донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

03.04.2007 р.                                                                            справа №44/349пн

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:

суддів:
при секретарі:

Пивоварової О.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача:
не з"явились

від відповідача:
від третьої особи:
Бєлікова К.Ю. - по довір. №585 від 17.02.04р.
не з"явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт"
м. Донецьк

на рішення господарського суду

Донецької області

від
14.12.2006 року

по справі
№44/349пн

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт"
м. Донецьк

до

третя особа
Закритого  акціонерного  товариства "Донгорбанк"
м. Донецьк
Відділ державної виконавчої служби в Ленінському районі м. Донецька

про
зобов'язання виконати певні дії

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.12.06р. (суддя Мєзєнцев Є.І.)  відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Моноліт” м. Донецьк (далі по тексту – Товариство) до Закритого акціонерного товариства „Донгорбанк” м. Донецьк (далі по тексту –Банк), третя особа Відділ державної виконавчої служби в Ленінському районі м. Донецька (далі по тексту –ВДВС) про визнання

неправомірним накладення відповідачем арешту на рахунки позивача, відкриті в ЗАТ „Донгорбанк” на підставі постанов державної виконавчої служби у Ленінському районі м. Донецька від 16.05.06р., 12.09.06р. та 19.09.06р.

В обґрунтування рішення господарський суд посилався на безпідставність позовних вимог та помилкове тлумачення норм матеріального права, що регулюють виконання рішень судів, тому  вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, як таке, що винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права на підставі висновків, які не відповідають матеріалам справи та фактичним обставинам. Зокрема, заявник посилається на те, що господарським судом невірно трактована ч.1 ст. 59 Закону України „Про банки та банківську діяльність”, та безпідставно надано пріоритет норм Закону України „Про виконавче провадження” (далі по тексту –Закон №606-ХІV) над нормами Цивільного кодексу України (далі по тексту –ЦК України).

Крім того, заявник вважає, що при винесенні оскарженого рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права і це призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні 27.02.07р. проти задоволення апеляційної скарги заперечує і вважає рішення місцевого суду законним і обґрунтованим.

Третя особа, також вважає оскаржене рішення цілком законним і обґрунтованим.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Донецький апеляційний господарський суд, -

В С Т  А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено договори  на розрахунково-касове обслуговування (далі по тексту Договори ) №100/3 від 25.03.03р.(а.с. 62-64), №1599 від 22.07.03р. (а.с. 65-69) та №1890 від 22.09.03р. (а.с. 70-74) на підставі яких Банк зобов’язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий Товариству, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження Товариства про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

На виконанні ВДВС перебували рішення судів про стягнення з Товариства на користь фізичних та юридичних осіб заборгованості, а саме: рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №2-419/05 від 22.12.05р., рішення Ленінського районного суду м. Донецька №2-554/06 від 20.04.06р. та ухвала господарського суду Донецької області від 28.03.06. у справі №6/162.

В порядку примусового виконання зазначених рішень, та на підставі ст.5, 50, 63 Закону України „Про виконавче провадження” та ст. 59 Закону України „Про банки та банківську діяльність”, ВДВС винесені постанови від 16.05.06р., 12.09.06р. 19.09.06р., згідно яких арештовано кошти на банківських рахунках, які обслуговує Банк згідно Договорів.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє оскаржене рішення у повному обсязі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності з врахуванням пояснень представників сторін, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, судова колегія не погоджується з доводом позивача викладеним в апеляційній скарзі, що господарським судом невірно трактована ч.1 ст. 59 Закону України „Про банки та банківську діяльність”, згідно якого арешт на кошти юридичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюється виключно за рішенням суду, а не за постановою державного виконавця. Разом з тим, арешт на кошти позивача був накладений на підставі відповідних постанов ВДВС, пов’язаних з виконанням саме вищезазначених судових рішень.

Крім того, ч.4 ст. 59 Закону України „Про банки та банківську діяльність” передбачено, що рішення суду підлягають негайному та безумовному виконанню, причому Банк не вправі давати правову оцінку правомірності дій виконавця, що має проводитись лише судом або органами ДВС України.

Також, судова колегія звертає увагу і на те, що пунктами 1.5, 1.6 Договорів на розрахунково-касове обслуговування (а.с. 65-70) передбачено, що Банк на підставі рішень уповноважених органів відповідно до законів України зупиняє  витратні операції по рахунку клієнта, та застосовує заходи по здійсненню арешту на кошти клієнта, які знаходяться на його рахунку.

Таким чином, Банк діяв відповідно до законів України та в рамках Договорів укладених з позивачем.

Що стосується заперечень скаржника, що судом першої інстанції невірно наданий пріоритет Закону №606-ХІV над нормами ЦК України, то воно судовою колегією не приймається до уваги.  В даному випадку, як вірно встановив господарський суд, норми ст. 1074 ЦК України не можуть застосовуватись в галузі примусового виконання рішень, де спеціальним є Закон №606-ХІV.

Відповідно до норм ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем не надано апеляційній інстанції доказів в обґрунтування своїх заперечень. Також не містять таких доказів і матеріали справи.

Апеляційний суд під час розгляду справи не встановив порушення або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому заперечення позивача в цій частині є безпідставними.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційна інстанція дійшла висновку, що при винесенні оскарженого рішення місцевий суд дослідив всі обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми чинного законодавства та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, а тому  рішення господарського суду Донецької області від 14.12.06р. є законним, обґрунтованим і скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Донецької області від 14.12.2006р. у справі № 44/349пн залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Головуючий

Судді:

Надруковано: 6  прим.

1. позивачу

1. відповідачу

1. третій особі

1. у  справу

1. ДАГС

1. господарському суду