ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2007 р.                                                 Справа №  11/257/07

м. Миколаїв

За позовом:  Комунального підприємства “Регіональний контракт”

(54002, м.Миколаїв, вул..1-а Слобідська, 122)

до  відповідача:  Відкритого акціонерного товариства ”Миколаївський комбінат хлібопродуктів”

(54002, м.Миколаїв, вул..1-а Слобідська, 122)

Суддя Василяка К.Л.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

від позивача: Радченко В.І. –директор, Аулова Т.В. –дов. №70 від 27.04.2007р.

від відповідача: Пожара С.В. –дов. №2943 від 07.12.2006р.

СУТЬ СПОРУ: витребування 1907,35 тонн зерна

Відповідач  у відзиві на позов позовні вимоги не визнав, посилаючись на наступне.

Відповідно до п.8.2 Договору зберігання №К-4А/17 від 16.09.2003р. видача продукції проводиться виконавцем за умови повного розрахунку за надані послуги і при наявності відповідних документів.

Згідно ст.18 Закону України „Про сертифіковані товарні склади та прості подвійні складські свідоцтва” при видачі товару із сертифікованого складу володілець складського свідоцтва зобов’язаний оплатити всі платежі із зберіганням товару.

Згідно п.6.2 Інструкції „Про порядок ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах незалежно від форм власності та господарювання” затвердженої наказом Мінагропром політики України №310 від 11.07.2005р., перед оформленням зерна перший власник повинен повністю розрахуватися з підприємством за послуги із зберігання зерна.

Оскільки позивач розрахунки за надані послуги не провів комбінат правомірно володіє спірною кількістю зерна.

Позивач неправомірно посилається на положення ст.ст. 949, 957 ЦК України (обов’язок зберігача повернути річ) та статті 386,387 ЦК України (право власника витребувати своє майно із чужого незаконного володіння), оскільки відповідач володіє зерном на підставі договору схову.

В доповненнях до відзиву комбінат також посилається в обґрунтування свої заперечень на те, що КП „Регіональний контракт” безпідставно робить посилання на договір купівлі-продажу, який було укладено між позивачем та відповідачем 06.04.2004р., оскільки він не регулює спірні відносини та не стосується предмету позову. Просить в задоволенні позову відмовити.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, просить зобов’язати відповідача повернути позивачу  1907,347 т продовольчого зерна пшениці 4 класу за ціною 1114 грн. за тону.

У судових засіданнях 10.05.2007р., 16.05.2007р. та 18.05.2007р. у відповідності до ст. 77 ГПК України судом оголошувались  перерви.

У судовому засіданні 21.05.2007р., за згодою сторін, судом було оголошено вступну та резолютивні частини рішення.

Заслухавши представника позивача, вивчивши надані ним матеріали,  суд –

в с т а н о в и в:

15 травня 2003 року Миколаївська обласна державна адміністрація прийняла розпорядження №244-Р, яким з метою стабілізації ситуації на ринку зерна та хлібопродуктів, недопущення зростання цін на хліб та хлібобулочні вироби, було виділено з обласного бюджету на зворотній основі головному управлінню сільського господарства і продовольства облдержадміністрації для формування регіональних ресурсів продовольчого зерна у 2003 році 10 млн. грн.

Цільове та ефективне використання виділених коштів та їх повернення було встановлено до 10 грудня 2003 року.

Розпорядженням від 3 липня 2003 року було внесено зміни до розпорядження від 15.05.2003р., яким одержувачем бюджетних коштів (безпосереднім виконавцем формування регіональних ресурсів) було визначено комунальне підприємство „Регіональний контракт”.

На головне управління сільського господарства і продовольства облдержадміністрації було покладено обов’язок здійснювати контроль за діяльністю виконавця по формуванню та використанню регіональних ресурсів продовольчого зерна та забезпечити повернення коштів до обласного бюджету не пізніше 16 грудня 2003 року.

Рішенням Миколаївської обласної ради від 28 листопада 2003 року термін повернення грошових коштів було встановлено до 1 вересня 2004 року.

На час розгляду справи ці положення не були виконані, ні комунальним підприємством, ні управлінням.

16 вересня 2003 року позивач та відповідач уклали договір зберігання №К–4а/17, виконуючи умови якого позивач зобов’язався передати на зберігання 15000 тон продовольчої пшениці, +/- 10% на умовах оплати визначеної цим договором.

В свою чергу, комбінат хлібопродуктів зобов’язався здійснити прийом продукції по кількості згідно Інструкції „Про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів” № 6-П, забезпечити її зберігання по кількості та якості відповідно до інструкції № 9-3-82 „По сушці продовольчого, кормового зерна, насіння маслянистих культур та експлуатації зерносушарок”, та Інструкції № 9-7-88 „По зберіганню зерна, масло насіння, муки та круп” 1988 р.

Пунктом 2.2.5 договору його учасники передбачили, що відвантаження (переоформлення) продукції здійснюється відповідно до інструкції „Про порядок ведення обліку та оформлення операцій з зерном та продуктами його переробки, на підприємствах хлібопродуктів системи Міністерства заготівлі СРСР № 9-1 від 1978 р. по фактичній вазі за відрахуванням 1% залікової ваги (технологічних втрат).

Іншими умовами договору було передбачено, що вартість наданих комбінатом послуг складає: перевалка зерна через елеватор в т.ч –25 грн./т, прийомка –10 грн./т, зберігання в місяць –5 грн./т, відвантаження –10 грн. т.

В обов’язки комбінату також було включено виписку рахунків на оплату наданих послуг в термін за три дні до закінчення місяця, які комунальне підприємство повинно було сплачувати шляхом безготівкового розрахунку на протязі 3-х банківських днів з дня видачі рахунку.

Пунктом 8.2 договору схову сторони передбачили, що видача (передача) продукції здійснюється виконавцем на умовах повного розрахунку за надані послуги та при наявності складської квитанції, листа на переоформлення (відпуск) продукції, довіреності та документів, що підтверджують особу представника замовника.

Умовами договору його учасники погодили, що в разі реалізації замовником виконавцю продукції, яка завезена на зберігання, вартість послуг, а також технологічні втрати з замовника не стягуються.

Строк дії договору було погоджено з 16.09.2003р. по 31.12.2003р.

Між сторонами відсутній спір щодо видачі комбінатом поклажодавцеві зерна пшениці 3 класу.

12.12.2003р. комбінат оформив та видав комунальному підприємству складську квитанцію за № 7850 про прийняття на зберігання пшениці 4 класу фізичною вагою 745000 кг.

01.07.2004р. також було видано складську квитанцію за №3806 про прийняття на зберігання 3069080 кг пшениці 4 класу.

Додатковою угодою за №1 від 29.12.2003р. до названого договору, сторони продовжили строк його дії до 30 червня 2004 року.

06.04.2004р. КП „Регіональний контракт” та ВАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів” уклали договір купівлі-продажу №К–4/48, за умовами якого комунальне підприємство зобов’язалось продати товариству  8107,130 т пшениці 3 класу та 5745 т пшениці 4 класу по ціні 1114 грн. за 1 тону.

Виконання умов цього договору не є предметом спору  у цій справі.

З0 червня 2004 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду за №2, якою продовжили строк його дії до 1 квітня 2005 року.

8 серпня 2005 року  комбінат звернувся до підприємства з пропозицією укласти додаткову угоду  №3 від 16.09.2003р. до договору зберігання, яка була ним отримана про що свідчить підпис головного бухгалтера на наданій відповідачем копії, але позивач цю угоду не підписав.

18 серпня 2005 року комбінат хлібопродуктів направив начальнику управління сільського господарства Миколаївської обласної держадміністрації листа в якому було зазначено, що рішення сесій про реалізацію зерна виконується пасивно. Угода №3 не підписана.

14 серпня 2006 року відповідач направив позивачу чергового листа з проханням укласти новий договір зберігання зерна, в якому пропонував можливість укладання такого договору з умовою оплати послуг шляхом щомісячного вилучення зерновим складом самостійно частки зерна, що зберігається в рахунок оплати.

Ця пропозиція була залишена позивачем без розгляду.

Як зазначено в позовній заяві, що не оспорюється з боку відповідача, станом на 1 квітня 2007 року на зберіганні у останнього знаходилось 9251,25 тон пшениці 3 та 4 класу, з яких було видано позивачу в період з 14 по 18 квітня 2007 року 7289,15 т (5389 –3 класу та 1900,15 –4 класу).

На день подання позову на зберіганні у відповідача знаходиться 1907,347 т зерна пшениці, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 35679 від 17.04.2007р., яку позивач просить йому повернути.

Правовідносини що виникають з зберігання майна врегульовані главою 66 Цивільного кодексу України.

Стаття 936 названого кодексу дає поняття договору зберігання. Це  договір, за яким одна сторона (зберігач) зобов’язується зберігати річ, яка передана другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами ст.937 названого кодексу договір зберігання повинен укладатись в письмовій формі.

Відповідно до приписів ст.938 ЦК України зберігач зобов’язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі.

Стаття 946 ЦК України говорить, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов’язаний внести плату за весь фактичний строк її зберігання.

Обов’язок поклажодавця забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання передбачено статтею 948 Цивільного кодексу України.

Стаття 949 ЦК України говорить, що зберігач зобов’язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана йому на зберігання або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. При цьому, стаття 953 названого кодексу передбачає обов’язок зберігача на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Закони України „Про зерно та ринок зерна в Україні” від 04.07.2002р. № 37-ІV, „Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва” від 23.12.2004р. № 2286- ІV є спеціальними законами, що регулюють діяльність та правовідносини, що пов’язані з оформленням, видачею, погашенням простих і подвійних складських свідоцтв приписи яких не суперечать положенням вищеназваних статей Цивільного кодексу України.

Так, стаття 26 Закону України „Про зерно та ринок зерна в Україні” говорить, що договір складського зберігання є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Договір складського зберігання укладається в письмовій формі.

11 вересня 2006 року ВАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів” Міністерством аграрної політики України” в особі Державної інспекції з контролю якості сільськогосподарської продукції та моніторингу її ринку було видано сертифікат відповідності послуг із зберіганням зерна та продуктів його переробки яким посвідчено, що послуги надані комбінатом із зберігання зерна відповідають правилам і технічним умовам, що встановлені Технічним регламентом зернового складу.

Відповідно до положень Закону України „Про зерно та зерноринок в Україні” від 04.07.2002р. №37–ІV, відповідач є суб’єктом ринку зерна, як суб’єкт його зберігання, який зобов’язаний відповідно до умов укладених договорів складського зберігання із суб’єктами ринку зерна гарантувати забезпечення якості та дотримання нормативів природних втрат зерна протягом терміну його зберігання.

Стаття 10 Закону України „Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва” передбачає, що договір складського зберігання укладається в письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене простим  або подвійним складським свідоцтвом.

Таке свідоцтво  - складська квитанція №35679 на спірну кількість пшениці оформлено відповідачем 17 квітня 2007 року, в якому зазначено, що пшениця зберігається на підставі договору від 16.09.2003р.

Частина 3 названої статті передбачає, що умови договору складського зберігання визначаються за домовленістю сторін, а умови договору складського зберігання товару на сертифікованому складі загального користування визначаються відповідно до регламенту сертифікованого складу.

Зобов’язання сторін за договором складського зберігання припиняються з погашенням відповідних складських свідоцтв, крім випадків передбачених законом.

Складська квитанція №35679 на спірну кількість пшениці оформлена відповідачем 17 квітня 2007 року на час розгляду справи є непогашеною, що свідчить про наявність між сторонами договірних відносин.

Стаття 12 Закону України „Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва” говорить, що плата за зберігання товару, строки та порядок її внесення визначаються договором складського зберігання.

Якщо володілець складського свідоцтва після закінчення строку дії  договору складського зберігання не забрав товар, він зобов’язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання, в обсягах та порядку, визначених договором.

Обов’язок володільця складського свідоцтва забрати товар після закінчення строку його зберігання та оплатити вартість послуг із зберіганням також визначено приписами статті 20 названого Закону.

Між тим комунальне підприємство „Регіональний контракт”  не дотримується положень вищеназваного Закону та умов договору від 17.04.2003р., виставлені йому на протязі строку зберігання відповідачем рахунки не сплачувало.

На неодноразові претензій комбінату від 25.10.2005р., від 01.06.2006р. комунальне підприємство повідомляло, що воно не має можливості прийняти відповідне рішення щодо розрахунків.

Така позиція поклажодавця змусила комбінат хлібопродуктів звернутись з позовом до суду.

Рішенням господарського суду Миколаївської області по справі 8/476/05 від 11.04.2006р. з комунального підприємства було стягнуто на користь комбінату 370050 грн. боргу за надані послуги зі зберігання товару за період з 01.04.2005р. по 30.11.2005р.

І тільки по виконавчому провадженню ця сума боргу була стягнута з боржника.

Незважаючи на те, що частина 6 статті 18 цього Закону прямо говорить, що при видачі товару із сертифікованого складу володілець складського свідоцтва зобов’язаний сплатити всі платежі, пов’язані із зберіганням товару, позивач не дотримався вимог цих приписів закону і вартість наданих послуг на час отримання пшениці в період з 13.04.2007р. по 24.04.2007р., в повному обсязі не сплатив, що стало підставою для звернення відповідача з позовом до господарського суду про стягнення заборгованості.

Пунктом 8.2 договору зберігання №К–4а/17 від 16.09.2003р. його учасники прямо погодили умову про те, що видача (передача) продукції проводиться виконавцем при умові повного розрахунку за надані послуги та при наявності відповідних документів.

На час прийняття рішення по цій справі в провадженні господарського суду знаходиться справа за №12/100/07 за позовом ВАТ „Миколаївський комбінат хлібопродуктів” до КП „Регіональний контракт” про стягнення заборгованості за надані послуги зі зберігання зерна за період з грудня 2003 року до 01.04.2005р. та з 01.12.2005р. по 31.01.2007р. в загальній сумі 1321163, 48 грн.

Відповідач не видав позивачу та залишив на зберігання  1907,347 т пшениці 4 класу, вартість якої, згідно довідки регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області станом на 16.04.2007р. на внутрішньому ринку України, складає 780 –830 грн. за тону на суму 1487730,66 грн., що загалом відповідає вартості наданих послуг з врахуванням витрат на покриття технологічних витрат елеватора.

Суд критично оцінює пояснення позивача стосовно того, що реалізувавши спірний залишок зерна він буде в змозі виконати умови договору щодо погашення заборгованості комбінату за надані послуги та не може взяти їх до уваги і покласти в основу для прийняття рішення про задоволення позову, оскільки належних доказів, які б підтвердили такі пояснення (договори, контракти на продаж зерна та інші) до суду не надано.

Не надав до суду позивач і будь яких доказів того, що ним, за його ініціативою вирішувалось питання з комбінатом про врегулювання спору та конкретних пропозицій щодо погашення заборгованості в тому числі і за рахунок залишків зерна, як одного з найбільш прийнятої.

Відсутність достатніх коштів на рахунку позивач, інших активів для проведення розрахунків не оспорюється останнім.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач не ставить перед собою першочергове завдання здійснити з відповідачем розрахунки в повному обсязі за надані послуги та виконати умови договору, оскільки на реалізацію зерна комунальним підприємством було укладено зовнішньоекономічний контракт,  що є, як зазначено в позовній заяві, заходом по поверненню коштів обласному бюджету.

Приписами  частини 1 статті 193 ГПК України передбачено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язання є підставою для застосування господарських санкцій передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Учасники господарських відносин рівні у свої правах.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.44,49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

У разі подання  апеляційної скарги, або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя