ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 р.
№ 8/273-05

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Перепічая В.С. ( головуючого ),

Вовка І.В.,
Гончарука П.А.,

розглянувши  у     відкритому  судовому засіданні  в м. Києві  касаційну скаргу
Міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора № 10

на постанову
Житомирського апеляційного господарського суду від 21.09.2006 року

у справі за позовом
Дочірнього підприємства відкритого акціонерного товариства "Укрліфт" спеціалізованого ремонтно-будівельного управління "Вінницяліфт"

до
Міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора № 10

про
стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2005 року позивач звернувся до господарського суду Вінницької області з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 18543,79 грн. у зв’язку з неналежним виконанням зобов’язання за договором № 107 від 28.12.2001 року з оплати за надані послуги протягом серпня-грудня 2002 року.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 16.12.2005 року  позов задоволено.

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду  від 21.09.2006  року зазначене рішення  суду першої інстанції залишене без змін.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 13.12.2006 року здійснено заміну позивача Дочірнього підприємства відкритого акціонерного товариства "Укрліфт" спеціалізованого ремонтно-будівельного управління "Вінницяліфт" на правонаступника Дочірнє підприємство "Спеціалізоване ремонтно-будівельне управління "Вінницяліфт".

У касаційній скарзі відповідач вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняті ним рішення скасувати та в позові відмовити.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до суду не надходив.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і прийняті в ній судові рішення, суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами було укладено договір № 107 від 28.12.2001 року,  за умовами якого позивач зобов’язався виконати роботи з технічного обслуговування, ремонту ліфтів і диспетчерських систем, а відповідач зобов’язався прийняти виконані  роботи та оплатити за них.

Додатком № 1 до зазначеного договору сторони встановили обсяги робіт на 2002 рік.

Під час укладення цього договору між сторонами виникли розбіжності, щодо яких було складено протокол.

За актами прийняття виконаних робіт протягом серпня-грудня 2002 року  позивачем було виконано роботи з технічного обслуговування та ремонту ліфтів.

Предметом даного судового розгляду є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у зв’язку з неналежним виконанням зобов’язання за договором з оплати за виконані роботи.

Відповідно до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Проте, суди не звернули уваги на вимоги зазначеної норми матеріального права та не з’ясували обставин, пов’язаних з досягненням сторонами згоди щодо істотних  умов договору, під час укладення якого між ними виникли розбіжності, та не навели цим обставинам правової оцінки.

До того ж, судами не було з’ясовано питання про те, чи було визначено сторонами строк виконання зобов’язання відповідачем з оплати за виконані роботи, а звідси, коли  виникло право  вимоги у позивача.

У той же час, судами не було з’ясовано правову природу спірних правовідносин, і які норми матеріального права регулюють дані відносини, а звідси, не було встановлено дійсних прав та обов’язків сторін щодо предмету спору.

Разом з цим, в порушення вимог ст. 43 ГПК України судами не було перевірено обґрунтування розрахунків розміру заявлених вимог, з урахуванням доводів відповідача про часткову оплату спірної заборгованості, та не наведено розрахунків, з яких виходив суд, задовольняючи  грошові вимоги.

За таких обставин, оскаржені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому  вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міського комунального підприємства житлово-експлуатаційна контора № 10 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного господарського суду від 21.09.2006 року та рішення господарського суду Вінницької області від 16.12.2005 року скасувати, і справу № 8/273-05 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий     суддя                                                            В.Перепічай

Судді                                                                                                 І.Вовк

П.Гончарук