ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

05.02.07р.

Справа № 37/291-06

за позовом  Спеціалізованої державної податкової  інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Дніпропетровську

до    1. Товариства з обмеженою відповідальністю компанія "Ресурс", м. Дніпропетровськ

2. Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Вікторія плюс", м.Городок

За участю Прокурора м.Дніпропетровська

про  визнання договору недійсним від 28.12.2005року

Головуючий -суддя Кеся Н.Б.

Судді            Татарчук В.О.

Бишевська Н.А.

Секретар с/з Грищенко І.В.

Представники:

Від позивача Рева Д.М. дов.№ 575/10/08-09-15 від 15.01.07р.

Від позивача Дверницьку Л.В.-дов.№ 32318/10/08-09-15 від 19.12.06р.

Від позивача Васільєв В.О. 31721/10/08-09-15 від 13.12.2006

Вд позивача Чернета В.Є. 25262/10/08-09-15 від 20.10.2006 р.

Від відповідача 2 Житніков А.І.-дов. від 23.10.06р.

Від прокурора: Твардієвич Т.В.

Від відповідача-1 не з'явився

На підставі ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України оголошена вступна та резолютивна частина.

СУТЬ СПОРУ:

Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську (далі –позивач) заявлений позов про визнання господарського зобов’язання від 28.12.2005року № 200605, яве виникло між   Товариством з обмеженою відповідальністю компанія "Ресурс" (далі –відповідач-1) і Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Вікторія плюс" (далі –відповідач-2), недійсним в повному обсязі, як таке, що суперечить інтересам держави, на підставі ст.207 Господарського кодексу України, а також про стягнення з відповідача-1 в доход держави грошових коштів у розмірі 152100253,50 грн., отриманих  за вищезазначеним господарським зобов’язанням, на підставі ст.208 Господарського кодексу України, та про стягнення з Відповідача-2 на користь відповідача-1 вартості товарно-матеріальних цінностей, отриманих за вищезазначеним господарським зобов’язанням в розмірі  152100253,50 грн. на підставі ст.208 Господарського  кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідача-2 було засновано з метою прикриття незаконної діяльності невстановлених осіб, які завідомо організували свою діяльність таким чином, щоб уникнути відповідальності за несплату належних податків з коштів, отриманих за спірною угодою, й мали метою за цей рахунок отримати надприбуток. Відповідач-2 створив  умови, які дають можливість уникнути відповідальності, уклав угоду від 28.12.2005року та не сплатив належних податків, що дає підстави вважати, укладаючи оспорювану угоду )господарське зобов’язання) відповідач-2 діяв з конкретною метою, яка була спрямована  на приховування отриманих за угодою грошових коштів від оподаткування. Оскільки така мета суперечила одному з основних принципів існуючого суспільного ладу, вона не відповідала інтересам держави та суспільства. Наведений висновок обґрунтований твердженням позивача про те, що

відповідач-2 не знаходиться за юридичною адресою,

він не задекларував свої податкової зобов’язання з податку на прибуток та ПДВ з урахуванням господарських операцій за спірною угодою,

відповідач-1 фактично не отримав товарно-матеріальні цінності за спірною угодою,

спірний договір підписаний невстановленою особою від імені відповідача-1.

В ході судового розгляду позивач заявив клопотання про зупинення провадження по даній справі до проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ „Вікторія Плюс”, оскільки після подання позовної заяви позивачем відповідач-2 надав до ДПІ, в якому знаходиться на податковому обліку, уточнюючі розрахунки з ПДВ, і у зв’язку з цим позивач звернувся до цього ДПІ з проханням провести позапланову виїзну перевірку.

Відповідач-1 в останнє судове засідання не з’явився, раніше надав усні та письмові пояснення, якими проти позову заперечує тим, що

позивач не довів несплату відповідачем-2 податків, а подання уточнюючих розрахунків з податків не вплине на їх сплату в бюджет,

відомості про відсутність за юридичною адресою підприємства не може бути достатнім доказом укладення угоди з метою приховування від оподаткування отриманих коштів,

умовами договору передбачено, що отримувачем товарно-матеріальних цінностей за спірним договором можуть бути інші підприємства, які вказуються відповідачем-1 (покупцем), і право власності на товар набувається останнім з моменту передачі товару перевізнику. Наведені обставини не суперечать чинному законодавству;

спірний договір підписаний іншою уповноваженою особою від імені відповідача-1, прийнятий до виконання обома сторонами, були перераховані гроші та отриманий товар.

Відповідач-2 проти позову заперечує, посилаючись на те, що

позивач не довів несплату ним податків, а подання уточнюючих розрахунків з податків не вплине на їх сплату в бюджет,

відомості про відсутність за юридичною адресою підприємства не може бути достатнім доказом укладення угоди з метою приховування від оподаткування отриманих коштів. Крім того, це спростовується  фактом звернення позивача до ДПІ, в якому відповідач-2 знаходиться на податковому обліку, з проханням провести позапланову виїзну перевірку;

умовами договору передбачено, що отримувачем товарно-матеріальних цінностей за спірним договором можуть бути інші підприємства, які вказуються відповідачем-1 (покупцем), і право власності на товар набувається останнім з моменту передачі товару перевізнику. Наведені обставини не суперечать чинному законодавству;

спірний договір підписаний іншою уповноваженою особою від імені відповідача-1, прийнятий до виконання обома сторонами, були перераховані гроші та отриманий товар.

Прокурор підтримав позовні вимоги позивача і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача-1 господарський суд, -

В С Т А Н О В И В  :

За матеріалами справи, між відповідачами укладено договір поставки від 28.12.2005 року №200605 , відповідно до вимог якого (п.1 договору) відповідач-1 - Покупець, а  відповідач-2 - Постачальник зобов’язався надати поставити товар згідно із Специфікаціями (агломерат залізнорудний Fe-51,5 % у кількості 504000т на загальну суму 152100253,50 грн.). З боку ТОВ компанія „Ресурс” договір підписано особою від Віннік А.В.Згідно з п.3.1 договору умови поставки FCA станція „Вспомогательная” Придніпровської залізниці. Відвантаження товару здійснюється з урахуванням реквізитів вантажоотримувача, вказаного Покупцем ( відповідач-1). Вантажовідправник товару –ВАТ „Південний ГЗК”.

Відповідно до Специфікацій до договору №1,2,3,4,5,6 отримувачем товару за договором визначені ЗАТ „Макеєвський металургійний завод”, ЗАТ „Донецькій” металургійний завод”. Виконання спірного договору підтверджується наступними документами, копії яких маються в матеріалах справи:

платіжними дорученнями про перерахування ТОВ „Компаня „Ресурс” за перевіряємий позивачем період коштів на користь ТОВ  „Вікторій плюс”  в сумі 93280000,0грн.,

рахунками –фактурами, виписаними відповідачем-2 на адресу відповідача-1,

квитанціями про приймання вантажу, де вантажовідправником визначено ВАТ „Південний ГЗК”, а вантажоотримувачами:  ЗАТ „Макеєвський металургійний завод”, ЗАТ „Донецькій” металургійний завод”,

актами прийому-передачі товару,

податковими накладними, виданих ТОВ фірма „Вікторія плюс” на адресу відповідача-1 на загальну суму 152100253,50 грн., в тому числі ПДВ –25191542,26грн.

Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 207 господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Статтею 208 Господарського кодексу України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст.49 Цивільного кодексу УРСР судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу.

Суд вважає, що позивач не довів наявність такої мети в діях відповідача-2, оскільки це спростовується фактом подання Відповідачем-2 до податкових органів податкових декларацій за період виконання спірної угоди, в яких задекларовані податкові зобов’язання.

Посилання позивача на те, що відповідачем-2 в період виконання спірної угоди задекларовано податкових зобов’язань у розмірі, що не відповідає вимогам податкового законодавства, суд розцінює лише як припущення, тому що належні докази цього позивачем не надано, а саме за обставинами справи відсутні акти перевірок діяльності Відповідача-2 у відповідний період та рішення податкових органів про донарахування податків за спірними операціями, а також відсутні встановлені вироком суду факти ухилення від сплати податків у відповідний період посадовими особами відповідача-2 тощо.

Клопотання позивача про зупинення провадження у справі до проведення перевірки діяльності відповідача-2, суд вважає необґрунтованим, оскільки це невиправдано затягує вирішення спору, позивач повинен обґрунтувати свої вимоги з моменту подачі позову і в будь-якому випадку не позбавлений можливості у майбутньому просити суд переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами, якщо такі виникнуть.

Щодо твердження позивача про відсутність відповідача-2 за юридичною адресою, слід зазначити, що таке твердження не підтверджено за  законом   певними засобами доказування. Зокрема, згідно з ч.3 ст.18 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців” якщо  відомості,  які  підлягають  внесенню   до   Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.  Відповідно до ст.17 зазначеного Закону місцезнаходження юридичної особи належить до відомостей вказаного Реєстру. Отже, позивач не надав належних доказів з Єдиного державного реєстру, тому складені контролюючим органом акти про відсутність за юридичною адресою, судом не приймаються на підставі п.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Одночасно суд зазначає, що твердження позивача про відсутність відповідача-2 за юридичною адресою спростовується наступними фактами: представники відповідача-2 з’явилися за викликом суду, направленого за юридичною адресою; за судовими документами, наданими позивачем щодо накладення адміністративного арешту на активи відповідача-2 вбачається, що недопуск контролюючого органу до перевірки відбулося саме за юридичною адресою підприємства; а також клопотанням позивача про необхідність зупинення провадження по справі до отримання результатів виїзної перевірки діяльності відповідача-2.

Твердження позивача про те, що відповідач-1 фактично не отримав товар за спірним договором, суд також не може прийняти як підставу для задоволення позову, оскільки за умовами договору (п.3.1 договору) передбачено відвантаження товару визначеному покупцем (відповідачем-1)  вантажноотримувачу. Це також узгоджується з Міжнародними правилами по тлумаченню термінів "Інкотермс", які запроваджені за спірним договором щодо умов і строків поставки (FCA станція „Вспомогательная” Придніпровської залізниці –п.3.1 договору).

Посилання позивача на те, що договір підписано не тією особою, що визначена в спірному договорі з боку відповідача-1, суд вважає також недостатнім для задоволення позову, оскільки це не може бути пов’язано з незаконним умислом в діях відповідача-2, про наявність якого стверджує позивач.

Також слід зазначити, що предмет спірної угоди не є таким, що суперечить інтересам держави та суспільства. Товар за спірним договором не виключено законом із цивільного обігу, не було інших законодавчих обмежень стосовно виконання спірного договору.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача-2 при укладенні спірної угоди не підтверджується матеріалами справи, тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 94,158-163,254 п.п.3,6 Розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ :

В позові відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена у строки та порядку, передбачені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий  суддя                                                               Кеся Н.Б.

Суддя                                                                                    Татарчук В.О.

Суддя                                                                                     Бишевська Н.А.

Постанову оформлено у повному обсязі  05.03.2007року