ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
РІШЕННЯ

11 січня  2007р.                                                                справа № 4/34/2 (12/184-10/293/21)

За позовом: Відкритого акціонерного товариства “Укрнафта”

в особі нафтогазовидобувного управління “Полтаванафтогаз”

36000, м.Полтава, вул.Монастирська, 12

До відповідача: Відкритого акціонерного товариства “Чернігівгаз”

14021 м.Чернігів, вул.Любецька, 68

про    стягнення заборгованості за мировою угодою

Суддя         М.Г.Тимченко         ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Макарчук Ф.В. –довіреність від 01.12.06р.

Від відповідача : Кузнєцова В.О. –довіреність від 25.12.06р.

14.12.06р. та 21.12.06р. у судовому засіданні оголошувалася перерва.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача 5882860,84 грн. заборгованості за мировою угодою від 18.01.01р. № 49/01, укладеною сторонами у справі про банкрутство відповідача (справа №5/128) та затвердженою ухвалою господарського суду від 30.01.01р., а також 1771067,39 грн. збитків від інфляції та 720932,51 грн.- 3% річних, нарахованих за період з 01.08.01р. по 01.09.05р.

Разом з тим позивач просить поновити строк позовної давності, посилаючись на те, що починаючи з вересня 2001р. ним здійснювалися заходи по стягненню з відповідача заборгованості, а саме подавалися заяви про поновлення справи про банкрутство від 27.09.01р., 06.11.01р., 12.02.02р., у прийнятті яких господарським судом було відмовлено, у зв”язку з порушенням стосовно відповідача іншої справи про банкрутство, в межах якої було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Позивач вважає, що на підставі п.2 ч.1 ст.263 Цивільного кодексу України, під час дії мораторію, введеного у справі про банкрутство, зупиняється перебіг строку позовної давності. Крім того, посилаючись на ч.3 ст.264 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що строк позовної давності був перерваний, у зв”язку з поданням ним позову про розірвання мирової угоди та поновлення вимог кредитора.

У судовому засіданні 14.12.06р. позивачем надано доповнення до позовної заяви, згідно з яким позивач збільшує позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та збитків від інфляції і просить стягнути 3% річних за період з 01.08.01р. по 01.12.06р. у розмірі 940935,38 грн. та 3016197,51 грн. збитків від інфляції.

Дана заява господарським судом прийнята.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, посилаючись на те, що згідно з умовами мирової угоди розрахунки мають бути проведені не грошовими коштами, а шляхом заліків на підставі законодавчих актів.

Обгрунтовуючи заперечення відповідач зазначає, що на підставі Закону України “Про списання вартості несплачених обсягів природного газу”, який вступив в дію з 11.07.03р., заборгованість за мировою угодою підлягає списанню.

Крім того, відповідач вважає, що позивач мав право звернутися до органів державної виконавчої служби за примусовим виконанням мирової угоди, але таким правом не скористався. У відзиві на позов відповідач також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності і ним не надано жодних поважних причин для його поновлення, а введений у справі про банкрутство мораторій на задоволення вимог кредиторів не є підставою для зупинення перебігу строку позовної давності, оскільки згідно зі ст.12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” мораторій обмежує боржника у певних діях, а саме у виконанні грошових зобов”язань, строк виконання яких настав до дня введення мораторію та зупиняє заходи, спрямовані на забезпечення виконання цих зобов”язань, тому порушення справи про банкрутство не позбавляло та не обмежувало позивача  можливості звернутися з позовом до суду.

Постановою Верховного Суду України від 03.10.06р. скасовані прийняті у даній справі: рішення господарського суду від 06.10.05р., постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.01.06р. та постанову Вищого господарського суду України від 23.05.06р., а справу передано на новий розгляд.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, господарським судом встановлено:

За заявою кредитора- відкритого акціонерного товариства “Укрнафта” арбітражним судом Чернігівської області була порушена справа про банкрутство відкритого акціонерного товариства “Чернігівгаз”.

В межах справи про банкрутство між кредитором та боржником було укладено мирову угоду від 18.01.2001р. № 49/01.

Умовами мирової угоди визначена заборгованість боржника перед кредитором за станом на 01.01.01р. у розмірі 1082303,53 доларів США по курсу 5,4355 грн. за 1 дол. США, що становить 5882860,84 грн. і є курсовою різницею валют по відношенню до моменту поставки газу кредитором на адресу боржника в 1997-1998 роках.

За умовами мирової угоди боржник зобов”язався в термін до 31.07.01р. розрахуватися з кредитором.

Мирова угода затверджена арбітражним судом ухвалою від 30.01.01р., а провадження у справі про банкрутство № 5/128 б припинено.

Оскільки боржник не виконав мирову угоду та не провів у визначений термін розрахунок з кредитором  відкритим акціонерним товариством “Укрнафта” в особі нафтогазовидобувного управління “Полтаванафтогаз” тричі подавалися заяви  до господарського суду про поновлення справи про банкрутство, у прийнятті яких було відмовлено, у зв”зку з порушенням проти відповідача іншої справи про банкрутство (ухвали від 01.10.01р., 07.11.01р. та 13.02.02р.)

Позивач звертався до господарського суду з позовом до відкритого акціонерного товариства “Чернігівгаз” про розірвання мирової угоди та відновлення вимоги кредитора, за яким ухвалою від 08.09.03р. було порушено провадження у справі № 5/117.

Рішенням господарського суду від 20.11.03р. у справі № 5/117 позовні вимоги позивача щодо розірвання мирової угоди та поновлення провадження у справі про банкрутство ВАТ “Чернігівгаз” залишено без задоволення та на підставі п.2 ст.80 Господарського процесуального кодексу України припинено провадження у справі в частині стягнення 5882860,84 грн. Рішення апеляційною та касаційними інстанціями залишено в силі.

Предметом даного спору є  стягнення 5882860,84 грн. заборгованості за мировою угодою, укладеною сторонами в межах справи про банкрутство відповідача, а також 3016197,51 грн. збитків від інфляції та 940935,38 грн. 3% річних.

Порядок укладення мирової угоди у справі про банкрутство, затвердження її господарським судом та наслідки невиконання передбачені статтями 35-39 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Згідно з п.1 ст.35 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та (або) розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється угодою сторін.

Аналіз змісту статтей 35-37 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” свідчить про те, що мирова угода є конкурсною угодою, яка охоплює всіх конкурсних кредиторів, вимоги яких визнані у справі про банкрутство.

Мирова угода у справі про банкрутство  є одночасно і правочином і судовою процедурою.

Тобто, мирова угода, укладена у справі про банкрутство, є особливою угодою, яка має свої ознаки, що відрізняють її від цивільно-правових угод.

Відповідно до ст.39 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” у разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів мирова угода може бути розірвана за рішенням суду. Відповідний позов позивача залишено без задоволення (справа №5/117).

Статтею 39 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” також передбачено, що у разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред”явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. У разі порушення провадження у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається в межах, передбачених зазначеною мировою угодою.

28.03.01р. господарським судом була порушена справа про банкрутство відкритого акціонерного товариства “Чернігівгаз” (справа № 9/114б/2б/12б), провадження у якій припинено 17.01.03р., але позивач не міг заявити у цю справу визначені мировою угодою вимоги, оскільки публікація про порушення справи в офіційних друкованих органах не здійснювалася.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, господарський суд вважає, що позивач має право заявити  до суду позов про стягнення з відповідача заборгованості за мировою угодою, укладеною у справі про банкрутство.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлена загальна позовна давність –тривалістю в три роки.

Відповідно до ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України за зобов”язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Умовами мирової угоди визначено строк виконання зобов”язання –до 31.07.01р. Тобто, початок перебігу позовної давності –з 01.08.01р., а в строк до 01.08.04р. позивач мав право звернутися з позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся з позовом до суду 14.12.04р., тобто з порушенням встановленого ст.257 Цивільного кодексу України строку позовної давності.

Позивачем заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності, визнавши причини пропуску поважними.

Розглянувши дане клопотання, господарський суд вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивач просить визнати поважними такі причини, як звернення до господарського суду із заявами про поновлення справи про банкрутство, у прийнятті яких йому було відмовлено через порушення іншої справи про банкрутство, а також подання позову про розірвання мирової угоди.

Дійсно, матеріалами справи підтверджується, що позивачем подавалися заяви про поновлення справи про банкрутство від 27.09.01р., 06.11.01р. та 12.02.02р., у прийнятті яких відмовлено ухвалами від 01.10.01р., 07.11.01р. та 13.02.02р., а також позовна заява про розірвання мирової угоди, за якою 08.09.03р. було порушено провадження у справі № 5/117.

Рішення у справі №5/117 прийняте господарський судом 20.11.03р. і набрало законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією (постанова апеляційного суду від 16.01.04р.)

Господарський суд вважає, що навіть з врахуванням вчинених позивачем дій, спрямованих на отримання заборгованості, позивач мав можливість в межах строку позовної давності звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за мировою угодою.

Оскільки позивачем не надано інших доказів, які б свідчили про відсутність у позивача об”єктивної можливості звернутися до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, клопотання позивача про поновлення строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Господарським судом не приймаються до уваги твердження позивача про те, що перебіг позовної давності переривався у зв”язку з вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання позову та у зв”язку з поданням позову про розірвання мирової угоди та поновлення вимог кредитора у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України однією з підстав переривання перебігу позовної давності є  вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов”язку. Такими діями можуть бути часткове погашення боргу, повне або часткове визнання претензії, прохання про відстрочку та інше. Позивачем не надано доказів про вчинення відповідачем будь- яких дій, які б свідчили про визнання боргу за мировою угодою.

Частиною 2 ст.264 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред”явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Господарський суд вважає, що зазначена норма не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки позивачем пред”являвся позов не про                                                        стягнення заборгованості за мировою угодою, а про розірвання мирової угоди, тобто за іншим предметом позову.

Крім того, посилаючись на ст.263 Цивільного кодексу України, позивач зазначає, що перебіг строку позовної давності зупинявся у зв”язку з дією мораторію, введеного у справі про банкрутство відповідача відповідно до вимог Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Господарський суд вважає, що таке твердження позивача не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Дійсно, згідно з п.2 ч.1 ст.263 Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов”язання (мораторій), але на підставах, встановлених законом, але не у зв”язку з порушенням справи про банкрутство.

Відповідно до ст.1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” мораторій на задоволення вимог кредиторів –це зупинення виконання боржником грошових зобов”язань і зобов”язань щодо сплати податків і зборів (обов”язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов”язань та зобов”язань щодо сплати податків і зборів (обов”язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно зі ст.12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов”язань і зобов”язань щодо сплати податків і зборів (обов”язкових платежів).

Таким чином, з введенням мораторію у справі про банкрутство підлягають зупиненню виконання боржником грошових зобов”язань та стягнення на підставі виконавчих документів, а пункт 2 ч.1 ст.263 Цивільного кодексу України передбачає зупинення строків для звернення до суду за захистом порушеного права.

Мораторій, ведений у справі про банкрутство, не може бути підставою для зупинення перебігу позовної давності для звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивач заявив про застосування позовної давності та клопотання про поновлення строку відхилено, господарський суд вважає, що за таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.263,264 Цивільного кодексу України, ст.1,12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, ст.49, 82-85 господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові.

Суддя                                                                      М.Г.Тимченко