ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

02.03.07                                                                                           Справа  № 18/23

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого –судді                                     Кордюк Г.Т.

суддів                                                              Давид Л.Л.

Мурська Х.В.

розглянувши  апеляційну   скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Карпатська нафтова компанія”, м. Івано-Франківськ  №47/10 від 30.10.2006р.

на    рішення      господарського   суду   Івано-Франківської  області

від    19.10.2006року

у справі   №18/23

за   позовом    Колективного підприємства “Сніжинка”, м. Івано-Франківськ і

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Карпатська нафтова компанія”, м. Івано-Франківськ

про   усунення перешкод в користуванні майном згідно договору оренди

за участю представників:

від позивача: Петруняк І.М. –адвокат, довіреність в матеріалах справи, Якубів Н.М. - директор;

від відповідача: Кукуєта Л.І. –представник, довіреність в матеріалах справи.

ВСТАНОВИВ:

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 22 ГПК України.

Причини відкладення розгляду справи викладені в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 01.02.2007 року.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2006 року  у справі №18/23 задоволено позовні вимоги Колективного підприємства “Сніжинка”, м. Івано-Франківськ та зобов'язано ТзОВ “Карпатська нафтова компанія”, м. Івано-Франківськ не чинити перешкод КП “Сніжинка” у користуванні приміщенням по вул. Січових Стрільців, 26 в м. Івано-Франківську, у якому розташовано магазин-кафе “Сніжинка” до закінчення терміну договору оренди, а також стягнуто з ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” на користь КП “Сніжинка” 24 307,61 грн. основного боргу, 328,00 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат за надані інформаційно-технічні послуги.

Не погоджуючись з таким рішенням місцевого господарського суду, ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” (відповідач у справі) –надалі скаржник, подало апеляційну скаргу за №47/10 від 30.10.2006 року, в якій вважає оскаржуване рішення таким, що суперечить нормам процесуального та матеріального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, виходячи, зокрема, з наступного:

- з моменту набуття скаржником права власності на об'єкт оренди відповідно до договору купівлі-продажу №3073 від 13.12.2004 року військового містечка №9 він набув і право орендодавця на цей об'єкт, однак орендар (позивач у справі) протягом 16 місяців не виконував свій обов'язок по сплаті орендної плати скаржнику, що відповідно до ст. 782 ЦК України є підставою для відмови від договору оренди;

-з метою повідомлення орендаря про факт зміни власника майна, що перебуває в оренді КП “Сніжинка”, скаржником направлено лист позивачу, який містив прохання здійснити переукладення договору оренди з новим власником на протязі трьох днів, однак останнім не здійснено жодних дій на переукладення договору оренди та сплати орендної плати.

КП “Сніжинка” (позивач у справі) у своєму відзиві на апеляційну скаргу від 06.11.2006 року проти доводів скаржника заперечує та просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” без задоволення, посилаючись на нижчевказане:

- позивач користується не житловими приміщеннями по вул. Січових Стрільців, 26 у м. Івано-Франківську на підставі договору оренди від 03.04.1995 року №214/1998, укладеного між КЕЧ МО України та КП “Сніжинка” і продовженого до 15.11.2007 року, всі умови договору оренди позивачем дотримуються, приміщення використовується за призначенням, орендна плата сплачувалася в погоджених сторонами розмірах і регулярно;

- в січні 2006 року відповідач повідомив про припинення дії договору оренди в односторонньому порядку, а не отримавши згоди, почав чинити позивачу перешкоди шляхом блокування входу в приміщення торгового залу, що стало підставою звернення в лютому 2006 року до господарського суду з позовом про усунення перешкод;

- оскільки згідно ст. 770 ЦК України до нового власника речі переходять не тільки права, а й обов'язки, скаржник повинен був виконувати умови договору оренди, термін дії якого встановлено до 15.11.2007 року, оскільки одностороння відмова від договору не допускається.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, дослідивши правильність застосування  місцевим господарським судом при винесенні  оскаржуваного рішення  норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід  задоволити частково,   виходячи з такого:

Відповідно  до  вимог  ст.  4-7  ГПК  України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної  істини,  тобто  відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.  43 ГПК України,  згідно  з  якою господарський  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,  повному і об'єктивному  розгляді  в судовому  процесі всіх обставин справи в їх сукупності,  керуючись законом.

Зі змісту ст. 4 ЦК УРСР випливає, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством , а також з дій громадян і організацій, які хоч  і  не передбачені законом,  але  в  силу загальних  начал  і  змісту  цивільного  законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до приписів ст. 41 ЦК УРСР під угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані  на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зі змісту ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права і обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій  осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією  породжують цивільні права і обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, між Міністерством оборони України в особі Головного квартирно-експлуатаційного управління Івано-Франківського КЕЧ району та колективним підприємством “Сніжинка” укладено  договір №206/1999/Голов КЕЧ від 22.11.1999 року на оренду не житлових приміщень загальною площею 113,2 м.кв. в будинку №9/1 по вул.. Січових Стрільців,26 у м. Івано-Франківську для його цільового використання під кафетерійний  відділ магазину “Сніжинка” терміном на 5 років з 01.05.1999р.

В подальшому, як правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами укладено Зміни №5а/2004 від 01.11.2004 року (а.с.7-13) до вказаного договору оренди (надалі договір оренди), відповідно до умов якого  орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування не житлове приміщення загальною площею 72,5 м.кв., розміщене за адресою: м. Івано-Франківськ, вул.. Січових Стрільців, 26 для користування під магазин “Сніжинка” терміном на  3 роки з 15.11.2004 року по 15.11.2007 року.

Посилання у Змінах №5а/2004 від 01.11.2004р. на те, що такі вносяться до договору оренди  №214/1998/Голов КЕУ, як з'ясовано судом апеляційної інстанції і підтверджено листом  Івано-Франківської КЕЧ району від 26.02.2007 року №5/133 є фактично механічною опискою, оскільки такі зміни стосуються договору  №206/1999/Голов КЕЧ від 22.11.1999 року, а тому колегія суддів дійшла висновку, що такі зміни фактично були внесені до договору  №206/1999/Голов КЕЧ від 22.11.1999 року, що також підтверджено поданою суду апеляційної інстанції випискою Івано-Франківської КЕЧ району з журналу реєстрації договорів.

06.02.2006 року КП “Сніжинка” звернулося до місцевого господарського суду з позовом до ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” про зобов'язання відповідача виконувати умови договору оренди.

Причиною спору стало те, що ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” набуло право власності на військове містечко №9 розміщене за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 26, (до складу якого входять і спірні орендовані приміщення в будинку №9/1) на підставі договору купівлі-продажу  №3073 від 13.12.2004 року, яке заявило про розірвання з КП “Сніжинка” договору оренди і звільнення приміщень та вчинило перешкоди у користуванні останнім майном.

Факт набуття відповідачем права власності на військове містечко №9 за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 26 підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.12.2004 року за №5835410, виданим Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації про реєстрацію за ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” права власності на майно, реєстраційний номер 7180963, номер запису 1843 в книзі 16в (а.с.143), і даний факт сторонами не заперечується та позивачем у даній справі не оскаржується.

В процесі розгляду даної справи позивач листом від 05.06.2006року №4 подав уточнення до позовних вимог (а.с.50,51), в яких уточнив раніше заявлені вимоги та просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди КП “Сніжинка” у користуванні приміщенням по вул. Січових Стрільців, 26 в м. Івано-Франківську, в якому розташований магазин-кафе “Сніжинка” до закінчення терміну договору оренди, а також додатково до заявлених вимог просив стягнути з відповідача 1780,11 грн. нанесених збитків в зв'язку з неможливістю провадити господарську діяльність в орендованому приміщенні протягом п'яти днів лютого місяця 2006 року та 560,00 грн. витрат за надану йому правову допомогу в оформлені адвокатом заяви та позовних матеріалів.

Також в подальшому позивач листом від 06.10.2006 року (а.с.153-155) подав доповнення до позовної заяви, яким змінив розмір стягуваної суми та просив місцевий господарський суд стягнути з відповідача 24 307,61 грн. основного боргу у вигляді завданих йому матеріальних збитків з врахуванням індексу інфляції у розмірі 101%, зокрема збитків, пов'язаних з припиненням в зв'язку із протиправними діями відповідача роботи КП “Сніжинка” за період з 20.06.2006 року по 12.10.2006 року в сумі 23670,90 грн., та 400,00 грн. збитків вартості ліцензії за 18 днів до закінчення терміну її дії в зв'язку із припиненням роботи.

Правові відносини за договором оренди регулюються, зокрема Законом України “Про оренду державного та комунальнрого майна”, параграфом 5 “Оренда майна та лізинг” глави 30 розділу VI Господарського кодексу України , главою 58 “Найм (оренда)” Цивільного кодексу України, якою закладено основні положення, що регулюють правові відносини за договором оренди (найму) незалежно від статусу сторін договору (тобто чи є сторони суб’єктами підприємницької діяльності), Законом України “Про власність”.

При цьому відповідно до частини шостої статті 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до частини першої 1 статті 759 ЦК України та частини першої статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендарю) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 ст. 284 ГК України встанволено, що істотними умовами договору оренди є, зокрема, строк, на який укладається договір оренди.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов’язки відповідно до договору.

Чинність цього Договору припиняється внаслідок, зокрема,- закінчення строку, на який його було укладено, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду.

Зі змісту ч. 3 ст.  284 ГК України в контексті з вимогами ст. 770 ЦК України випливає, що реорганізація орендодавця, в тому числі і перехід права власності на орендоване майно, не є підставою для зміни умов або розірвання чи припинення договору оренди, а тому він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна.

Викладений принцип захисту прав орендаря закріплений сторонами і в п. 10.7 договору оренди.

Таким чином, з огляду на наведений припис закону господарський суд дійшов вірного висновку про те, що договір оренди зберігає свою силу і для нового власника –відповідача у справі.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону та договору.

В силу ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від  виконання зобов’язань не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов'язання  припиняється  виконанням,  проведеним  належним чином.

Стаття 4 Закону України “Про власність” встановлює, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (пункт 1), але, здійснюючи свої права, він зобов’язаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави (абзац перший пункту 5).

Користувачу надається право захисту об’єктів, що передані у користування, на рівні прав, визначених законодавством України щодо захисту прав власності. Користувач може вимагати повернення об’єктів, що передані у користування, з будь-якого чужого незаконного володіння, вимагати усунення перешкод з його використання і відшкодування збитків.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року N 3-рп/2002  зазначено, що власність гарантує не лише права власників, а й зобов’язує, покладає на них певні обов’язки. Саме про це йдеться у статтях 13 і 41 Конституції України, відповідно до яких використання власності не може завдавати шкоди людині, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Факт вчинення протиправних дій відповідачем, направлених на унеможливлення позивачем здійснювати своє право орендаря за договором оренди, термін дії якого не закінчився і який в установленому законом порядку достроково не припинений та не розірваний, підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема постановою про відмову в порушення кримінальної справи, винесеної 06.02.2006 року дільничим інспектором Пасічнянського МВМ  лейтенантом міліції Криховецьким І.В. (а.с.38), а також актами державного виконавця ДВС у м. Івано-Франківську від 15.02.2006 року (а.с.66, 127), від 29.03.2006 року (а.с.70, 131), від 07.06.2006р. (а.с.74, 134), від 14.06.2006р. (а.с.73, 133), постановою державного виконавця ДВС у м. Івано-Франківську від 29.03.2006р. (а.с.71), від 18.07.2006 р. (а.с.145), з яких вбачається, що вхід в приміщення магазину-кафе заблокований приватною службою охорони відповідача, яка чинить перешкоди в доступі до цих приміщень, перешкоджає функціонуванню КП “Сніжинка” шляхом блокування вхідних дверей приміщення   магазину-кафе.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що рішення місцевого господарського суду зі справи в цій частині вимог відповідає встановленим ним обставинам справи, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для його скасування відсутні.

Твердження скаржника про те, що укладений договір і зміни до нього є нікчемними як такі, що вчинені без їх нотаріального посвідчення та державної реєстрації, суперечать нормам матеріального права та не грунтуються на законі, виходячи з такого.

Відповідно до п.4  Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 р. N 435-IV, ЦК  України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин,  які виникли  до  набрання  чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що  виникли  або  продовжують  існувати після набрання ним чинності (Кодекс набрав чинності з 01.01.2004р.).

До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Кодексом, застосовуються правила Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу).

З огляду на викладене, форма договорів, укладених до 01.01.2004 року, що продовжують діяти, повинна відповідати вимогам Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 654 Кодексу  зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Додаткові договори, укладені після 1 січня 2004 року, мають відповідати формі договору, до якого вносяться зміни, тобто укладатися з дотриманням вимог чинного цивільного законодавства.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за N 283/8882 (п.48), передбачений лише порядок посвідчення нотаріусом договору про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору.

Отже, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України не передбачають поширення чинних вимог ЦК України щодо форми цивільно-правових договорів (зокрема, обов’язковості нотаріального посвідчення) на договори, укладені до набрання ним чинності.

Таким чином внесення змін до договорів, укладених без їх нотаріального посвідчення до 01.01.2004 року і які діють на даний час ,  не потребує їх нотаріального посвідчення навіть якщо вони передбачені нормами нового ЦК України.

Також не заслуговують на увагу і твердження скаржника про те, що в зв'язку із несплатою позивачем йому орендної плати протягом більш як три місяці (16 місяців) він відмовився від цього договору відповідно до  ЦК України, оскільки матеріалами справи, зокрема , підтверджено факт внесення орендарем орендної плати на рахунок орендодавця за договором –Івано-Франківської КЕЧ району МО України.

При цьому відповідачем не подано жодних доказів про те, що ним в установленому законом порядку, зокрема ст. 188 ГК України, направлялися вимоги про внесення змін до договору оренди в частині зміни орендодавця, порядку сплати орендної плати в зв'язку із переходом права власності на об'єкт оренди до відповідача, а так само що ним надавалися рахунки на сплату йому орендної плати.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач з моменту набуття права власності на об'єкт оренди відповідно до договору купівлі-продажу №3073 від 13.12.2004 року військового містечка №9, тобто з 13.12.2004р., і до 12.01.2006р. повідомляв позивача про набуття ним права власності на ці приміщення, та надавав йому відповідні докази на підтвердження цього факту, вчиняв юридично значимі дії, направлені на врегулювання питання сплати йому орендної плати.

Водночас посилання скаржника як на обгрунтування своїх доводів на лист від 12.01.2005р. є безпідставним, оскільки зі змісту цього листа не вбачається, що позивач в порядку ст. 188 ГК України мав на меті врегулювати питання порядку сплати орендної плати в зв'язку із купівлею ним об'єкту оренди, відсутні також і самі докази направлення та вручення такого листа позивачу, зі змісту вказаного листа разом з цим вбачається лише виявлення відповідачем бажання збільшити розмір орендної плати та виселити позивача із приміщень.

Вказаний лист не може бути доказом відмови від договору оренди згідно ст. 782 ЦК України, яка надає право наймодавцеві відмовитися в односторонньому порядку від договору оренди в разі несплати орендарем орендної плати за користування майном протягом 3-х місяців підряд, оскільки згідно частини другої вказаної статті Кодексу в такому разі договір найму вважається розірваним з моменту отримання орендарем повідомлення про це, однак таких доказів відповідач судам обох інстанцій не представив. Також не можна вважати і існування самого факту несплати орендної плати відповідачу протягом зазначеного ним строку, оскільки в матеріалах справи до січня 2006 року відсутні докази повідомлення позивача про зміну власника майна та відповідно орендодавця цього майна, а отже жодним чином на момент направлення такого листа позивач не вважається таким, що прострочив, тим більш, як встановлено рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 21.02.2007 року у справі №13/76 за позовом ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” до КП “Сніжинка” та участю третьої особи на стороні відповідача БУ №1 КЕЧ району м. Івано-Франківськ, КП “Сніжинка” сплачує орендну плату балансоутримувачу майна –Івано-Франківській КЕЧ району та заборгованість станом на червень 2006 року відсутня.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині вимог позивача про усунення перешкод в користуванні майном.

Водночас висновок суду першої інстанції про підставність вимог позивача в частині стягнення збитків є поспішним і не відповідає нормам процесуального та матеріального права, які регулюють порядок застосування цивільно-майнової відповідальності у сфері господарських правовідносин.

Так, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (стаття 218 ГК України ).

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб’єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов’язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з абз. 1-4 п.1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб’єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов’язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При обрахуванні розміру збитків мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну вартість втраченого, можливість отримання грошових сум або ж інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином.

Нічим не підтверджені розрахунки кредитора про можливі доходи до уваги братися не повинні.

Розмір понесених збитків повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривала протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби не відбулося порушення права. Також виходячи з загального правила відшкодування шкоди, такі витрати повинні бути реально понесені та їх факт повинен бути документально підтверджений.

Обгрунтування і доказування розміру збитків здійснюється кредитором. Така вимога обумовлена основною спрямованістю інститутів цивільно-правової відповідальності саме на відшкодування збитків.

Нездатність кредитора обгрунтувати вимоги про відшкодування упущеної вигоди може бути для суду підставою для відмови в задоволенні таких вимог.

У статті 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі.

Позичач має добросовісно відповідно до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обґрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В обґрунтування розміру нанесених збитків позивач посилається на Аудиторський звіт, складений незалежною  аудиторською фірмою “Аудит-Сервіс ІNС” по розрахунку понесених матеріальних збитків КП “Сніжинка” за період з 20.06.по 12.10.2006 року (а.с.158, 159), з якого вбачається, що такий розрахунок складений, виходячи з відсоткового значення реалізованої націнки до торгової виручки підприємства за результатами діяльності п'яти місяців 2006 року –46,25%, та відповідно суми реалізованої націнки за 1 день помноженої на кількість днів, протягом якого вимагає стягнення збитків позивач, що становить 23670,90 грн., яка помножена на індекс інфляції згідно статистичних стандартів –101%. Також аудитором до складу збитків включено суму 400,00 грн. вартості ліцензії, яка не використовувалася протягом 18 днів, виходячи з середньоденного віднесення вартості  витрат, пов'язаних з отриманням ліцензії (2000,00 грн.), виданої на 90 днів.

Згідно ст.. 7 Закону України “Про аудиторську діяльність”, аудиторський висновок —документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Концептуальними основами можуть бути закони та інші нормативно-правові акти України, положення (стандарти) бухгалтерського обліку, внутрішні вимоги та положення суб’єктів господарювання, інші джерела.

Аудиторський висновок не є висновком експертизи, яка може бути призначена тільки судом, а тому оцінєються судом апеляційної інстанції в сукупності з наявними у справі доказами.

З Аудитрського звіту, представленого позивачем, не вбачається, що останній мав можливість отримати в зазначений ним період вказаний дохід, що б давало підстави вважати обгрунтованими доводи позивача про достовірний розмір упущеної вигоди, оскільки остання складється з врахуванням витрат на заробітну плату, витрат на сплату податків та обов'язкових платежів, інших матеріальних та прирівняних до них витрат.

Такий розрахунок позивач ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не представив.

Позивач також не представив жодних доказів на підтвердження втрат нереалізованої продукції в зв'язку із неможливістю здійснення діяльності в орендованих приміщеннях, про які зазначав у своєму доповненні до позовної заяви, обґрунтовуючи розмір заявлених вимог. Водночас, сам факт нереалізації товару   не тотожній поняттю втрати такого товару (знищення, зменшення його споживчих показників тощо), а тому не може бути збитками в розумінні ст. 224 ГК України, як не можуть вважатися збитками витрати, понесені позивачем на придбання спеціальних дозволів (ліцензій) на реалізацію товару.

Щодо стягнення з позивача його контрагентами в судовому порядку вартості одержаної та неоплаченої продукції з врахуванням штрафних санкцій із-за припинення діяльності в магазині-кафе, то позивач не подав жодних доказів, що такі суми санкцій ним були перераховані постачальникам, що не дає підстав вимагати їх відшкодування у даній справі.

Зазначене дає підстави дійти висновку, що належних та беззаперечних доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення збитків, в тому числі упущеної вигоди та понесеннях витрат в зв'язку із припиненням з вини відповідача його господарської діяльності в орендованих приміщеннях, позивачем надано не було ні суду першої інстанції, ані апеляційному суду, а сам по собі Аудиторський звіт може бути оцінений судом як належний доказ у справі в сукупності з іншими доказами, які підтверджують вимоги позивача та обгрунтовують розмір понесених втрат, їх причини та період, протягом якого такі втрати мали місце, та сам факт понесення таких витрат або можливості отримання доходу.

Таким чином судом апеляційної інстанції  встановлено, що позивач   не довів ( у розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України) наявність та розмір збитків, в т.ч. упущеної вигоди, завданих відповідачем в зв'язку із порушенням прав позивача як користувача (орендаря за договором) орендованим майном; також не доведено період, протягом якого права позивача п  порушувалися, і причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача і збитками, а тому місцевий господарський суд, не застосувавши вказані норми матеріального та процесуального права, не дослідивши всі обставини справи, пов'язані з нанесенням матеріальних збитків позивачу,  безпідставно задоволив позовні вимоги в цій частині рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення місцевого господарськогосуду в частині задоволення стягнення збитків в сумі 24 307,61 грн. підлягає скасуванню.

З огляду на викладене Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2006 року  у справі №18/23 слід частково скасувати в частині стягнення з  ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” на користь КП “Сніжинка” 24 307,61 грн. основного боргу та 243,08 грн. державного мита і в цій частині прийняти нове   рішення, яким в позові КП “Сніжинка” про стягнення з ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” 24 307,61 грн. збитків відмовити, в решті частині рішення залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги та за розгляд справи в місцевому господарському суді віднести на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України,-

Львівський апеляційний господарський суд  ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу задоволити частково.

2.          Рішення  Господарського суду Івано-Франківської області від 19.10.2006 року  у справі №18/23 частково скасувати  в частині стягнення з  ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” на користь КП “Сніжинка” 24 307,61 грн. основного боргу та 243,08 грн. державного мита. Прийняти в цій частині нове рішення. В позові КП “Сніжинка” про стягнення з ТзОВ “Карпатська нафтова компанія” 24 307,61 грн. основного боргу, 243,08 грн. держмита відмовити. В решті частині рішення суду залишити без змін.

3.          Стягнути з КП «Сніжинка»на користь ТзОВ “Карпатська нафтова компанія”  121,50 грн. держмита за розгляд апеляційної карги.

4.          Доручити місцевому господарському суду видати відповідні накази.

5.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

6.          Справу  №18/23 повернути в Господарський суд Івано-Франківської   області.

Головуючий суддя                                                                      Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                                     Давид Л.Л.

Суддя                                                                                             Мурська Х.В.