АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

16.01.07 р.          № 41/350-А

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Андрієнка  В.В.

суддів:
Малетича  М.М.

Студенця  В.І.

при секретарі:                              Солонець К.В.

За участю представників:

від позивача - Рябков Р.Л.

від відповідача - Воронов-Лапицький М.А.

від третьої особи - Голь'єв Ю.В.,
Постнік Ю.В., Лазнюк Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України

на постанову Господарського суду м.Києва від
11.10.2006

у справі № 41/350-А  (Пилипенко О.Є.)

за позовом           Відкритого акціонерного товариства
"Кременчуцький річковий порт"

до           Кабінету Міністрів України

треті особи           Фонд державного майна України

Міністерство транспорту та
зв"язку України

ДП "Адміністрація річкових
портів України"

про          визнання нечинним розпорядження

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Кременчуцький
річковий порт” звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою в
якій просило визнати нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України від 25
січня 2006 року № 29-р “Про передачу державного майна, яке не увійшло до статутних
фондів річкових портів і акціонерної судноплавної компанії “Укррічфлот” до
сфери управління Мінтрансзв`язку”.

В процесі розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги та просив суд першої інстанції визнати нечинним
розпорядження від 25 січня 2006 року № 29-р “Про передачу державного майна, яке
не увійшло до статутних фондів річкових портів і акціонерної судноплавної
компанії “Укррічфлот” до сфери управління Мінтрансзв`язку” в частині передачі
майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ „Кременчуцький річковий порт” та
перебуває на його балансі.

Постановою Господарського суду м.
Києва від 11.10.2006 р. позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного
господарського суду,  в якій просить
постанову скасувати та прийняти нову постанову про відмову у  задоволенні позову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує
тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи та місцевий господарський суд
неправильно застосував та порушив норми матеріального права.

Зокрема відповідач стверджує про
те, що оскаржуваний акт був прийнятий ним у межах повноважень.

Позивач  просив
суд залишити постанову  Господарського
суду міста Києва від 11.10.2006 р. без змін з огляду на її законність та
обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний господарський суд встановив наступне.

25.01.2006 р. Кабінет Міністрів
України видав розпорядження № 29-р “Про передачу державного майна, яке не
увійшло до статутних фондів річкових портів і акціонерної судноплавної компанії
“Укррічфлот” до сфери управління Мінтрансзв`язку”, яким прийнято пропозицію
Мінтрансзв`язу про передачу державного майна, яке не увійшло до статних фондів
річкових портів і акціонерної судноплавної компанії “Укррічфлот” до сфери
управління зазначеного міністерства.

Додатком до розпорядження Кабінету
Міністрів України від 25.01.2006 р. № 29-р затверджено Перелік державного
майна, яке не ввійшло до статутних фондів річкових портів і акціонерної
судноплавної компанії “Укррічфлот” та передається до сфери управління
Мінтрансзв`язку, в тому числі - гідротехнічні споруди, пасажирські та вантажні
причали, берегоукріплення, набережні та інше майно, яке не увійшло до
статутного фонду ВАТ “Кременчуцький річковий порт”, але перебуває на його
балансі та обліковується відповідно до інвентарних номерів.

Наказом Міністерства транспорту та
зв`язку України від 31.01.2006 р. № 86 “Про впорядкування управління державним
майном”, що був виданий на виконання оскаржуваного розпорядження відповідача,
передбачено в місячний термін здійснити передачу зазначеного у додатку до
розпорядження відповідача майна зі сфери управління Фонду державного майна
України до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України;
оформити акти прийому-передачі відповідного майна та подати їх на затвердження
Міністерства транспорту та зв`язку України; закріпити на праві господарського
відання за Державним підприємством “Адміністрація річкових портів” державне
майно, що передано до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку
України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.01.2006
р. № 29-р.

02.02.2006 р. ВАТ “Кременчуцький
річковий порт” отримано Державного підприємства „Адміністрація річкових портів
України” лист за № 02/65-20 з вимогою передати до сфери управління Міністерства
транспорту та зв`язку України та на баланс Державного підприємства
“Адміністрація річкових портів України” майна, яке не увійшло до статутного
фонду ВАТ “Київський річковий порт”, проте перебуває на його балансі до
01.03.2006 р.

За таких обставин Київський
апеляційний господарський суд вважає, що прийняте відповідачем розпорядження
стосується прав та інтересів позивача як балансоутримувача зазначеного майна.

Як встановлено при розгляді справи та
підтверджується положенням ч. 2 ст. 5 Закону України “Про приватизацію
державного майна” майно, яке підлягає передачі з балансу позивача на баланс
Державного підприємства “Адміністрація річкових портів України”  має загальнодержавне значення та не підлягає
приватизації. Крім того, відповідно до ст. 4 Закону України “Про оренду
державного та комунального майна” дане майно не підлягає передачі в оренду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані
діяти у мужах, порядку та компетенції встановленою Конституцією та законами
України.

Судова колегія вважає, що приймаючи
оскаржуване розпорядження відповідач вийшов за межі своєї компетенції та
порушив у зв`язку з його прийняттям права та охоронювані законом інтереси
позивача.

Так, відповідно до п.п. 1, 2, 5, 6
Тимчасового положення про Фонд державного майна України, яке затверджене
постановою Верховної ради України від 07.07.1992 р. № 2558-ХІІ, Фонд державного
майна є державним органом з самостійним статусом та визначеними повноваженнями,
що здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна України та
який у своїй діяльності підпорядкований і підзвітний Верховній раді України, а
не Кабінету Міністрів України як органу, який видав оскаржуване позивачем
розпорядження.

Відповідно до п. 149 Закону України
“Про Державну програму приватизації” від 18.05.2000 р. № 1723-ІІІ передбачено,
що Фонд державного майна України після набрання чинності цією Програмою
проводить інвентаризацію державного майна, яке не включено до статутних фондів
ВАТ та приймає рішення щодо подальшого його використання або приватизації
відповідно до  законодавства.

Отже, відповідно до встановленої Положенням про Фонд державного майна
України та Закону України “Про державну програму приватизації” рішення щодо
використання державного майна, що знаходиться на балансі позивача і не підлягає
приватизації повинно прийматися саме Фондом державного майна України.

Спільним наказом Фонду державного
майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 р. № 908/68,
який видано відповідно до Законів України “Про приватизацію державного майна
України” та “Про державну програму приватизації”, було затверджено “Положення
про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів
господарських товариств у процесі приватизації, але побуває на їх балансі”.
Даним Положенням передбачається, що забезпечення реалізації управління
державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у
процесі приватизації відповідно до ст. 149 Закону України “Про Державну
програму приватизації” здійснює Фонд державного майна України.

Згідно до п.п. 1, 2 зазначеного вище
Положення його норми застосовуються при управлінні тим державним майном, яке не
увійшло до статутних фондів господарських товариств створених у процесі
приватизації, але перебуває на їх балансі. Це управління полягає у виборі та
забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та
умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства до зазначених
у положенні принципів.

Відповідно до п. 1.4. Положення одним
із способів такого управління є передача майна господарським товариствам на
умовах відповідного договору безоплатного зберігання відповідно до вимог
законодавства.

При цьому, при визначенні способу
управління, орган приватизації, яким не є відповідач, мав попередньо
проаналізувати висновки інвентаризаційних комісій про результати інвентаризації
державного майна, а для зняття його з балансу - залучити уповноваженого
представника господарського товариства (п.п. 1.4.1 і 1.4.3. Положення).

Отже, правильним є висновок суду
першої інстанції про те, що відповідно до наведених вище положень норм Закону
України “Про державну Програму приватизації” та Положення про управління
державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у
процесі приватизації, але перебуває на їх балансі - рішення щодо подальшого
використання такого майна повинно прийматися Фондом державного майна України, а
не відповідачем у даній справі.

Також судова колегія вважає за
необхідне зазначити про те, що відповідно до пп.. а) п. 4 Положення про порядок
передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 21 вересня 1998 р. N 1482 передача об'єктів права
державної власності здійснюється за рішенням
Кабінету Міністрів України - щодо об'єктів, визначених підпунктами
"а" і "в" пункту 2 цього Положення.

При цьому згідно п.п.а)  п. 2 цього Положення об'єктами передачі
згідно з цим Положенням є цілісні майнові комплекси підприємств, установ,
організацій, їх структурних підрозділів (далі - підприємства), крім об'єктів,
визначених підпунктом "д" цього пункту. Структурний підрозділ
підприємства може бути об'єктом передачі після виділення його в установленому
порядку в цілісний майновий комплекс на підставі розподільного балансу

Згідно п.п.в)  п. 2 Положення такими об'єктами є акції
(частки, паї), що належать державі у майні господарських товариств (крім
передачі акцій державним органам приватизації засновниками відкритих
акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації).

Крім того, апеляційний суд
зазначає, що відповідно до Положення про порядок передачі об`єктів права
державної власності, при прийнятті рішення про передачу майна як Кабінетом
Міністрів України, так і органом уповноваженим управляти державним майном,
пропозиції щодо такої передачі об`єктів державної власності мають бути
погоджені, в тому числі, з підприємством за яким закріплено дане майно.

Разом із тим, колегія суддів
Київського апеляційного господарського суду не знаходить у матеріалах справи
достатніх даних, які підтверджують те, що майно, яке не увійшло до статутного
фонду позивача і перебуває на його балансі проходило відповідну процедуру
інвентаризації, у зв`язку з чим вважає передчасним висновок суду першої
інстанції про проведення інвентаризації зазначеного майна.

Таким чином, позивач та Фонд
державного майна України не мали правових підстав приймати рішення щодо визначення
управління зазначеним майном до проведення його інвентаризації.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він мав право
приймати оскаржуване розпорядження щодо даного державного майна відповідно до
ст. 116 Конституції України, ст. 33 Закону України “Про власність” та Декрету
Кабінету Міністрів України “Про управління державним майном, що є у
загальнодержавній власності” не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки
дані норми не стосуються майна, яке знаходиться на балансі господарських
товариств, що створені в процесі приватизації, при цьому правове регулювання
управління зазначеним майном визначається в інших нормативно-правових
актах.

Не можна також погодитися з доводами
скаржника про те, що відповідне рішення про передачу вказаного майна приймалося
також Фондом державного майна України, на що вказує лист Голови Фонду №
10-16-11213 від 25.07.2005 р. на ім`я Прем`єр-міністра України з пропозицією
передати дане майно розпорядженням Кабінету Міністрів України в зв`язку з тим,
що воно має загальнодержавне та стратегічне значення для економіки та безпеки
держави з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст. 149  Закону України „Про Державну програму
приватизації” Фонд державного майна України приймає рішення щодо подальшого
управління державного майна, яке має загальнодержавне значення, тобто в даному
випадку мова йде про прийняття акту ненормативного характеру (індивідуального
акту), який породжує певні права і обов`язки у суб`єкта до якого вони відносяться.
За загальним правилом такий акт приймається у формі визначеного чинним
законодавством України рішенням відповідного державного органу. При цьому, не є
актами ненормативного характеру (індивідуальними актами) різного роду листи,
інформація, роз`яснення і т.п., які надсилаються державними чи іншими органами
на адресу підпорядкованих та інших структур з приводу конкретних ситуацій
(роз`яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. №
02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із визнанням
недійсними актів державних чи інших органів”).

Крім того, у разі прийняття Фондом
державного майна України відповідного рішення щодо подальшого використання
майна, яке знаходиться на балансі відповідача, у формі акту ненормативного
характеру як про це із посиланням на звернення голови Фонду державного майна
України стверджує апелянт, це рішення мало б індивідуальну дію і прийняття
оскаржуваного розпорядження не вимагалось.
До того ж при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не
встановлено і того, що зазначене державне майно проходило інвентаризації, що
відповідно до чинного законодавства унеможливлює його передачу.

Підставами для визнання акта
недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного
акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації -
позивача у справі (роз'яснення ВАСУ від 26.01.2000 р. N 02-5/35).

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку про те, що розпорядження від від 25 січня 2006 року № 29-р “Про
передачу державного майна, яке не увійшло до статутних фондів річкових портів і
акціонерної судноплавної компанії “Укррічфлот” до сфери управління
Мінтрансзв`язку” в частині передачі майна, яке не увійшло до статутного фонду
ВАТ „Кременчуцький річковий порт” та перебуває на його балансі підлягає  визнанню нечиним.

З урахуванням викладеного  постанова
Господарського суду м. Києва від 11.10.2006 року у справі № 41/350-А
прийнята з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які
мають значення для вирішення даного спору.

У зв`язку з цим, підстав для зміни
або скасування прийнятої постанови Київський апеляційний господарський суд не
вбачає, а отже  апеляційна скарга
Кабінету Міністрів України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 55, 195, 196,
198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський апеляційний
господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1.
Постанову Господарського суду міста Києва від 11.10.2006 року у справі №
41/350-А  залишити без змін, а апеляційну
скаргу Кабінету Міністрів України - без задоволення.

2.          Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом одного місяця до Вищого
адміністративного суду України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвалу в повному обсязі складено
25.01.2007 р.

Головуючий суддя          Андрієнко  В.В.

Судді

Малетич  М.М.

Студенець  В.І.