ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 березня 2007 р.

№ 22/272

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого

Кравчука Г.А.,

суддів:

Мачульського Г.М., Шаргала В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу

Відкритого акціонерного
товариства “Дніпрококс”

на постанову

Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 13.12.2006 р.

у справі

№ 22/272

господарського суду

Дніпропетровської області

за позовом

Статутного
територіально-галузевого об'єднання “Південна залізниця”

до

Відкритого акціонерного
товариства “Дніпрококс”

про

стягнення 27 237,04 грн.

в судовому
засіданні взяли участь представники:

позивача:

Прядка В.О., дов. № 458 від
19.05.2006 р.;

відповідача:

Луц О.В., дов. № 8 від 16.01.2007
р.;

В С Т А Н О В
И В:

У травні 2006 р. Статутне
територіально-галузеве об'єднання “Південна залізниця” (далі -Залізниця)
звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою,
у якій просило стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Дніпрококс” (далі
-Товариство) 27 237,04 грн.

Позовні вимоги Залізниця
обґрунтовувала тим, що Товариство не сплачує їй платежів у розмірі 27 237,04
грн., які має сплатити на підставі вимог законодавства України у зв'язку з
затримкою вагонів з його вини.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 20.07.2006 р. (суддя Пуппо Л.Д.) у задоволенні
позовних вимог Залізниці відмовлено. Рішення мотивовано тим, що Залізниця
пропустила встановлений ст. 315 ГК України шестимісячний строку, встановлений
для пред'явлення позову, що у відповідності до ст. 267 ЦК України є підставою
для відмови у задоволенні позовних вимог.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від 13.12.2006 р. (колегія суддів: Чоха Л.В.,
Лисенко О.М., Бахмат Р.М.) рішення господарського суду Дніпропетровської
області від 20.07.2006 р. скасовано, а позовні вимоги Залізниці задоволено з
мотивів, зазначених у позовній заяві Залізниці. При цьому апеляційний
господарський суд виходив з того, що відповідно до § 1 та § 2 ст. 31 Угоди про
міжнародне залізничне вантажне сполучення Залізниця не пропустила строк позовної
давності, який складає дев'ять місяців.

Товариство звернулось до Вищого
господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.12.2006 р. скасувати
та залишити в силі рішення господарського суду Дніпропетровської області від
20.07.2006 р. Вимоги, викладені у касаційній скарзі, Товариство обґрунтовує
тим, що господарський суд другої інстанції при прийнятті постанови, яка
оскаржується, порушив ст. ст. 4 та 101 ГПК України, безпідставно та з
порушенням застосував норми Угоди про міжнародне залізничне вантажне
сполучення.

Залізниця не скористалась правом,
наданим ст. 1112 ГПК України, та відзив на касаційну скаргу
Товариства до Вищого господарського суду України не надіслала, що не
перешкоджає касаційному перегляду судового акту, який оскаржується.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки
встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами
першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при
прийнятті судових актів, колегія суддів Вищого господарського суду України
вважає, що касаційна скарга Товариства не підлягає задоволенню, враховуючи
наступне.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджується, що:

- 07.09.2005 р. із станції Дієвка
Придніпровської залізниці Залізницею згідно накладної № 45071485 відправлено
вагон № 50677326 до м. Володимира (Російська Федерація), одержувач -Закрите
акціонерне товариство “Володимирський ЖБК”;

- 24.11.2005 р. на прикордонній
станції Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці вагон № 50677326 був
затриманий Куп'янською митницею у зв'язку з невідповідністю назви вантажу у
залізничній накладній назві у вантажній митній декларації.

Відповідно до частини шостої ст.
315 ГК України щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів,
порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються
транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Стаття 4 Статут залізниць України
визначає, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і
вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про
залізничні міжнародні сполучення.

Згідно ст. 1 Угоди про міжнародне
залізничне вантажне сполучення даною угодою встановлюється пряме міжнародне
залізничне і змішане залізнично-морське сполучення для перевезень пасажирів,
вантажу і товаровантажу між Азербайджанською Республікою, Республікою Албанія,
Республікою Білорусія, Республікою Болгарія, Соціалістичною Республікою
В'єтнам, Грузією, Республікою Казахстан, Китайською Народною Республікою,
Республікою Молдова, Монголією, Республікою Польща, Російською Федерацією,
Словацькою Республікою, Республікою Таджикистан, Туркменістаном, Республікою
Узбекистан, Україною, Чеською Республікою і Естонською Республікою.

Ст. 2 цієї Угоди встановлює, що
перевезення вантажів між державами, вказаними у статті 1, здійснюється на
умовах, встановлених даною Угодою. Дана угода застосовується до всіх перевезень
вантажів у прямому міжнародному залізничному вантажному сполученні між
станціями, вказаними у § 2 статті 3, по накладним УМВС і тільки по мережі
залізниць -учасниць даної угоди.

Враховуючи викладене, колегія
суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком апеляційного
господарського суду про те, що до правовідносин, які виникли між Залізницею та
Товариством, мають застосовуватись норми Угоди про міжнародне залізничне
вантажне сполучення.

Твердження Товариства у касаційній
скарзі про те, що дані правовідносини не регулюються Угодою про міжнародне
залізничне вантажне сполучення, є необґрунтованим, оскільки, крім наведеного
вище, § 2 ст. 2 вказаної Угоди встановлює, що
вона не застосовується до перевезень вантажів:

1) якщо станція відправлення і
призначення знаходиться в одній і тій же державі і перевезення здійснюються по
території іншої держави тільки транспортом у поїздах залізниці держави відправлення;

2) між станціями двох держав
транспортом по території третьої держави в поїздах залізниці держави
відправлення або призначення;

3) між станціями, розташованими в
двох сусідніх державах, у тому випадку, якщо ці перевезення на всьому шляху
руху вантажу здійснюються у поїздах залізниці однієї держави згідно з
внутрішніми правилами, діючими на цій дорозі.

Господарськими судами першої та
другої інстанцій також встановлено та з матеріалів справи вбачається, що вагон
№ 50677326, який затриманий Куп'янською митницею у зв'язку з невідповідністю
назви вантажу в залізничній накладній назві у вантажній митній декларації,
простояв на станції Куп'янськ-Сортувальний Південної залізниці 1 746 ваг/год.

Відповідно до § 1 та § 2 ст. 11
Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення відправник зобов'язаний
до міжнародної залізничної накладної додати супровідні документи, які необхідні
для виконання митних та інших правил на всьому шляху прямування вантажу.
Відправник несе відповідальність перед залізницею за наслідки, які виникли в
результаті відсутності, недостатності або неправильності супроводжуючих
документів. Якщо перевезення або видача вантажу затримуються внаслідок
відсутності зазначених документів, то  за
час затримки стягуються штрафи, збори, як то: за збереження вантажу, простій
вагонів та інші витрати, які залізниця понесла з причин затримки перевезення
вантажу.

Беручи до уваги зазначене, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає обґрунтованим висновок
апеляційного господарського суду про те, що Товариство повинно сплатити
Залізниці 27 237,04 грн., у тому числі: плату за користування вагоном -4 220,13
грн., збір за маневрову роботу -307,80 грн., послуги телеграфу -12,00 грн., за
зберігання -18 057,60 грн., податок на додану вартість 20 % -4 539,51 грн.

При цьому колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що згідно з § 1 ст. 31 Угоди про
міжнародне залізничне вантажне сполучення, претензії та позови відправника або
отримувача до залізниць за договорами перевезення, а також вимоги та позови
залізниць до відправників або отримувачів по сплаті провізних платежів, штрафів
та про відшкодування збитків можуть бути заявлені протягом дев'яти місяців, за
виключенням претензій та позовів про прострочення у доставці вантажу, для
пред'явлення яких встановлено двохмісячний строк.

У даному випадку, враховуючи зміст
§ 2 ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, строки,
зазначені у § 1 ст. 31 вказаної Угоди, обчислюються від дня встановлення
обставин, які були підставою для пред'явлення претензій і вимог.

Тобто, господарський суд
апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що Залізниця,
звертаючись з позовом до Товариства, не пропустила строк позовної давності.

На підставі викладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43
ГПК України постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від
13.12.2006 р. ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам
матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Підприємства не
спростовують висновку господарського суду другої інстанції, у зв'язку з чим
підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115,
1117, 1119, 11110 та 11111 ГПК
України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства “Дніпрококс” залишити без задоволення, а постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.12.2006 р. у справі
№ 22/272 господарського суду Дніпропетровської області -без змін.

Головуючий суддя
Г.А. Кравчук

Суддя
Г.М. Мачульський

Суддя
В.І. Шаргало