ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 р.
№ 7/235-10/221/06

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу приватного підприємства "Ресурс",             м. Енергодар Запорізької області,

на рішення господарського суду Запорізької області від 13.09.2006

та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 01.02.2007

зі справи № 7/235-10/221/06

за позовом державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі його відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (далі – Підприємство), м. Енергодар Запорізької області,

до приватного підприємства "Ресурс" (далі –ПП "Ресурс")

про стягнення 72 466,43 грн.,

за участю представників сторін:

позивача – Олійник О.І.,

відповідача – Гардера О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом  про стягнення з ПП "Ресурс" боргу в сумі 72 466,43 грн.

Рішенням названого суду від 13.09.2006 (суддя Алейникова Т.Г.), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 01.02.2007 (колегія суддів у складі: Мірошниченко М.В. –головуючий, судді Кричмаржевський В.А., Хуторной В.М.), позов задоволено. Прийняті судові рішення мотивовано неналежним виконанням відповідачем договірних зобов’язань з оплати одержаної продукції.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ПП "Ресурс" просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати внаслідок їх прийняття з порушенням норм матеріального права та прийняти нове рішення про часткове задоволення позову, а саме –у сумі 28 444,16 грн.

Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі –ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що:

- 16.01.2001 ПП "Ресурс" (покупець) та Підприємством (постачальник) укладено договір поставки брухту чорного та кольорового металів № 591(7)01УК (далі –Договір), доповнений додатковою угодою від 28.12.2001 № 1, за умовами якого постачальник зобов’язався поставити, а покупець прийняти та оплатити прийнятий металобрухт на протязі 7 днів з дня його прийняття (т. 1, а.с. 10-11);

- пунктом 1.1 Договору визначено асортимент, кількість, ціну та вартість металобрухту;

- відповідно до пункту 3.1 Договору його загальна вартість (з урахуванням зазначеної додаткової угоди) становить 178 000 грн.;

- згідно з пунктом 3.2 Договору продукція, яку постачає постачальник відповідно до специфікації (пункт 1.1), оплачується покупцем за договірними цінами в гривнях шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника в семиденний строк з моменту поставки брухту чорних металів на склад покупця;

- відповідно до пункту 9.4 Договору він вважається укладеним і таким, що набрав законної сили, з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання ними своїх зобов’язань;

- на виконання умов Договору позивач за період з 09.11.2001 по 02.10.2002 відвантажив відповідачеві товар на суму 177 363,45 грн. та виставив рахунки про сплату, що підтверджується відповідними накладними та рахунками (т. 1, а.с. 21-77);

- відповідач свої зобов’язання з оплати виконав лише частково, внаслідок чого у нього наявна заборгованість перед позивачем за Договором у сумі 72 466,43 грн.;

- позивач направив відповідачеві претензію від 01.10.2002 з вимогою в десятиденний термін погасити заборгованість у сумі 72 466,43 грн., у відповіді на яку відповідач (лист від 09.10.2002 № 45д) визнав свої зобов'язання перед позивачем на суму 72 466,43 грн. (т. 1, а.с. 19, 20);

- факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 72 466,43 грн. підтверджується двостороннім актом звірки взаєморозрахунків за станом на 01.10.2005 (т. 2, а.с. 4-5);

- перша спірна поставка за Договором відбулася 09.11.2001, що підтверджується накладною № 7/10/25 на суму 235,19 грн. (т. 1, а.с. 22);

- оплата мала бути здійснена в семиденний строк –до 16.11.2001;

- позивач з даним позовом звернувся до суду 22.08.2005;

- у взаємовідносинах сторін мав місце факт переривання перебігу позовної давності в зв’язку із  вчиненням відповідачем дій, що свідчили про визнання нею свого боргу (відповідач визнав наявність заборгованості в  листі від 09.10.2002 № 45д і частково погасив її платіжними дорученнями від 06.08.2003 № 81 на суму 100 грн. та від 10.09.2003 № 91 на суму 58,27 грн.; т. 2, а.с. 86).

Причиною виникнення даного спору є питання про наявність підстав для примусового стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 6 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Будь-яких обмежень щодо застосування правил переривання позовної давності зазначена норма не містить.

Отже, місцевий та апеляційний господарські суди правомірно застосували до спірних правовідносин положення частини першої статті 264 ЦК України (2003 року), якою встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку.

З огляду на наведене, попередні судові інстанції, встановивши факт невиконання відповідачем зобов’язань за Договором у сумі 72 466,43 грн. та звернення позивача до суду в межах позовної давності, прийняли обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог Підприємства.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують наведеного, а тому й не можуть бути підставою для її задоволення.

Таким чином, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Запорізької області від 13.09.2006 та постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 01.02.2007  зі справи № 7/235-10/221/06 залишити без змін, а касаційну скаргу приватного підприємства "Ресурс" –без задоволення.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя                                                                                                Б.Львов