45в
постановою відділу державної виконавчої служби Ворошиловського управління
юстиції м. Донецька № 875 від 24 квітня 2003 року (т. 2 арк. справи 32-33) було
відкрите виконавче провадження. На виконання своїх обов'язків відділом державної
виконавчої служби Ворошиловського управління юстиції м. Донецька неодноразово
надсилалися розпорядження до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька (т. 2
арк. справи 45, 47) про необхідність виконання рішення суду. Проте, державна
податкова інспекція у Ворошиловському районі м. Донецька виконала зазначений
наказ господарського суду Донецької області лише 2 липня 2003 року шляхом
видачі СПД ОСОБА_1  патенту НОМЕР_7 (т. 2
арк. справи 15, 42) на здійснення роздрібної торгівлі на ринках м. Донецька з 1
лютого 2003 року по 28 лютого 2003 року.
Позивач стверджує, що був позбавлений законної можливості здійснити
підприємницьку діяльність у лютому 2003 року, відповідач, у свою чергу, фактів
здійснення СПД ОСОБА_1 підприємницької діяльності у цей період не навів та
доказів не надав.

Згідно постанови відділу Державної
виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції м. Донецька від
18 грудня 2003 року виконавче провадження щодо стягнення з ДПІ у
Ворошиловському районі м. Донецьку судових витрат на загальну суму 203 грн.
було закінчено у зв'язку з виконанням (т. 2 арк. справи 94).

В постанові Вищого господарського
суду України від 5 жовтня 2006 року по справі № 29/16 було зазначено, що судами
не була надана належна оцінка наявному у справі рішенню господарського суду
Донецької області від 21 березня 2003 року у справі № 7/45В, в якому було
визнано, що податковий орган, всупереч статті 14 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про прибутковий податок з громадян", не виконав обов'язку по
видачі приватному підприємцю ОСОБА_1 патенту та був зобов'язаний це зробити у
судовому порядку. Також, Вищим господарським судом України було вказано, що в
порушення приписів статті 43 Господарського процесуального кодексу України,
господарські суди при вирішенні даної справи не надали належної правової оцінки
твердженням позивача стосовно зловживань працівниками податкового органу
службовим становищем та умисного невиконання інспекцією судового рішення від 21
березня 2003 року, а також неможливості здійснення торговельної діяльності без
отримання патенту. Згідно статті 11112
Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під
час нового розгляду справи.

За наявними у справі матеріалами
суд встановив, що ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьку не оскаржило рішення
господарського суду Донецької області по справі № 7/45В від 21 березня 2003
року, але виконало його лише 2 липня 2003 року після звернень державної
виконавчої служби про примусове виконання з попередженням про відповідальність.
Отже, факт недотримання податковим органом вимог статті 14 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" щодо
зобов'язання видати СПД ОСОБА_1 патент на здійснення торгівельної діяльності на
ринках м. Донецьку за лютий 2003 року встановлений рішенням суду та не потребує
додаткового доведення при розгляді справи № 29/16 з огляду на приписи статті 35
Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.  Факт несвоєчасного виконання рішення суду
доведений корінцем патенту (т. 2 арк. справи 42), розпорядженнями виконавчої
служби (т. 2 арк. справи 45, 47). Таким чином, судом встановлено не дотримання
відповідачем вимог законодавства, що визначає обов'язки податкового органу,
невиконання яких своєчасно спричиняє шкоду суб'єктам підприємницької діяльності.

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, якщо
користування громадянином своїми правами залежить від волі суб'єктів владних
повноважень, до яких віднесені Законом України “Про державну податкову службу в
Україні” податкові органи, то державні органи зобов'язанні здійснювати надані
їм повноваження для забезпечення і захисту законних інтересів громадян  у межах та за процедурою встановленою у
законодавчих актах.

Згідно статті 13 Закону України
„Про державну податкову службу в Україні” № 509-ХІІ від 4 грудня 1990 року в
редакції Закону України № 3813-ХІІ від 24 грудня 1993 року зі змінами та
доповненнями, посадові особи органів державної податкової служби зобов'язані
дотримувати Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та
охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій,
забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби
функцій та повною мірою використовувати надані їм права. За невиконання або
неналежне виконання посадовими особами органів державної податкової служби
своїх обов'язків вони притягаються до дисциплінарної, адміністративної,
кримінальної та матеріальної відповідальності згідно з чинним законодавством.
Збитки, завдані неправомірними діями посадових осіб органів державної
податкової служби, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного
бюджету.

Відповідно до Закону України №
2322-ІУ від 12 січня 2005 року  Закон
України "Про державну податкову службу в Україні" був доповнений
статтею 11-2, частинами 4, 5 якої визначено: у разі заподіяння шкоди внаслідок
порушення працівниками органів державної податкової служби прав платників
податків, встановлених цим та іншими законами України, а також вимог щодо
проведення перевірок платник податків може звернутися до суду із заявою про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди. При цьому суб'єкти малого
підприємництва звільняються від сплати державного мита. Відшкодування шкоди
здійснюється відповідно до закону. Працівники органів державної податкової
служби несуть матеріальну відповідальність за шкоду, завдану незаконними діями
або бездіяльністю, в межах, встановлених законом.

За статтею 4 Цивільного кодексу
Української РСР від 18 липня 1963 року зі змінами та доповненнями підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування
кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання, які виникають з
угод або внаслідок заподіяння шкоди.

Загальні положення про
відшкодування шкоди були визначені статтями 440, 442 Цивільного кодексу
Української РСР від 18 липня 1963 року та у діючому з 1 січня 2004 року на
теперішній час Цивільному кодексі України № 435-ІУ від 16 січня 2003 року - у
статтях 1166, 1173.

Статтею 440 Цивільного кодексу
Української РСР від 18 липня 1963 року
передбачувалося, що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а
також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка
заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених
законодавством. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування,
якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Статтею 442 Цивільного кодексу
Української РСР було визначено, що шкода, заподіяна громадянинові незаконними
діями державних і громадських організацій, а також службових осіб при виконанні
ними службових обов'язків у галузі адміністративного управління, відшкодовується
на загальних підставах (статті 440 і 441 цього Кодексу), якщо інше не
передбачено законом. За шкоду, заподіяну такими діями організаціям,
відповідальність настає в порядку, встановленому законом.

Згідно статті 1166 Цивільного
кодексу України № 435-ІУ від 16 січня 2003 року майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам
фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини. З приписів зазначеної статті вбачається, що для
застосування деліктної відповідальності необхідна наявність складу
правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкоди,
причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, вини особи, яка
заподіяла шкоду.

Шкода серед інших складових включає
й матеріальні втрати, відшкодування яких є одним з засобів захисту права
власності.  Сума фіксованого податку 60
грн. сплачена позивачем за квитанцією НОМЕР_6 (т. 2 арк. справи 49) за своєю
економічною суттю є платою внесеною до місцевого бюджету за можливість у
певному місяці, у даному випадку лютому 2003 року, суб'єкту підприємницької
діяльності здійснювати торгівлю на ринках міста Донецька. Рішенням
господарського суду Донецької області від 21 березня 2003 року по справі №
7/45В встановлений факт протиправної поведінки - незаконних дій податкового
органу щодо відмови у видачі патенту, фактична видача патенту була вчинена 2
липня 2003 року після здійснення примусових заходів виконавчою службою, що як
наслідок призвело до того, що позивач не мав законної можливості здійснювати
діяльність у період за який сплатив податок, тобто наявний зв'язок протиправної
поведінки та шкоди.

Щодо наявності вини у діях
посадових осіб ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецьку, то відповідно до
статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих
органів. Зазначене положення Цивільного кодексу України повністю відповідає
захисту права власності, яке гарантується статтею 1  Першого протоколу Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року, підписану від імені України 9
листопада 1995 року, ратифіковану Законом України “Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції”
N 475/97-ВР від17 липня 1997 року
зі змінами та доповненнями у назві та тексті згідно з Законом України
від 9 лютого 2006 року N 3436-IV. Відповідно до статті 9 Конституції України
чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою
України, є частиною національного законодавства України. Зміст положення про
захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського суду з прав
людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 листопада 1991
року у справі “Пайн Велей Девелопментс ЛТД” проти Ірландії” зазначається, що
власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на
можливість користуватися своєю власністю.

Частинами 1, 5 статті 19
Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання мають
право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не
суперечить законодавству. Незаконне втручання та перешкоджання господарській
діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх
посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються.

Суд зазначає, що всупереч вимогам
статті 33 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, відповідач не навів поважних причин, за якими патент
при його своєчасній оплаті не був виданий та не надав пояснень щодо причин
несвоєчасного виконання рішення господарського суду Донецької області від 21
березня 2003 року по справі № 7/45В. У рішенні Європейського суду з прав людини
від 7 червня 2005 року у справі “ОСОБА_2 проти України”  зазначено, що затримка у виконанні рішення
суду може бути виправдана за певних обставин, але затримка не може бути в тій
мірі, щоб порушувати саму сутність права, захищеного пунктом 1 статті 6 Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13  Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які
здійснювали свої офіційні повноваження. Стосовно цього Європейський суд з прав
людини в рішенні у справі “ОСОБА_3 проти України” від 17 січня 2006 року
зазначив, що використання державної влади, яке негативно впливає на закріплені
в Конвенції права та свободи, піднімає питання про відповідальність держави,
незалежно від форми використання влади. Так, держава несе повну
відповідальність за Конвенцією за дії державних органів незалежно від того, чи
такі дії були обдумані чи випадкові.

Стосовно заперечень третьої особи -
Головного управління Державного казначейства України у Донецькій області, м.
Донецьк про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, у зв'язку з
відсутністю в Законі України “Про державний бюджет України на 2007 рік” розділу
видатків на відшкодування збитків заподіяних посадовими особами державної
податкової служби, суд зазначає, що відсутність джерел коштів на відшкодування
при визначенні Конституцією та законом відповідальності держави не є підставою
для відмови у задоволенні позовних вимог про відновлення порушеного законного
права. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх
посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.  Основоположним при застосуванні статті 56
Конституції України є наголос на те, що відповідальність нестиме саме держава,
а не її органи або посадові чи службові особи, бо вони здійснюють свої функції
не як приватні особи в своїх інтересах, а від імені держави та в межах
покладеної на них державою компетенції, при цьому Конституцією залежність
відшкодування від наявності фінансової спроможності держави нести
відповідальність за дії державних службовців не передбачена. Відповідно до
статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими.
Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст
і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого
самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Оскільки Конституція
України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при
розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх
необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення
мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не
суперечить їй. Статтею 33 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007
рік” № 489-У від 19 грудня 2006 року встановлено, що виконання рішення, яке
прийнято органом державної влади, що відповідно до закону має право на його
застосування, про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти
державного бюджету, здійснюється Державним казначейством України за попереднім
інформуванням Міністерства фінансів України. Кошти, відшкодовані державою з
Державного бюджету України згідно з цією статтею, вважаються збитками
Державного бюджету України. Позивачем у справах про відшкодування збитків,
завданих Державному бюджету України, згідно з цією статтею, виступають органи
прокуратури за поданням відповідних матеріалів органами Державного казначейства
України. Відсутність прямого посилання у цій нормі на можливість відшкодування
шкоди завданої посадовими особами податкового органу не спростовує можливості
застосування судом положень статті 56 Конституції України, як норми прямої дії,
тим більше, що існує встановлена законом можливість покриття не передбачених
видатків держави за рахунок резервного фонду.
В додатку № 3 до Закону України “Про Державний бюджет України на 2007
рік” передбачено створення резервного фонду в обсязі 350 млн. грн., щодо якого
статтею 24 Бюджетного кодексу України визначено, що резервний фонд бюджету
формується для здійснення непередбачених видатків, що не мають постійного
характеру і не могли бути передбачені при складанні проекту бюджету.  При цьому, статтею 64 Конституції України
гарантується, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть
бути обмежені, крім випадків, безпосередньо передбачених Конституцією України.
Норми викладені в статті 95 Конституції України не містять обмеження
реалізації  конституційних прав і свобод
людини і громадянина.

Крім того, суд наголошує, що за
уточненими позовними вимогами, позивач не вимагає відшкодування шкоди за
рахунок державного бюджету, посилаючись на встановлену статтею 56 Конституції
України та статтею 1173 Цивільного кодексу України відповідальність держави,
оскільки плата (фіксований податок) за патент, яким позивач не скористався у
лютому 2003 року завдяки незаконним діям посадових осіб податкового
органу,  була внесена до місцевого
бюджету, який наряду з державним бюджетом є складовою частиною бюджетної
системи держави згідно статті 5 Бюджетного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, уточнені
заявою від 11 квітня 2007 року вимоги позивача підлягають задоволенню у повному
обсязі. При цьому, суд приймає до уваги приписи викладені у рішенні
Європейського суду України від 18 липня 2006 року по справі “ОСОБА_4 проти
України”  стосовно того, що  пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх
рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на
кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від
характеру рішення, тому оцінка правовідносинам в рішенні надавалася з
урахуванням останніх змін предмету спору та відповідних цьому заперечень
відповідача та третьої особи.

За статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України державне мито, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету
пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати
державного мита.  Позивач не сплачував
державне мито при поданні позову на підставі статті 11-2 Закону України
"Про державну податкову службу в Україні", відповідач звільнений від
сплати державного мита згідно пункту 15 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про державне мито" № 7-93 від 21 січня  1993 року.

Керуючись статтями 33, 35, 43, 49, 82 -
85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Донецьк, уточнений заявою
від 11 квітня 2007 року, до державної податкової інспекції у Ворошиловському
районі м. Донецька про відшкодування за рахунок держави майнової шкоди в
розмірі 60 грн., завданої неправомірними діями посадових осіб Державної
податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька, задовольнити
повністю.

Відшкодувати за рахунок держави
майнову шкоду в розмірі 60 грн., завдану неправомірними діями посадових осіб
Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька, на користь
суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.
Донецьк (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, рахунок НОМЕР_8 у
Ворошиловському відділенні № 25 Ощадбанку України, ІНФОРМАЦІЯ_1).

Видати наказ після набрання
рішенням чинності.

У судовому засіданні 12 квітня 2007
року о 9 годині 30 хвилин за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну
частини рішення в присутності представників сторін та третьої особи.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя
Яманко
В.Г.

Рішення підписане 12 квітня 2007
року об 11 годин 00 хвилин.

Надруковано 4
примірника:

1.          Позивачу - 1.

2.          Відповідачу - 1.

3.          Третій особі - 1.

4.          У справу - 1.

________________________________________________________________________________

Адреса  і телефон господарського суду Донецької
області: 83048, м. Донецьк, вул. Артема, 157, тел. 381-88-46.