ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2007 р.
№ 22/347-06-10539

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Невдашенко Л.П. –головуючого,

Михайлюка М.В.,

Дунаєвської Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал" на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2007 року у справі № 22/347-06-10539 Господарського суду Одеської області за позовом Приватного підприємства "Таврійська торгова компанія", м. Херсон, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал", Одеська область, про стягнення 20 189,34 грн. боргу,

за участю представників сторін:

позивача:–не з'явився;

відповідача:–не з'явився,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2006 року позивач –ПП "Таврійська торгова компанія" – пред'явив у господарському суді позов до відповідача –ТОВ "Арсенал" про стягнення  20 189,34 грн.

Вказував, що за попередньою домовленістю з відповідачем, останній мав поставити йому гладкий лист з покриттям та гладкий лист оцинкований на суму 668,74грн., гладкий лист з покриттям на суму 552,60грн., профіль армований 203 та профіль армований 201 на суму 5 100,00грн.

Зазначав, що в березні 2005 року, за рахунками-фактурами №№ СФх0000388 від 17.03.2005р., СФх0000455 від 28.03.2005р. та СФ-0000462 від 28.03.2005р. платіжними дорученнями № 24 від 18.03.2005р., № 26 від 29.03.2005р. та № 32 від 31.03.2005р. перерахував на рахунок відповідача 6 321,34грн. оплати за товарно-матеріальні цінності.

Посилаючись на невиконання відповідачем усної домовленості, позивач просив стягнути з відповідача 6 321,34грн. боргу, 10 339,33грн. збитки, 284,46грн. відсотки за користування коштами, 594,21грн. інфляційних та 2 650,00грн. упущеної вигоди, а всього 20 189,34грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01 грудня 2006 року (суддя Торчинська Л.О.) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване посиланнями на листи відповідача від 26.04.2005р., 19.09.2005р. та 09.10.2006р. адресовані позивачу з вимогою забрати товар.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2007 року (колегія суддів у складі: Савицького Я.Ф. –головуючий, Лавренюк О.Т., Лашин В.В.) рішення суду скасовано.

Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 6 321, 34грн. боргу, 94,87грн. витрат по сплаті державного мита та 36,95грн. витрат по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Постанова мотивована посиланнями на відсутність в матеріалах справи доказів направлення позивачу вимоги забрати товар та на ч. 1 ст. 532 ЦК України, відповідно до якої, якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання проводиться за місцем виготовлення або зберігання товару (майна).

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають  застосуванню до даних правовідносин.

Постанова суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 17.03.2005р. та 28.03.2005р. відповідач виставив позивачу рахунки фактури №№ СФх0000388, СФх0000455 та СФ-0000462 за товарно- матеріальні цінності на загальну суму 6 321,34грн. з приміткою про те, що рахунок дійсний протягом з днів, а відвантажування товару здійснюється протягом 5 діб після зарахування коштів на рахунок відповідача.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктам господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що між сторонами по справі було вчинено правочин шляхом обміну документами: рахунками-фактурами та платіжними дорученнями.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем виконано свої зобов'язання (здійснено оплату по рахункам), а відповідачем, в порушення домовленості, не поставлено позивачу замовлений та оплачений товар протягом 5 днів з моменту зарахування коштів на рахунок відповідача.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.04.2005р., 02.08.2005р. та 07.09.2006р. позивач направляв на адресу відповідача листи з вимогою поставити оплачений товар або повернути сплачені ним кошти, проте відповіді відповідача з вимогою забрати товар, які містяться в матеріалах справи, не підтверджені належними доказами відправки цих листів на адресу позивача.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми, раніше перерахованої позивачем відповідачу у зв'язку з невиконанням останнім зобов'язання по поставці товару.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що умовою даного договору купівлі-продажу є поставка товару, а не грошове зобов'язання, тому відповідно до ст. 625 ЦК України дана вимога не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також  не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про те, що різниця в ціні на товар від 08.09.2006р. і на теперішній чає, на яку посилається позивач, як на завдані йому збитки на суму 16 660,67грн., не є збитками та правильно відмовив у задоволенні даної позовної вимоги.

Крім того, відповідно до ст. 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання проводиться за зобов'язаннями про передачу (товару) майна, що виникає на підставі інших правочинів, за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання.

Отже, позивач мав можливість самостійно забрати замовлений та оплачений товар.

Дані висновки суду апеляційної інстанції  відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Посилання касаційної скарги на ту обставину, що відповідачем на претензії позивача направлялися відповіді від 26.04.2005р. та 19.09.2005р. і що докази їх відправлення містяться в матеріалах справи, проте суд апеляційної інстанції не надав їм належної оцінки, не заслуговують на увагу суду та спростовуються матеріалами справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті постанови не знайшли свого підтвердження, в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до намагань позивача надати перевагу одних доказів над іншими, що суперечить вимогам ст. 1117 ГПК України, і тому до уваги не беруться.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Арсенал" залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2007 року у справі № 22/347-06-10539 залишити без змін.

Головуючий:                                                              Л.П. Невдашенко

Судді:                                                                      М.В. Михайлюк

Н.Г. Дунаєвська