СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03.05.07                                                                                 Справа № 9/465н-ад

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислово-комерційна фірма «Ремо», м. Свердловськ Луганської області

до  Державної податкової інспекції у м. Свердловську

про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень

в присутності представників:

від позивача – Ул'янов О.В., дов. б/н від 27.06.06, Петрів Л.О., дов. № 71 від 10.04.07

від відповідача –Домніна М.В. - держ. подат. інсп., дов. № 3 від 09.01.07,  Калашнікова І.О. - заст. нач., дов. № 12 від 11.01.07, Бондаренко Н.Я., дов. № 27 від 06.04.07, Князєва Я.Є. - гол. держ. подат. інсп., ДПА в Луганськ. обл., дов. № 32 від 27.04.07

Суть спору: позивачем заявлені вимоги про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ у м. Свердловську від 22.06.06р. № /0, № /0, № /0 та № /0.

У судовому засіданні 19.04.07р. заявою про зміну позовних вимог позивач остаточно виклав позовні вимоги у наступній редакції:

> визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення № /0 та № /0 від 22.06.06р.

Відповідач, ДПІ у м. Свердловську, відзивом на позов від 31.07.06р. № 12476/10 у задоволенні позовної заяви просить відмовити, посилаючись на:

·          пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»від 28.12.94р. № 334/94-ВР (далі –Закон про прибуток), згідно якого не включаються до складу валових витрат витрати на виплату винагороди або інших видів заохочень пов’язаним з таким платником податку фізичним чи юридичним особам у разі, якщо немає документальних доказів, що таку виплату або заохочення було проведено як компенсацію за фактично надану послугу (відпрацьований час). За наявності зазначених документальних доказів віднесенню до складу валових витрат підлягають фактичні суми виплат…

·          пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону про прибуток, згідно якого до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, веденням виробництва… Відповідач стверджує, що позивачем до складу валових витрат віднесено вартість залізничного тарифу по доставці комісійного товару від комітента до комісіонера (позивача), вартість якого не відноситься до складу валових витрат, оскільки не відноситься до витрат власної господарської діяльності на загальну суму 61675,0 грн.,

·          п. 22.2 ст. 22 Закону про прибуток, відповідно до якого встановлено що в 2005 році віднесення до валових витрат будь-яких витрат, передбачених абзацом першим підпункту 8.7.1 пункту 8.7 статті 8 Закону, та пов’язаних з поліпшенням основних фондів 2-4 групи, що підлягають амортизації, у т.ч. витрати на поліпшення орендованих основних фондів, здійснюється в сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості 2-4 групи основних фондів станом на початок звітного періоду, а по об’єктах основних фондів 1 групи до валових витрат включаються витрати, що не перевищують суму у розмірі 10 відсотків до балансової вартості об’єкта, що ремонтується, станом на початок звітного періоду. Відповідач стверджує, що позивачем до складу валових витрат за період з 01.04.05р. по 31.12.05р. зайво віднесені витрати на ремонтні роботи орендованого торгівельного будинку «Глобус», який станом на початок звітного періоду, тобто на 01.01.05р., не значився на субрахунку 117 «Інші необоротні матеріальні активи»,

·          пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.97р. № 168/97-ВР (далі –Закон про ПДВ), згідно якого податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 ст. 6 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв’язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності платника податку… Податкова служба стверджує, що позивачем зайво віднесені до податкового кредиту суми ПДВ по вугільній продукції, яка не є власністю підприємства та залізничному тарифу по перевезенню вказаної вугільної продукції від ПП «Рубіж»та ТОВ «Торгово промислова компанія «Українське вугільне паливо»згідно договору комісії, вартість яких не відноситься до складу валових витрат та не приймає участі в оподаткованих операціях в межах господарської діяльності позивача,

·          у порушення пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4 Закону про ПДВ позивачем не включені до бази оподаткування ПДВ суми доходу від здійснення поставки послуг по комісійній торгівлі, а саме –комісійної винагороди, отриманої як додаткову користь від здійснення комісійної діяльності (комісійна винагорода за продаж вугілля по ціні більшої, ніж у договорі комісії).

Позивач наполягав, що при проведенні перевірки підприємства посадовими особами позивача надавалися пояснення про те, що у зв’язку з відмовою ДПІ приймати декларації зі збитками, позивач був змушений занижувати валові витрати, відображаючи їх у деклараціях нижче фактичних. Всупереч наданим поясненням та повному ознайомленню відповідача з документами, що підтверджували заниження валові витрати, у акті перевірки № 132/23-20-19076980 від 14.06.06р. ці факти відображені не були.

Тому, за клопотанням позивача на підставі ухвали суду про призначення судово-бухгалтерської експертизи Луганським відділенням Донецького науково-дослідницького  інституту судових експертиз була проведена відповідна експертиза та надані висновки щодо наступних питань:

·          чи відповідає сума валових витрат ТОВ ПКФ «Ремо»за період з 11.01.05р. по 31.01.06р., яка зазначена в акті перевірки № 132/23-20-19076980 сумі фактичних валових витрат підприємства за цей період,

·          чи відповідає сума валових витрат ТОВ ПКФ «Ремо»за перший квартал 2006 року, яка зазначена в акті перевірки № 132/23-20-19076980 сумі фактичних валових витрат підприємства за цей період.

За висновками експерта (стор. 7,8 висновку № 1344/23, т. 1) по першому питанню:

·          сума валових витрат, встановлена в акті перевірки, за 2005 рік, 1-й квартал 2006 року не відповідають результатам дослідження наданих первинних документів, які згідно з чинним законодавством можуть бути включені позивачем до складу валових витрат, а саме валові витрати занижені на суму 1465,7 тис. грн.,

по другому питанню:

·          сума валових витрат, встановлена в акті перевірки за 1-й квартал 2006 року не відповідає результатам дослідження наданих первинних документів, а саме валові витрати позивача за 1-й квартал 2006 року занижені на суму 322,6 тис. грн.

Відповідач, ознайомившись з висновком експерта, надав письмові пояснення від 19.04.07р. за № 6627/10, в яких вважає, що вказаний висновок не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки він не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

1. Посилаючись на п. 5.1, 5.9 ст. 5, пп. 11.2.1 ст. 11 Закону про прибуток, відповідач стверджує, що експертом сума валових витрат розрахована шляхом сумування валових витрат за кожний місяць, без урахуванням приросту (убутку) балансової вартості запасів на кінець звітного періоду. Сума валових витрат визначена в експертизі з урахуванням розшифровок валових витрат, наданих підприємством. До вказаних розшифровок включені валові витрати, які не відповідають нормам Закону, а саме: у розшифровку включено суми списаних матеріалів та товарів на реалізацію (т. 12, стор. 77).

2. Період, за який проводилася перевірка та який відображено в акті перевірки № 133/23-20-19076980 –це період з 01.04.05р. по 31.03.06р., а в судово-бухгалтерській експертизі досліджувалися суми валових витрат за період з 01.01.05р. по 31.03.06р., який не відповідає перевіряємому періоду, відображеному в акті перевірки. Оскільки податкова декларація з податку на прибуток підприємства заповнюється наростаючим підсумком, то фахівцями податкової служби при проведенні перевірки враховані дані за 1-й квартал 2005 року, який не ввійшов у перевіряємий період, ці дані були підтверджені попереднім актом перевірки від 05.07.05р. № 279-23-1-19076980 та порушень при визначенні валових витрат  у 1-му кварталі 2005 року перевіркою не було виявлено.

В ході проведення планової комплексної документальної перевірки у 2006 році результати аналізу фінансово-господарської діяльності позивача відображені у п. 2.15 акту перевірки. На стор. 10 акта перевірки відображені показники діяльності підприємства за 2005 рік. Скориговані валові витрати за даними декларації, поданої до ДПІ складають 15781,6 тис. грн.., а за даними первинних документів (без врахування встановлених порушень) складають 17322,7 тис. грн.

3. В акті попередньої перевірки позивача за період з 01.01.04р. по 31.03.05р. від 05.07.05р. на стор. 9 є посилання на договір комісії від 16.09.04р. № 590916/04, укладений між позивачем та ТПК «Українське вугільне паливо». Цей самий договір на комісійний продаж вугільної продукції вказаний і в акті перевірки від 14.06.06р. № 132/23-20-19076980.

У матеріалах судово-бухгалтерської експертизи (стор. 26, 27, 142 т. 6; стор. 64 т. 4; стор. 127 т. 3; стор. 120 т. 7 тощо) є відомість по рахунку 312 за відповідні місяці, у якій зазначено розрахунки за «вугілля комісійне».

Відповідач наполягає на тому, що висновок експерта складено з порушенням вимог чинного законодавства та з посиланням на дані поза межами перевіряємого періоду, у зв’язку з чим суд не повинен враховувати дані експертизи.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані документи, вислухавши представників позивача та відповідача, суд

в с т а н о в и в:

На підставі акту перевірки від 14.06.06р. № 132/23-20-19076980 відповідачем було прийняті, у т.ч. оскаржувані податкові повідомлення-рішення № /0 та № /0 від 22.06.06р.

І. Податковим повідомленням-рішенням № /0 позивачу, за порушення пп. 4.1.1; 4.1.6 ст. 4, пп. 5.3.9; 5.3.5; 5.2.1, п. 5.2, 5.9 ст. 5, п. 22.2 ст. 22 Закону про прибуток, визначено суму податкового зобов’язання у розмірі 417008,2 грн., у т.ч. основний платіж –231743 грн., штрафні (фінансові) санкції –185265,2 грн.

·          В акті перевірки на стор. 15-19 зазначено, що в порушення пп. 4.1.1 ст. 4 Закону про прибуток позивач у 2-му кварталі 2005 року не включив до складу валового доходу дохід, отриманий як додаткову користь від здійснення комісійної діяльності в сумі 1 017 317,38 грн.

Згідно договору комісії комісіонер (ТОВ ВКФ «Ремо») має право укладати угоди купівлі-продажу по ціні більш, ніж у договорі, додатково отримана користь належить комісіонеру (як комісійна винагорода –різниця між ціною, вказаною в накладних та фактичною ціною реалізації).

За період з 01.04.05р. по 30.06.05р. позивач прийняв на комісію вугілля від ПП «Рубіж»та ТОВ «Торгово-промислова компанія «Українське вугільне паливо»на загальну суму 2 149 771,54 грн. без ПДВ.

За цей період позивач на умовах комісії реалізував отримане від контрагентів вугілля згідно контрактів на експорт на загальну суму 3 167 088,92 грн. без ПДВ.

Різниця між вартістю вугільної продукції, отриманої на комісію та вартістю її реалізації складає 1 017 317,38 грн.

·          На стор. 19 акту перевірки зазначено, що у порушення пп. 4.1.6 ст. 4 Закону про прибуток позивач не нарахував та не включив до складу валових доходів безповоротну фінансову допомогу у вигляді процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишилась неповерненою на кінець звітного періоду на суму 22 864,92 грн.

Позивач отримав поворотну фінансову допомогу від ДП МПУ «Спецпромтехніка»згідно договору № 8/1 від 11.01.05р., на умовах якого ДП МПУ «Спецпромтехніка»за період з 01.04.05р. по 31.03.06р. перерахувало грошові кошти позивачу на загальну суму 736 504,0 грн. В свою чергу позивач перерахував за цей період ДП МПУ «Спецпромтехніка»в якості повернення фінансової допомоги 65 300,0 грн. Між підприємствами здійснено взаємозалік згідно акту від 29.02.06р. на суму 671 607 грн.

·          На стор. 21 акту перевірки викладено, що в порушення п. 5.9 ст. 5 Закону про прибуток позивачем при розрахунку приросту або убутку товарних і матеріальних ресурсів не вірно визначено вартість залишків товарних запасів на матеріальних рахунках у 1-му кварталі 2006 року в загальній сумі 19 956 грн., що призвело до помилки у розрахунку відхилення, яке, в свою чергу, призвело до невірного визначення оподаткованого прибутку. Посадові особи підприємства відмовилися від надання пояснень з цього питання.

·          На стор. 23 акту відповідач виклав порушення пп. 5.3.9 ст. 5 Закону про прибуток, яке полягає у тому, що позивачем до складу валових витрат віднесено вартість товарів (робіт, послуг), отриманих, але не сплачених на кінець звітного періоду по пов’язаним особам ДП ІПК «Спецпромтехніка»та ДП МПУ «Спецпромтехніка»у розмірі 190 099,62 грн.

·          В акті перевірки на стор. 25 відповідач зазначив, що в порушення пп. 5.2.1 ст. 5 Закону про прибуток позивачем до складу валових витрат віднесено вартість залізничного тарифу з доставки комісійного товару від комітента до комісіонера (ТОВ ВКФ «Ремо»), вартість якого не відноситься до складу валових витрат підприємства, оскільки не відноситься до витрат власної господарської діяльності на загальну суму 61 675,0 грн. Відповідач констатує, що господарська операція з надання товарів в межах договорів комісії не передбачає передачі права власності на такі товари згідно зі ст. 1018 ЦК України. Крім того, згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії комісіонер зобов’язується здійснити за дорученням комітента за винагороду одну або декілька угод від свого імені, але за рахунок комітента.

Всі витрати, які поніс комісіонер при виконанні умов договору комісії, відшкодовуються комісіонеру комітентом, ці витрати вважаються витратами комітента по реалізації або набуттю майна, власником якого є комітент, а тому і не відносяться до валових витрат комісіонера. Таким чином, витрати, пов’язані з доставкою вугільної продукції, належать комітенту.

·          Відповідач встановив порушення пп. 5.3.5 ст. 5 Закону про прибуток, оскільки позивач відніс оплату штрафу у липні 2005 року за рішенням ДПІ у м. Свердловську, нарахованого за результатами попередньої перевірки на загальну суму 6 270,0 грн.,

·          Крім того, у порушення п. 22.2 ст. 22 Закону про прибуток позивач зайво відніс до складу валових витрат за період з 01.04.05р. по 31.12.05р. витрати на ремонтні роботи орендованого торгівельного будинку «Глобус», по витратам на поліпшення якого станом на 01.01.05р. не значилися згідно п. 8 П(С)БУ 14 «Оренда»на субрахунку 117 «Інші необоротні матеріальні активи»на суму 161 906,06 грн.

Фактичне поліпшення орендованого торгівельного будинку «Глобус» підтверджується актами приймання робіт за відповідні періоди.

ІІ. Податковим повідомленням-рішенням № /0 позивачу за порушення пп. 7.4.1 ст. 7, пп. 3.1.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4 Закону про ПДВ визначено суму податкового зобов’язання у розмірі 1 239 110,0 грн., у т.ч. основний платіж –619 555,0 грн., штрафні (фінансові) санкції –619 555,0 грн.

На стор. 29 акту перевірки відповідач зазначив, що перевіркою було встановлено заниження ПДВ за період з 01.04.05р. по 31.03.06р. в сумі 619 555 грн.

·          Відповідач встановив порушення пп. 7.4.1 ст. 7 Закону про ПДВ, оскільки позивач зайво відніс до податкового кредиту суми ПДВ по вугільній продукції, яка не є його власністю, та залізничному тарифу по перевезенню вказаної вугільної продукції від ПП «Рубіж»та ТОВ «Торгово-промислова компанія «Українське вугільне паливо»згідно з договором комісії, вартість яких не відноситься до складу валових витрат та не приймає участі в оподаткованих операціях в межах господарської діяльності позивача на загальну суму 302 457,92 грн.

Податковий орган в акті зазначає, що при порівнянні даних декларацій та уточнюючих розрахунків з ПДВ, наданих до ДПІ та даних книги продажу, головної книги та первинних документів, були встановлені арифметичні помилки, до складу податкового кредиту зайво включені суми ПДВ у розмірі 79 065,0 грн. за період з квітня 2005 року по березень 2006 року, та не включено до податкового кредиту у січні 2006 року суму ПДВ у розмірі 48 774,0 грн.

·          На стор. 33 акту перевірки відповідач зазначив, що у порушення пп. 3.1.1 ст. 3 Закону про ПДВ позивачем до бази оподаткування ПДВ не включені суми доходу від здійснення поставки послуг за комісійною торгівлею, а саме –комісійної винагороди, отриманої, як додаткову користь від здійснення комісійної діяльності (комісійна винагорода за продаж вугілля за ціною більшою, ніж у договорі комісії) на загальну суму 1 017 317,38 грн., що призвело до порушення п. 6.1 ст. 6 вказаного Закону та не нарахуванню ПДВ в сумі 203 463,48 грн.

Як було встановлено перевіркою, позивач за період з 01.04.05р. по 30.06.06р. на умовах комісії отримав прийняв на комісію вугілля від ПП «Рубіж»та ТОВ «Торгово-промислова компанія «Українське вугільне паливо»на загальну суму 2 149 771,54 грн. без ПДВ.

За цей період позивач на умовах комісії реалізував отримане від контрагентів вугілля згідно контрактів на експорт на загальну суму 3 167 088,92 грн. без ПДВ.

За твердженням податкового органу на різницю між вартістю вугільної продукції, отриманої на комісію та вартістю її реалізації (1 017 317,38 грн.) необхідно було нарахувати ПДВ за ставкою 20%.

·          Податковим органом на стор. 36 акту перевірки викладено, що у порушення пп. 3.1.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4 Закону про ПДВ (якими передбачено, що об’єктом оподаткування є операції з поставки товарів, робіт, послуг на митній території України… та база оподаткування по поставці товарів (послуг) визначається з договірної вартості…) позивачем до бази оподаткування не включена вартість продажу автомобілів через касу підприємства на загальну суму 376 898 грн. та до податкового зобов’язання не включені суми ПДВ від продажу автомобілів на загальну суму 75 375,83 грн. за період листопад –грудень 2005 року.

Відповідач зазначив, що фактично у грудні 2005 року було реалізовано через касу автомобілів на суму 298 342,5 грн., ПДВ –59 668,5 грн., але до обсягу поставки було включено лише 37083,33 грн., ПДВ –7 416,67 грн. Не включено до складу обсягу поставки суму 261 259,17 грн., ПДВ –52 251,83 грн.

У листопаді до обсягу поставки не було включено суму 115 639 грн., ПДВ –23 124 грн.

Факт сплати за реалізацію автомобілів підтверджується відповідними прибутковими касовими ордерами.

·          На стор. 37 акту перевірки відповідач зазначив, що при порівнянні даних декларацій та уточнюючих розрахунків з ПДВ, наданих до ДПІ та даних книги продажу, головної книги та первинних документів були встановлені арифметичні помилки –до складу податкового зобов’язання не включені суми ПДВ у розмірі 26 955,17 грн. за період з грудня 2005 року по лютий 2006 року та зайво включено до податкового зобов’язання у березні 2005 року сума ПДВ у розмірі 18 988,0 грн.

Оцінивши доводи позивача, відповідача і надані докази, суд дійшов висновку про наступне.

І. Щодо порушень, встановлених податковим повідомленням-рішенням № /0.

1. Відповідно до пп. 5.3.9 ст. 5 Закону про прибуток не включаються до складу валових витрат витрати на виплату винагород або інших видів заохочень пов’язаним з таким платником податку фізичним чи юридичним особам у разі, якщо немає документальних доказів, що таку виплату або заохочення було проведено як компенсацію за фактично надану послугу (відпрацьований час)…

На стор. 23 акту перевірки податковим органом зазначено, що в порушення пп. 5.3.9 ст. 5 Закону про прибуток позивачем до складу валових витрат віднесено вартість товарів (робіт, послуг), отриманих, але не сплачених на кінець звітного періоду по пов’язаним особам ДП ІПК «Спецпромтехніка»та ДП МПУ «Спецпромтехніка»у розмірі 190099,62 грн.

На стор. 24, 25 акту перевірки міститься таблиця № 11, в якій перелічені товари (матеріали), які отримані позивачем від вказаних пов’язаних осіб. Як вбачається з даних таблиці, зазначені товари та матеріали не є фактично наданими послугами, про які йдеться у пп. 5.3.9 ст. 5 Закону про прибуток, а, отже, вартість цих фактично отриманих позивачем товарів та матеріалів не може розглядатися в якості будь-якої форми виплати винагороди або заохочення за надані послуги.

Відповідно до пп. 5.2.1 ст. 5 Закону про прибуток до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв’язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) та охороною праці, у т.ч.: витрати на придбання електричної енергії…

Аналіз цих норм показує, що платник податку має право включати до валових витрат будь-які витрати, які пов’язані з веденням виробництва, у тому числі витрати, пов’язані з розрахунками за отримані товари, матеріали незалежно від того факту, що ці товари придбавалися у пов’язаної особи. Ці витрати ніяким чином не є виплатами винагороди або іншими видами заохочень, зазначеними у пп. 5.3.9 ст. 5 Закону про прибуток за своєю суттю, тому позивач правомірно відніс до складу валових витрат вартість товарів (матеріалів), отриманих, але не сплачених на кінець звітного періоду по пов’язаним особам ДП ІПК «Спецпромтехніка»та ДП МПУ «Спецпромтехніка»у розмірі 190 099,62 грн.

Відповідач спірним податковим повідомленням-рішенням визначив позивачу податкове зобов’язання, у т.ч. за порушення пп. 5.3.9 ст. 5 Закону про прибуток, в розмірі 47 524,91 грн. та застосував на цю суму штрафні (фінансові) санкції у розмірі 41 420,0 грн. (до матеріалів справи надано розрахунок штрафних санкцій на цю суму), всього на суму 88 944,91 грн. Суд вважає, що ця сума не відповідає податковому законодавству з підстав, викладених вище, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

2. Щодо факту віднесення до складу валового доходу доходів, отриманих як додаткову користь від здійснення комісійної діяльності в сумі 1 017 317,38 грн.

Відповідач на стор. 28 стверджує, що не включення до складу валового доходу цих доходів призвело до заниження податку на прибуток в сумі 254 329,34 грн.

Відповідно до пп. 4.1.1 ст. 4 Закону про прибуток валовий дохід включає:

- загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у т.ч. допоміжних і обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи…

Як було встановлено податковим органом, позивачем були укладені договори комісії, на підставі яких за період з 01.04.05р. по 30.06.05р. ним було отримане вугілля від ПП «Рубіж»та ТОВ «Торгово-промислова компанія «Українське вугільне паливо»на загальну суму 2 149 771,54 грн. без ПДВ та було реалізовано його у той же період на експорт на загальну суму 3 167 088,92 грн. без ПДВ.

Суд погоджується з доводами відповідача, що у цьому випадку послуга по виконанню комісійного доручення комісіонером надається комітенту на території України та вона на відміну від експортованого товару не використовується та не споживається за межами України, а надається комітенту –контрагенту України, тому різниця між вартістю вугільної продукції, отриманої на комісію та вартістю реалізації підлягає оподаткуванню ПДВ у комісіонера за ставкою 20%.

Позивач, посилаючись у т.ч. на висновки судово-бухгалтерської експертизи, стверджує, що вугільна продукція була отримана ним за договорами поставки з контрагентами –ПП «Рубіж»(№ 230505/Ру-05 від 23.05.05р.) та ТОВ «ТПК «Українське вугільне паливо»(№ 590916/04 від 16.09.04р.), а не за договорами комісії, як стверджує відповідач.

В обгрунтування цих тверджень позивач надав суду митні декларації (МД), за якими він експортував вугілля за межі України та пояснив, що в графі 44 МД зазначений код товару –4010 (зовнішньоекономічний договір на основі відшкодування), що підтверджує власне вугілля, а не 4101 –внутрішній договір комісії.

Однак суд не вважає такі доводи обґрунтованими, оскільки ці декларації складалися вже за експортними операціями після отримання вугільної продукції та за правилами митного законодавства, а предметом спору є порушення саме податкового законодавства.

3. Щодо порушення п. 22.2 ст. 22 Закону про прибуток, суд вважає наступне.

Відповідно до цієї норми у 2005 році було встановлено, що віднесення до валових витрат будь-яких витрат, передбачених абзацом першим пп. 8.7.1 ст. 8 Закону, та пов’язаних з поліпшенням основних фондів 2-4 групи, що підлягають амортизації, у т.ч. витрат на поліпшення орендованих основних фондів, здійснюється у сумі, що не перевищує 10% сукупної балансової вартості 2-4 групи основних фондів станом на початок звітного періоду, а по об’єктах основних фондів 1 групи, до валових витрат включаються витрати, що не перевищують суму у розмірі 10% до балансової вартості об’єкта, що ремонтується, станом на початок звітного періоду.

Податківці підтвердили фактичне поліпшення орендованого торгівельного будинку «Глобус»за актами приймання робіт за відповідні періоди, однак вважають, що позивачем до складу валових витрат за період з 01.04.05р. по 31.12.05р. зайво віднесені витрати на ремонтні роботи будинку «Глобус», який станом на початок звітного періоду, тобто на 01.01.05р. не значився згідно правил бухгалтерського обліку на субрахунку 117 «Інші необоротні матеріальні активи».

Суд вважає такий висновок таким, що відповідає чинному законодавству, оскільки договір оренди торгівельного будинку позивачем був укладений лише у березні 2005 року, а відтак, на початок звітного періоду (01.01.05р.) у позивача ще не було витрат, що не перевищували суму у розмірі 10% балансової вартості орендованого об’єкта, що ремонтується.

4. Щодо безповоротної фінансової допомоги.

Відповідач вважає, що позивач у порушення пп. 4.1.6 ст. 4 Закону про прибуток позивач не нарахував та не включив до складу валових доходів безповоротну фінансову допомогу у вигляді процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишилась неповерненою на кінець звітного періоду на суму 22 864,92 грн.

Відповідно до пп. 1.22.1 ст. 1 Закону про прибуток безповоротною фінансовою допомогою є, у т.ч.: сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки НБУ, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до пп. 1.22.2 ст. 1 цього Закону поворотною фінансовою допомогою є сума коштів, передана платнику податку у користування на визначений строк відповідно до договорів, які не передбачають нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами.

Відповідно до пп. 4.1.6 ст. 4 Закону про прибуток валовий доход включає: доходи... у вигляді… сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді.

Таким чином, податкові наслідки з податку на прибуток у позичальника виникають, якщо поворотна фінансова допомога отримана в одному звітному періоді, а повернення її частини здійснюється у наступних звітних періодах.

З огляду на викладене, суд вважає, що встановлене податковим органом порушення відповідає фактичним обставинам.

5. Щодо порушення п. 5.9 ст. 5 Закону про прибуток.

Відповідно до п. 5.9 ст. 5 Закону про прибуток вартість залишків сплачених, але не отриманих (не облікованих) платником податку –покупцем, в приріст запасів не включається.

Вартість запасів сплачених, але не відвантажених (не знятих з обліку) платником податку –продавцем в убуток запасів не включається.

Якщо балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку в такому звітному періоді.

На стор. 29 акту перевірки зазначено, що в порушення цієї норми підприємством при розрахунку приросту або убутку товарних і матеріальних ресурсів не вірно визначено вартість залишків товарних запасів на матеріальних рахунках у 1-му кварталі 2006 року в загальній сумі 19 956 грн., що призвело до помилки у розрахунку відхилення, яке, в свою чергу, призвело до невірного визначення оподаткованого прибутку, а саме заниження податку на прибуток в сумі 4 989,0 грн.

У судовому засіданні позивач не заперечував проти факту порушення цієї норми, що зафіксовано у журналі судового засідання 03.05.07р.

6. Щодо порушення пп. 5.2.1 ст. 5 закону про прибуток.

На стор. 25 акту перевірки відповідач зазначив, що в порушення пп. 5.2.1 ст. 5 Закону про прибуток позивачем до складу валових витрат віднесено вартість залізничного тарифу з доставки комісійного товару від комітента до комісіонера (ТОВ ВКФ «Ремо»), вартість якого не відноситься до складу валових витрат підприємства, оскільки не відноситься до витрат власної господарської діяльності на загальну суму 61 675,0 грн.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що господарська операція з надання товарів в межах договорів комісії не передбачає передачі права власності на такі товари згідно зі ст. 1018 ЦК України. Крім того, згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії комісіонер зобов’язується здійснити за дорученням комітента за винагороду одну або декілька угод від свого імені, але за рахунок комітента.

Всі витрати, які поніс комісіонер при виконанні умов договору комісії, відшкодовуються комісіонеру комітентом, ці витрати вважаються витратами комітента по реалізації або набуттю майна, власником якого є комітент, а тому і не відносяться до валових витрат комісіонера. Таким чином, витрати, пов’язані з доставкою вугільної продукції, належать комітенту.

7. Відповідно до пп. 5.3.5 ст. 5 Закону про прибуток не включається до складу валових витрат витрати на сплату штрафів та/або неустойки або пені за рішенням сторін договору або за рішенням відповідних державних органів, суду.

На стор. 29 акту перевірки зазначено, що в порушення цієї норми позивач відніс до складу валових витрат сплату штрафу у липні 2005 року за рішенням ДПІ у м. Свердловську, нарахованого за результатами попередньої перевірки на загальну суму 6 270,0 грн., що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 1 567,5 грн.

Цей факт також не оспорювався позивачем, що зафіксовано у журналі судового засідання 03.05.07р.

ІІ. Щодо порушень, встановлених податковим повідомленням-рішенням № /0.

Цим рішенням позивачу визначено суму податкового зобов’язання та нараховані штрафні (фінансові) санкції за порушення Закону про ПДВ, які пов’язані з порушеннями, викладеними вище.

Суть цих порушень зводиться до того, що позивач відніс до податкового кредиту суми ПДВ, сплачені по вугільній продукції, яка не є власністю позивача, та по залізничному тарифу з перевезення цієї вугільної продукції, за договорами комісії з ПП «Рубіж»та ТОВ «ТПК «Українське вугільне паливо».

Крім того, у порушення пп. 3.1.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4 Закону про ПДВ позивачем до бази оподаткування не включена вартість продажу автомобілів через касу підприємства на загальну суму 376 898 грн. та до податкового зобов’язання не включені суми ПДВ від продажу автомобілів на загальну суму 75 375,83 грн. за період листопад –грудень 2005 року.

Податковим органом в акті перевірки (стор. 36) зазначено, що в порушення цієї норми позивачем у грудні 2005 року було реалізовано через касу автомобілів на суму 298 342,5 грн., ПДВ –59 668,5 грн., але до обсягу поставки було включено лише 37083,33 грн., ПДВ –7 416,67 грн. Не включено до складу обсягу поставки суму 261 259,17 грн., ПДВ –52 251,83 грн.

У листопаді до обсягу поставки не було включено суму 115 639 грн., ПДВ –23 124 грн.

Факт сплати за реалізацію автомобілів підтверджується відповідними прибутковими касовими ордерами.

Відповідно до пп. 3.1.1 ст. 3 Закону про ПДВ об’єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України…

Таким чином, оподаткуванню ПДВ підлягають операції, пов’язані з переходом права власності на товари, причому незалежно від того, передаються товари за компенсацію чи безоплатно.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 закону про ПДВ база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни…

На стор. 37 акту перевірки відповідачем встановлене порушення, пов’язані з арифметичними помилками позивача, при порівнянні даних декларацій та уточнюючих розрахунків з ПДВ, наданих до ДПІ та даних книги продажу, головної книги та первинних документів.

До складу податкового зобов’язання позивачем не були включені суми ПДВ у розмірі 26 955,17 грн. за період з грудня 2005 року по лютий 2006 року та зайво включена до податкового зобов’язання у березні 2005 року сума ПДВ у розмірі 18 988,0 грн.

Проти цих порушень позивач у судовому засіданні не заперечував, що також зафіксовано у журналі судового засідання 03.05.07р.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд не приймає твердження позивача про те, що у зв’язку з відмовою ДПІ у м. Свердловську приймати декларації зі збитками, позивач був змушений занижувати валові витрати, відображаючи їх у деклараціях нижче фактичних, оскільки на підтвердження цього позивач не надав суду жодного доказу.

Щодо висновків судово-бухгалтерської експертизи, суд не вважає їх належним доказом, оскільки матеріалами перевірки податкового органу та матеріалами справи ці висновки спростовуються.

По-перше, перелік документів та первинних бухгалтерських документів, що використовувалися при здійсненні перевірки, викладені на стор. 7, 8, 13, 16, 17, 18, 22, 23, 26 акту перевірки.

На останньому аркуші акту перевірки позивач зробив запис, відповідно до якого він не погодився з висновками акту перевірки, а не з тими документами та первинними бухгалтерськими документами, які були використані податківцями в ході перевірки.

По-друге, в акті перевірки податковий орган посилається саме на договори комісії, які були укладені між позивачем та контрагентами, ПП «Рубіж»та ТОВ «Торгово-промислова компанія «Українське вугільне паливо», до речі, за тими ж номерами та датами, за якими позивач надав договори купівлі-продажу та поставки до судово-бухгалтерської експертизи.

При отриманні другого примірника акту перевірки позивач не заперечував проти того, що вугільна продукція була отримана ним за договорами комісії, ці договори комісії були предметом дослідження і попередньої перевірки, за якою був складений акт перевірки № 279-23-1-19076980 від 05.07.05р.

При вирішенні цієї справи суд виходив з того, що вугільна продукція була отримана позивачем саме за договорами комісії ще й тому, що посилання позивача на митні декларації не є обґрунтованими, оскільки ці декларації складалися вже за експортними операціями після отримання вугільної продукції та за правилами митного законодавства, а предметом спору є порушення податкового законодавства.

По-третє, податковий орган надав суду податкові декларації з ПДВ за квітень, травень, серпень, жовтень, листопад, грудень 2005 року, січень, лютий, березень 2006 року, в яких у стр. 2.1 експортні операції з вивезення спірного вугілля взагалі не відображені, а відтак, ці операції з вивезення вугільної продукції не були задіяні в оподаткуванні власного експортованого вугілля.

За таких обставин позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1.  Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення № /0 від 22.06.06р. в частині визначення податкового зобов’язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій в сумі 88 944,91 грн., у т.ч. основний платіж -  47 524,91 грн., штрафні (фінансові) санкції - 41 420,0 грн.

3. В решті позову відмовити.

4. Повернути позивачу, ТОВ «Вугледобувна фірма «Ремо», код 19076980, 94800, Луганська обл, м. Свердловськ, вул. Глинки, 1а, з Державного бюджету України судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 0,18 грн.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 08.05.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                              А.Г.Ворожцов