КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2007                                                                                           № 45/88

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Мартюк А.І.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Болдирєв О.О., ліквідатор АКБ “ОлБанк”, постанова                                               правління НБУ від 20.04.2006р. № 158

Дяченко О.В., дов. б/н від 22.04.2007р.

відповідача:                             не з’явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерний комерційний банк "ОЛБанк"

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.02.2007

у справі № 45/88

за позовом                               Акціонерний комерційний банк "ОЛБанк"

до                                                   Закрите акціонерне товариство "Промислово-фінансова компанія "Олгаз"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання недійсним договору від 29.01.2003

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 45/88 від 27.02.2007р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з Акціонерного комерційного банку "ОЛБанк" на користь державного бюджету 25500,00 грн. державного мита.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Акціонерний комерційний банк “ОЛБанк” звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва у справі № 45/88 від 27.02.2007р. та визнати договір уступки права вимоги боргу (цесії) від 29.01.2003р. між ЗАТ “Дніпро” та АКБ “ОЛБанк” недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечує та вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, а тому просить суд рішення місцевого суду залишити в силі.

Представник відповідача у судове засідання не з’явився. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідача.

Заслухавши пояснення представників позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія Київського апеляційного суду встановила наступне.

Відповідно до генерального договору купівлі-продажу природного газу від 04.08.1995 № CGS-033 та додаткової угоди до нього від 09.09.1999 № 2/1 визначено заборгованість ВАТ "Содовий завод" перед Промислово-фінансовою компанією "ОЛГаз" в сумі 3 591 722,01 доларів СІЛА по курсу НБУ.

Промислово-фінансова компанія "ОЛГаз" за договором уступки права вимоги від 14.02.2002 уступило на користь відповідача право вимоги до ВАТ "Содовий завод" в сумі 19 505 564,71 грн.

Судом встановлено, що 29.01.2003 відповідач уклав з позивачем договір (уступки права вимоги). За умовами договору відповідач передав позивачеві право вимоги до ВАТ "Содовий завод" в сумі 19.505.564,71 грн., а позивач придбав вказану вимогу за 12.500.000,00 грн., (п. 1.1., 1.4. спірного договору).

29.01.2003 сторонами складено акт приймання-передачі, за яким відповідач передав позивачеві документи , які підтверджують заборгованість ВАТ "Содовий завод".

В матеріалах справи наявна копія ухвали Господарського суду Донецької області від 16.06.2005 № 5/174-Б, згідно якої ухвалою арбітражного суду Донецької області від 03.01.2001 порушено справу про банкрутство ВАТ "Содовий завод", а постановою господарського суду від 04.09.2003 ВАТ "Содовий завод" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Спір виник в наслідок того, що позивач вважає оспорювану угоду недійсною, оскільки остання укладена під час неплатоспроможності ВАТ "Содовий завод", що свою чергу створює перешкоди для стягнення позивачем заборгованості з ВАТ "Содовий завод". Також позивач зазначає, що спірна угода укладена під впливом помилки, щодо стану справ ВАТ "Содовий завод", а тому просить на підставі ч. 1 ст. 25, ч. 10 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визнати оспорюваний договір недійсним.

Посилається позивача на те, що оспорюваний договір укладений в наслідок помилки, яка полягала в тому, що позивач не знав про стан справ ВАТ "Содовий завод" і те, що останній є неплатоспроможним, а відповідно у позивача могли виникнути труднощі по реалізації набутого права, судом не приймається, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно абз. 2 п. 13 Роз'яснення Вищого Арбітражного суду України від 12.03.1999 № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або такі якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки статті 56 Цивільного кодексу.

Крім того позивач зазначає, що мотивом укладення оспорюваного договору було отримання прибутку, а саме придбання (набуття) позивачем за 12.500.000,00 грн. права вимоги до ВАТ "Содовий завод" в сумі в сумі 19.505.564,71 грн. з наступним пред'явленням відповідно вимоги ВАТ "Содовий завод".

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність” законодавство про господарські товариства поширюється на банки у частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно ч. 6 ст. 334 Господарського кодексу України банки у своїй діяльності керуються цим Кодексом, законом про банки і банківську діяльність, іншими законодавчими актами. Отже норми Господарського кодексу Україн поширюються на банки.

Відповідно до ст. 3, 42, ч. 6 ст. 334 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання, який зареєстрований як банк, здійснюючи господарську комерційну діяльність, зокрема підприємництво, здійснює таку діяльність на власний ризик.

Тому мотиви укладення оспорюваного договору, зокрема прагнення позивача отримати прибуток в наслідок реалізації прав набутих за оспорюваним договором, не мають істотного значення і відповідно неотримання позивачем очікуваного прибутку не вважається помилкою в розумінні ст. 229 Цивільного кодексу України.

Отже, позивачем не зазначено підстав, визначених в законодавстві, та не надано доказів того, що мотив позивача при укладенні оспорюваного договору має істотне значення для цього договору і може вважатися помилкою позивача.

Крім того, первісний кредитор у зобов'язанні (відповідач) відповідає перед новим кредитором (позивачем) за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ст. 519 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з умов спірного договору, відповідач не поручався за виконання обов'язку ВАТ "Содовий завод", а тому всі ризики щодо невиконання ВАТ "Содовий завод" своїх обов'язків перед позивачем (новим кредитором) несе сам позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор з дня свого призначення здійснює зокрема такі повноваження з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника.

Вказана норма не визначає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, вона лише визначає випадки, у яких ліквідатор може звертатися до господарського суду із заявою про визнання недійсними угод боржника.

Згідно ч. 10 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" керуючий санацією в трьохмісячний строк з дня прийняття рішення про санацію має право відмовитися від виконання договорів боржника, укладених до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або частково, зокрема, якщо виконання договору завдає збитків боржнику.

Згадана норма також не містить підстав для визнання угод недійсними, а лише передбачає можливість дострокового припинення не виконаних угод.

Також позивачем не надано доказів процедури банкрутства ВАТ “Содовий завод” на момент укладання спірного договору.

З врахування викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання оспорюваного договору недійсним є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача повернути позивачеві отримані за зобов'язанням кошти в розмірі 12.500.000,00грн., то така вимога є похідною від вимоги про визнання оспорюваного договору недійним, і за правовою природою є вимогою про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки в задоволенні вимоги про визнання оспорюваного правочину відмовлено, то відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача 12.500.000.00 грн.

Виходячи з наведеного, колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Акціонерного комерційного банку “ОЛБанк” не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.2007 року у справі № 45/88 не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного комерційного банку “ОЛБанк” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 27.02.2007 року у справі № 45/88 без змін.

Матеріали справи № 45/88 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

04.05.07 (відправлено)