ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2007 р.
№ 36/354

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Автокооперативу по експлуатації відкритої стоянки “Політ”

на рішення
господарського суду міста Києва від  13.09.2006 року

у справі
№ 36/354 господарського суду міста Києва

за позовом
Заступника прокурора Оболонського району м.Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до
Автокооперативу по експлуатації відкритої стоянки “Політ”

про
звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

за участю представників сторін від:

позивача:
не з’явились

відповідача:
Савчук Я.М. –керівник, Герасименко П.Н. – згідно ордеру від 18.04.2007р.

прокуратури:
не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.09.2006р. (суддя Трофименко Т.Ю.) позов задоволено повністю; зобов’язано Автокооператив “Політ” повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,30га, яка розташована по вул.Малиновського, 28 у Оболонському районі м.Києва Київській міській раді та привести її в придатний для використання стан у 30-ти денний термін з дня набрання рішенням законної сили; стягнуто з відповідача в доход держаного бюджету України 85грн. державного мита; стягнуто з відповідача на користь ДП “Судовий інформаційний центр” 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідач в касаційній скарзі просить скасувати рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Прокуратура Оболонського району м.Києва та Київська міська рада не скористалися наданим процесуальним правом на участь своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції. Оскільки явка представників сторін обов’язковою не визнавалася, додаткові документи від сторін не витребовувались, з врахуванням особливостей розгляду скарги судом касаційної інстанції, передбачених ст. 1117 ГПК України, колегія суддів вважає, що неявка представників сторін не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75, 1115 ГПК України.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників відповідача, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Місцевим господарським судом  встановлено, що відповідно до актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства Управління з контролю за використанням та охороною земель у м.Києві від 13.06.2006р. №737/39 та Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 25.07.2006р. №598/05 у відповідача відсутні будь-які документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою площею 0,3га, яка розташована по вул.Малиновського, 28 у Оболонському районі м.Києва.

18.04.2006р. Управлінням з контролю за використанням та охороною земель у м.Києві направлено відповідачу припис про усунення порушення земельного законодавства –приведення використання земельної ділянки у 30-ти денний термін у відповідність до вимог чинного земельного законодавства України.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про зобов’язання відповідача повернути самовільно зайняту спірну земельну ділянку відповідно до ст.212 Земельного кодексу України.

Однак, зазначений висновок господарського суду не є таким, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності керуючись законом, як це передбачено ст. 43 ГПК України, з огляду на наступне.

В порушення вимог вищезазначеної норми Господарського процесуального кодексу України господарський суд не встановив обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Так, земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно приписів ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права  власності  та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Главою 15 Земельного кодексу України визначено два види користування землею - право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки.

Статтею 125 цього Кодексу визначено підстави виникнення права користування земельної ділянки, а саме - одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, і виникнення права оренди земельної ділянки, а саме - укладення договору оренди і його державна реєстрація.

Порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам та порядок передачі земельних ділянок в оренду визначені ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України та ст. 16 Закону України "Про оренду землі".

Статтею 126 Земельного кодексу України передбачено, що право   власності  та  право  постійного  користування  на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Як встановлено ст.212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

При цьому згідно ст.1 Закону України “Про державний контроль за використанням та охороною земель” самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Між тим, місцевим господарським судом не встановлено, які саме дії відповідача свідчать про фактичне самовільне використання ним земельної ділянки, не встановлено протягом якого часу здійснюється таке використання. Матеріалами, які б засвідчували факт порушення, зокрема, є планово-картографічні матеріали з нанесенням меж самовільно зайнятої земельної ділянки і дані натуральних обмірів, дані земельно-кадастрової документації, тощо. Суд не встановив, чи містять матеріали справи такі докази.

Суд, дійшовши висновку про  самовільне зайняття земельної ділянки на підставі актів перевірок дотримання вимог земельного законодавства, не дав їм правової оцінки і залишив поза увагою посилання в акті Управління з контролю за використанням та охороною земель у м.Києві від 13.06.2006р. №737/39 на те, що відповідач спірну земельну ділянку використовує на підставі договору на право тимчасового користування землею від 06.11.1997р. Суд не дослідив вказаний договір і не встановив, чи було пролонговано договір на право тимчасового користування землею; чи укладався новий договір. Отже, висновок суду щодо зайняття відповідачем спірної земельної ділянки без достатніх підстав зроблений без врахування всіх обставин у справі.

В касаційній скарзі відповідач посилається на порушення норм процесуального права, яке полягає  в позбавленні можливості  прийняти участь у розгляді справи, що у відповідності до 111-10 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені в ст. 4-2 (Рівність перед законом і судом) та 4-3 (Змагальність) Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, для чого господарський суд створює їм необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Забезпечення участі сторін та інших процесуальних осіб у судовому процесі покладається на господарський суд, який відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України після прийняття позовної заяви зобов'язаний винести і надіслати їм ухвалу про порушення провадження у справі та призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, вказавши про час і місце його проведення.

Згідно п.3.5.1 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. №75, ухвала про порушення провадження у справі і призначення її до розгляду надсилається службою діловодства в день її прийняття всім учасникам процесу з повідомленням про вручення, яке з відміткою про вручення адресатові залучається до матеріалів справи. А факт неодержання ухвали адресатом засвідчується поштовим повідомленням встановленого зразка, яке разом з неотриманою ухвалою та конвертом оперативно передається службою діловодства судді для ознайомлення та залучення до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, конверти з ухвалами про призначення та відкладення розгляду справи поверталися до суду з поміткою “для уточнення адреси одержувача”.

Розглядаючи справу, господарський суд першої інстанції вищенаведеного не врахував та залишив поза увагою відсутність представника відповідача в судовому засіданні, не вжив заходів для уточнення адреси відповідача і прийняв рішення за відсутності його представника.

За таких обставин ухвалене в справі судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. При новому розгляді справи слід врахувати наведене і вирішити спір відповідно до закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, п.3 ч.1 ст.1119, 11110, ст.11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,  –

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2006р. у справі №36/354 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                         Г.Жаботина

А.Уліцький