ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 березня 2007 р.

№ 22/124

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової -головуючого

Н. Волковицької  Л. Рогач

за участю представників:

Позивача

Рудь А.В. дов. від 06.03.07 р.

Відповідача

не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
на постанову

Підприємства зі 100 % іноземним
капіталом "Сіамед"  від
12.12.2006 року Київського апеляційного господарського суду

у справі

№ 22/124 господарського суду м. Києва

за позовом   до
про

Підприємства зі 100 % іноземним
капіталом "Сіамед" Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 стягнення 24 329,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Підприємство зі 100 % іноземними
інвестиціями "Сіамед" звернулось до господарського суду міста Києва
із позовною заявою про стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_1 24329,40 грн. заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір оренди, укладений сторонами 4 березня 2005 року НОМЕР_1, згідно з
умовами якого відповідач отримав від позивача 24 329,40 грн., є нікчемним у
зв'язку з недодержанням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення та
державної реєстрації.

Крім того, позивач стверджує, що
відповідачем в оренду приміщення не передано.

Рішенням Господарського суду м.
Києва від 25.09.2006 позов задоволено повністю.

Рішення мотивовано тим, що:
оскільки сторони не посвідчили нотаріально та не здійснили державну реєстрацію
договору оренди з урахуванням додатку № 3 від 04.03.2005 року, то нікчемним є
лише додаток № 3 від 04.03.2005 в частині визначення строку дії договору
тривалістю в три роки та умова пункту 5.1 договору оренди -"з урахуванням
умов, вказаних в додатку № 3"; проте, основний договір може бути вчинений
і без додатку № 3 від 04.03.2005 в частині визначення строку дії договору
тривалістю в три роки, та без умови пункту 5.1 договору оренди щодо цього
додатку, оскільки рештою умов пункту 5.1 договору сторони погодили строк дії
договору, який є меншим ніж один рік; відповідачем не доведено фактичну
передачу орендованого приміщення позивачу, а тому суд дійшов висновку, що
перераховані позивачем відповідачу кошти в розмірі 24329, 40 грн. є реальними
збитками та підлягають стягненню з відповідача.

За апеляційною скаргою суб'єкта
підприємницької діяльності  фізичної
особи ОСОБА_1 Київський апеляційний господарський суд постановою від 12.12.2006
року рішення господарського суду м. Києва від 25.09.2006 змінив, виклавши
резолютивну частину рішення в наступній редакції: "Позов задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину до договору оренди приміщення НОМЕР_1, укладеного між
Суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 та Підприємством
зі 100 % іноземними інвестиціями "Сіамед", зобов'язавши Підприємство
зі 100 % іноземними інвестиціями Сіамед" повернути Суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 приміщення, які знаходяться
АДРЕСА_1, загальною площею 128,1 кв. м.

В іншій частині позову
відмовити."

Приймаючи постанову колегія суддів
виходила з того, що договір оренди НОМЕР_1 укладений на 3 (три) роки, в зв'язку
з чим відповідно статті 794 Цивільного кодексу України він підлягав
обов'язковому нотаріальному посвідченню, проте такого здійснено не було.

Підприємство зі 100 % іноземним
капіталом „Сіамед" звернулося до Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою на постанову Київського господарського апеляційного суду від
12.12.2006 року, в якій просить постанову скасувати та прийняти нову   постанову про задоволення позову
Підприємства зі 100% іноземним капіталом "Сіамед" до Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину та стягнення грошових коштів у розмірі 24329,
40 грн.

Свої доводи заявник обґрунтував
тим, що суд невірно застосував частину З статті 207 Господарського кодексу
України, оскільки дія даної норми закону є актуальною лише у разі, якщо
відбувалось виконання зобов'язання, визнаного судом недійсним; не застосував
положення частини 2 статті 208 Господарського кодексу України та частини 1
статті  216 Цивільного кодексу України.

Крім того, заявник вважає, що суд,
зазначаючи у резолютивній частині постанови про обов'язок Підприємства зі 100%
іноземним капіталом "Сіамед" повернути Суб'єкту підприємницької
діяльності фізичній особі ОСОБА_1 приміщення, які знаходяться АДРЕСА_1,
загальною площею 128,1 кв.м. не з'ясував, у чиєму користуванні та у чиїй
власності на даний час перебувають вказані приміщення. Постанова від 12.12.2006
року у цій частині взагалі є не виконуваною, оскільки ані після укладання
Договору НОМЕР_1, ані пізніше спірні приміщення не передавались і не
знаходились у користуванні Підприємства зі 100% іноземним капіталом
"Сіамед".

Заслухавши доповідь судді
-доповідача та пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін
та перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної
оцінки обставин справи і повноти їх встановлення в рішенні та постанові суду, а
також правильність застосування господарським судом норм процесуального та
матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117
Господарського процесуального кодексу України,
касаційна інстанція рішення місцевого господарського суду та постанови
апеляційного господарського суду переглядає за касаційною скаргою (поданням) та
на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи
предметом спору є застосування наслідків нікчемного правочину.

Судами при розгляді справи
встановлено, що 04.03.2005 року між Суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою ОСОБА_1 та Підприємством зі 100 % іноземними інвестиціями
„Сіамед" був укладений договір оренди НОМЕР_1.

Згідно із пунктом 1.1 договору
орендодавець, на правах власника, передає орендарю в тимчасове користування для
розміщення офісу і товарного складу приміщення, які знаходяться АДРЕСА_1,
загальною площею 128,1 кв. м.

Пунктом 5.1 договору сторонами
встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і
діє до 01.03.2006 року з урахуванням умов, передбачених в додатку №3.

04.03.2005
сторонами підписаний і додаток № 3 до договору оренди НОМЕР_1.

Пунктом 1 вищезазначеного додатку
передбачено, що договір оренди приміщення укладається строком на 3 (три) роки,
тобто строк дії основного договору НОМЕР_1 починається з моменту його
підписання і він діє до 03.03.2008 та не може бути розірваний з ініціативи
орендодавця, якщо орендар повністю виконує умови договору оренди.

За таких обставин апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи вищевикладені умови договору та
додатку до договору, які були укладені в один день, договір оренди НОМЕР_1  укладений на 3 (три) роки.

Відповідно до частини 2 статті 793
Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному
посвідченню.

Статтею 794 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх
окремої частини), укладений на строк не менше одного року, підлягає державній
реєстрації.

Договір оренди НОМЕР_1 укладено на
три роки, отже він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, проте
цього здійснено не було.

Статтею 203 Цивільного кодексу
України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Чинне законодавство України
передбачає правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору. Так відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України у
разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним, а згідно з частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не
вимагається.

Судами встановлено, що укладаючи
договір оренди приміщення Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа
ОСОБА_1 та Підприємство зі 100 % іноземними інвестиціями "Сіамед" не
дотрималися вимог зазначених норм цивільного законодавства, оскільки не здійснили
нотаріального посвідчення договору оренди та його державної реєстрації.
Документи, які б свідчили про нотаріальне посвідчення договору оренди та його
державну реєстрацію , а також про ухилення будь-якої із сторін від його
нотаріального посвідчення та державної реєстрації судам не надані.

Таким чином, висновок апеляційної
інстанції, що договір оренди НОМЕР_1 укладений з порушенням вимог закону щодо
його нотаріального посвідчення та державної реєстрації є недійсним, оскільки є
нікчемним, повністю відповідає обставинам справи та вимогам діючого
законодавства.

Відповідно частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків,
крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна
із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема
тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій
послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Приймаючи постанову апеляційний суд
зазначив, що місцевим господарським судом помилково застосовані норми статті
766 Цивільного кодексу України, оскільки позивач вимагав повернення сплаченої
орендної плати як наслідок недійсного (нікчемного) правочину на підставі статті
216 Цивільного кодексу України.

При цьому апеляційна інстанція
дійшла висновку, що  зі змісту договору
оренди випливає, що він може бути припинений лише на майбутнє, тому як
неможливо повернути усе одержане за ним та враховуючи положення пункту 3 статті
207 Господарського кодексу України, відмовив у поверненні позивачу сплаченої
ним орендної плати за платіжними дорученнями НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у розмірі
24329, 40 грн., як наслідок визнання недійсності правочину на підставі частини
1 статті 216 Цивільного кодексу України.

Касаційна інстанція не може
погодитись з таким висновком, оскільки не приймаючи до уваги твердження
позивача, що після укладення договору оренди, фактичне його виконання
відповідачем не відбулося, тому як останнім не було передано приміщення в
користування по договору позивачу, про що свідчить відсутність акта
приймання-передачі апеляційний суд обмежився посиланням на частину 1 статті 795
Цивільного кодексу України, згідно з якою передання наймачеві будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом
(актом), який підписується сторонами договору, з цього моменту починається
обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Але при цьому апеляційний суд не
встановив, що саме встановлено договором з цього приводу та не спростував
факти, встановлені господарським судом міста Києва, а саме: Відповідно до
пункту 2.1.1. Договору, відповідач зобов'язується в день підписання даного
договору передати позивачу приміщення на 4-му поверсі за Актом
прийому-передачі.

Пунктом 1.5 Договору визначено, що
приміщення вважаються прийнятими в оренду позивачем з моменту підписання
сторонами відповідних Актів прийому-передачі приміщень.

Згідно з положеннями пункту 1.3.
Договору передача приміщення оформлюється відповідним Актом прийому-передачі.

Судом першої інстанції встановлено
та не спростовано апеляційною інстанцією, що сторонами не надано Акту
прийому-передачі орендованого приміщення, а також  інших доказів
передачі  орендованого  приміщення відповідачем позивачу, а тому у
апеляційного суду не було підстав вважати що неможливо повернути усе одержане
за договором оренди НОМЕР_1.

Одночасно касаційна інстанція не
може погодитись з обґрунтуванням задоволення позовних вимог, яке покладено в
основу рішення господарського суду першої інстанції з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
виходив з того, що перераховані позивачем на виконання договору у березні -
квітні 2005 року платіжними дорученнями НОМЕР_2, НОМЕР_3 24329,40 грн. є
реальними збитками але при цьому він помилково послався на статтю 766
Цивільного кодексу України, якою передбачені правові наслідки  непередання наймодавцем наймачеві майна,
оскільки ця стаття стосується правочинів які є дійсними, але не виконуються
належним чином.

У даному випадку договір оренди
НОМЕР_1 є нікчемний, а відповідно він не породжує ніяких прав і обов'язків, в
зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню стаття  216 Цивільного кодексу України, згідно з
частиною 1 якої уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього
правочину.

Як зазначено вище, судами
встановлено, що позивач на виконання договору платіжними дорученнями НОМЕР_2,
НОМЕР_3 перерахував відповідачу 24329,40 грн., а відповідач не передав позивачу
приміщення, які знаходяться АДРЕСА_1, загальною площею 128,1 кв. м., тому
висновок  господарського суду першої
інстанції про стягнення з відповідача 24329,40 грн. є правильним, але підставою
стягнення є стаття  216 Цивільного
кодексу України.

На підставі викладеного, касаційна
інстанція приходить до висновку, що постанова Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2006 року підлягає скасуванню, а рішення
господарського суду м. Києва від 25.09.2006 року залишенню без змін з мотивів,
викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 1117,
пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111,
11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О
В И В :

Рішення господарського суду м.
Києва від 25.09.2006 залишити без змін.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 12.12.2006 року у справі № 22/124 господарського
суду  м. Києва скасувати.

Касаційну скаргу Підприємства зі
100 % іноземним капіталом "Сіамед" задовольнити частково.

Головуючий
Т. Дроботова

Судді                                                                                                 Н.
Волковицька

Л.Рогач