ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

05.06.2007
Справа №2-19/2212-2007А

За позовом – ДПІ в м.Керчі, м.Керч АР Крим.

До відповідача 1 – ТОВ «Иса Плюс», м.Керч АР Крим.

До відповідача 2  – ПП «Богатир», Ленінський район АР Крим.

Про визнання недійсною угоди

Суддя Мокрушин В.І.

Секретар Сидельова І.І.

П Р Е Д С Т А В Н И К И :

Від позивача – Козичева Т.Ю., держ.інспектор, довіреність № 701/10/10-0 від 17.01.2007 р.; Комар С.О., представник, довіреність № 6443/10/10-0 від 28.04.2007 р.

Від відповідача 1– не з’явився

Від відповідача 2 – не з’явився

Суть спору:

Позивач звернувся до Господарського суду Автономної Республіки Крим з адміністративним позовом про визнання недійсною угоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що угода має признаки фіктивної угоди, а тому повинна бути визнана недійсною.

Відповідачі правом на участь у судовому засіданні не скористувались, відзиви на позовну заяву не надали, повідомлялися належним чином: замовленою кореспонденцією.

Справа слухалася у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями).

Представник позивача відмовився від послуг перекладача.

Відповідно до ст.9, 10 Конституції України, ст.9 Європейської хартії регіональних мов (ратифікована Законом України від 15.05.2003 року № 802), ст.3 Декларації прав національностей України (від 01.11.1991 року № 1771), ст.10 Закону України «Про судоустрій» (від 07.02.2002 року № 3018), ст.18 Закону України «Про мови» (від 28.10.1989 року № 8312), ст.10, 12 Конституції Автономної Республіки Крим (Закон України від 23.12.1998 року № 350), ст.15 Кодексу адміністративного судочинства України та клопотанням представника позивача він давав пояснення по справі на російській мові.

Відповідно до ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), п.2-1 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Відповідно до ст.130 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) перед початком слухання справи представнику позивача була вручена пам’ятка про права та обов’язки сторін.

Розглянув матеріали справи,  суд –

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Иса Плюс» зареєстрована у якості суб’єкта підприємницької діяльності 23.08.2005 р. виконавчим комітетом Керченської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с.90).

Приватне підприємство «Богатир» зареєстровано у якості суб’єкта підприємницької діяльності 06.05.2000 р. Ленінською райдержадміністрацією, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с.75).

21.12.2006 р. ДПІ у м.Керчі було проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового, валютного законодавства ТОВ «Иса Плюс» за період з 01.09.2005 р. по 30.09.2006 р., за результатами якої складено акт № 1121/23-1/33664512 та виявлено, на думку позивача, порушення платником податків п.п.7.4.5. п.7.4. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» в наслідок чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 464473,00 грн., у тому числі за квітень 2006 р. заниження ПДВ у розмірі 154461,34 грн. (а.с.14-40).

Згідно із ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до п.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача –орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії..

Відповідно до п.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Позивач просить визнати недійсною угоду, яка укладена між ТОВ «Іса Плюс» та ПП  «Богатир», з купівлі-продажу товарів, згідно податкових накладних від 29.04.2006 р. № 4150; від 27.04.2006 р. № 4146; від 27.04.2006 р. № 4147; від 25.04.2006тр. № 4140; від 24.04.2006 р. № 4138; від 20.04.2006 р. № 4128; від 20.04.2006 р. № 4127; від 19.04.2006 р. № 4126; від 14.04.2006 р. № 4117; від 14.04.2006 р. № 4118; від 13.04.2006 р. № 4113; від 10.04.2006 р. від 4110; від 05.04.2006 р. № 4104; від 04.04.2006 р. № 4103; від 04.04.2006 р. № 4102; від 03.04.2006 р. № 499; від 03.04.2006 р. № 4100. (а.с.44-68). Позовні вимоги мотивовані тим, що угода має признаки фіктивної угоди, а тому повинна бути визнана недійсною.

Також позивач вказує на те, що з 2002 року ПП «Богатир» подавало до ДПІ декларації, які свідчать про відсутність підприємницької діяльності.

З позицією позивача у цій частині суд не може погодитися, оскільки неналежне ведення бухгалтерського обліку на підприємстві не може підтверджувати фіктивність укладеної угоди. За неналежне ведення бухгалтерського обліку, несвоєчасну та неналежну сплату податків діючим законодавством передбачена відповідальність.

Незнаходження суб’єкта підприємницької діяльності за юридичною адресою, передача корпоративних прав від однієї особи до іншої особи, визнання недійсною угоди про передачу корпоративних прав, відсутність у суб’єкта підприємницької діяльності відповідного паливного сховища також не може слугувати доказом того, що укладені угоди не відповідають діючому законодавству та мають ознаки фіктивної угоди.

Надані до суду документи можуть бути підставою для відкриття кримінальної справи відносно певних осіб за фактом ухилення від сплати податків, проте для вирішення спору по суті господарському суду необхідно надати відповідний вирок суду, яким встановлений факт ухилення від сплати податків, або інші документи, які беззаперечно підтверджують факт ухилення від сплати податків, проте таких доказів на момент розгляду справи господарському суду не надано.

Згідно із ст.204 Цивільного кодексу України (від 16.01.2003 року № 435-IV із змінами та доповненнями) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд при вирішенні спору зобов’язаний враховувати презумпцію правомірності правочину.

Згідно із ст.215 Цивільного кодексу України (від 16.01.2003 року № 435-IV із змінами та доповненнями) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність  правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована  особа  заперечує  його дійсність на підставах,  встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст.203 Цивільного кодексу України (від 16.01.2003 року № 435-IV із змінами та доповненнями) зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного  законодавства,  а   також   моральним   засадам суспільства. Особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.  Волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним   і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх,  неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання позивача на фіктівність укладеної угоди не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

У судовому засіданні позивачу роз’яснено його право на звернення до суду із заявою про перегляд рішення за ново виявленими обставинами у порядку, передбаченому ст.246 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями).

З урахуванням викладеного суд у задоволенні позовних вимог відмовляє.

На підставі викладеного та керуючись ст.17,  18, 70, 76, 86, 162 Кодексу адміністративного судочинства України (від 06.07.2005 року № 2747 із змінами та доповненнями), суд

П О С Т А Н О В И В :

·          У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена у апеляційному порядку відповідно до ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова проголошена у судовому засіданні 05.06.2007 року у 14 год. 45 хв.

У судовому засіданні проголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Мокрушин В.І.