ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.02.07 р.                                                                               Справа № 32/55пд

Господарський суд Донецької області у складі судді О.М. Сковородіної при секретарі судового засідання: Бахмет А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Токі О.М. – довіреність від 28.12.06р.

від відповідача: 1) Мішук Н.С. – довіреність від 03.01.07р.

2) не з’явився

за позовом: Відкритого акціонерного товариства „Комерційний банк”Славутич”                 м. Київ

до відповідачів: 1) Акціонерного банку „Український Бізнес Банк” м. Донецьк

2) Київського міського Бюро технічної інвентаризації м. Київ

про спонукання до укладання договору

Позивач, Відкрите акціонерне товариство „Комерційний банк”Славутич” м. Київ, 16.02.07р. звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Акціонерного банку „Український Бізнес Банк” м. Донецьк про спонукання до укладання договору про надання кредиту на міжбанківському ринку.

В обгрунтування  позовних вимог позивач посилався на реєстраційне посвідчення № 003695 від 15.02.02р., договір купівлі-продажу нежилого будинку від 14.01.02р., акт прийому-передачі № 02-2002р. від 18.01.02р., лист від 14.02.07р. № 444/05, лист від 12.02.07р. № 18005/723.

19.02.07р. позивачем була надана заява про уточнення позовних вимог, в якій він просить визнати за ним право власності як на окремий об’єкт нерухомого майна на нежитлову будівлю літера „А” корпусу № 6, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, та зобов’язати Київське міське Бюро технічної інвентаризації м. Київ провести реєстрацію права власності як на окремий об’єкт нерухомого майна на нежитлову будівлю літера „А” корпусу № 6, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, площею 1487,2кв.м. за позивачем.

Відповідач Акціонерний банк „Український Бізнес Банк” (далі – відповідач 1) позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечуючи проти позову, вказував на те, що право власності позивача на спірне майно зареєстроване Київським міським Бюро технічної інвентаризації, як на частину майнового комплексу, і тому, не вважає, що  позивач має право власності на спірне майно, як на окремий об’єкт нерухомості.

Проте, в судовому засіданні представник відповідача 1, зауважував, що таке право може бути визнано виключно судом.

Ухвалою суду від 22.02.07р. до участі у справі в якості іншого відповідача було залучено Київське міське Бюро технічної інвентаризації м. Київ (далі – відповідач 2). Представник відповідача 2 в судове засідання не з’явився, але надав відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти позову, вказував на те, що: 1) згідно данних реєстрових книг Бюро на данний час, право власності на нежитлову будівлю площею 1487,2кв.м корпусу № 6 (літ „А”), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, зареєстровано за АКБ „Славутич” на підставі договору купівлі-продажу, за яким позивач придбав нежилу будівлю корпус № 6 (літ „А”), загальною площею 1487,2кв.м, що складає 28/100частин від майнового комплексу; 2) у разі задоволення позовних вимог у відповідача 2 не буде правових підстав для проведення данної державної реєстрації, оскільки заявлене право власності вже зареєстроване; 3) відповідно до ч. 2 ст. 16 ГПК України данний спір повинен розглядатися Господарським судом м. Києва.

Клопотання відповідача 2 щодо надіслання справи до господарського суду м. Києва, внаслідок того що спірне майно знаходиться у м. Києві, та відповідно до вимог ч.2 ст.16 ГПК України, спір про визнання право власності на таке майно має розглядатися судом за місцезнаходженням цього майна, не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вказано вище,  первісним предметом позову була вимога про спонукання відповідача 1 укласти відповідний договір. Саме за такою позовною вимогою, з додержанням правил територіальної підсудності, встановлених ст. 15 ГПК України, і було порушено провадження у справі. Але, під час розгляду справи, позивачем був змінений предмет позовних вимог - на визнання за ним право власності на майно.

Відповідно до ч.3 ст.17 ГПК України, справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Враховуючи приписи згаданих норм процесуального законодавства, суд відхиляє клопотання відповідача 2, та розглядає справу по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив.

Між Акціонерним комерційним  банком „Славутич” (правонаступником якого є позивач) та Відкритим акціонерним товариством „Український науково-дослідний інститут авіаційної технології” був укладений договір купівлі-продажу нежилого будинку від 14.01.02р., за яким продавець продав, а позивач купив належну продавцю на праві колективної власності частку майнового комплексу, яким є нежила будівля – корпус номер 6 літера А, що складає 28/100 частин від майнового комплексу, за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47.

18.01.2002р між сторонами договору був складений акт № 02-2002р. прийому-передачі ВАТ УкрНІІАТ нежилого корпусу № 6 літер А по вул. Фрунзе, 47, та інженерних комунікацій АКБ „Славутич” на підставі договору купівлі-продажу від 14.01.02р. № р-43 п.6, в якому визначена загальна характеристика об’єкта, що передається покупцю як будівля триповерхова цеглова, 1916р. побудування, загальною площею 1487,2кв.м., з яких: перший поверх – 441,00кв.м, другий поверх – 482,3кв.м., третій поверх – 484,4кв.м.; підсобне неопалювальне приміщення – 79,5кв.м. Фундамент корпусу бутовий, перекриття деревинні, дах двосхилий, шиферний, сходові марші залізобетонні, дверні та віконні рами деревинні. На підставі данних про експертну оцінку будівля має фізичний знос 29% в його відремонтованій частині (897,8кв.м.) та 45% - в його запущеній частині (589,4кв.м.).

Оцінюючи вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спірне майно як на окремий об’єкт нерухомості, суд виходить з наступного.

Сукупний аналіз умов договору та зміст зазначеного акту, дає суду підстави вважати, що попередній власник будівлі - корпусу номер 6 літера А за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, при продажі позивачу визначав її як окремий об’єкт нерухомості.

Єдиний той факт, що цей об’єкт складав на момент продажу певну частину активів продавця (а саме, частку майнового комплексу), не може свідчити про те, що цей об’єкт і перейшов у власність продавця саме, як частина майнового комплексу (як право на майно у сумісній власності), з огляду на таке.

Притаманними ознаками спільної власності є множинність суб’єктів та єдність об’єкта. Право кожного із співвласників охоплює весь об’єкт в цілому, а не якусь його частину. Тобто, право власності, хоча і належить одразу кільком особам, охоплює одне і те саме майно неподільно. (Так, наприклад, співвласники автомобіля не володіють конкретною часткою речі – колесом, двигуном, інш., а напроти, кожному з них пропорційно належить кожна складова частина такої речі). Таким чином, не річ (майно) поділяється на частки, а право власності – на це майно. Такий підхід закріплено у ЦК України (ст.356). Частка учасника спільної часткової власності це не частка майна в натурі, а  лише арифметична виражена частка у праві власності на все майно – у вигляду дробу, або у відсотка. Таку частку прийнято називати “ідеальною”, оскільки вона виділена шляхом ідеального, абстрактного поділу речі як частка у праві на річ.

В цьому ж випадку, власник майна визначив конкретну річ в натурі, як була складовою майнового комплексу, та здійснив її відчуження.

Слід зазначити, що оскільки, продавець на момент продажу, був єдиним власником майнового комплексу (про що свідчить довідка-характеристика від 31.05.06р. № 1164957), то відповідно він не мав необхідності до моменту відчуження укладати договір про поділ (виділення) в натурі майна.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що при укладанні договору купівлі-продажу нежилого будинку від 14.01.02р. позивач набув у власність не право на частку у майні, а власне майно, тобто, він не є співвласником майнового комплексу, а є особистим власником окремого об’єкту нерухомості.

Як слід, суд вважає, що при реєстрації за позивачем права власності на спірне майно, як за співвласником на майновий комплекс, є первісно помилковим.          Представник позивача в судовому засіданні висловлював припущення про те, що така помилка можливо сталася внаслідок власних дій позивача при зверненні до відповідача 2 з заявою про реєстрацію права власності після укладання договору.

Статтею 392 ЦК передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуючи наявність з боку  відповідача 1 заперечень щодо визнання позивача власником спірного майна, як окремого об’єкту нерухомості, суд вважає, що позивач мав правові підстави для звернення до суду з відповідним позовом, і такі позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оцінюючи заперечення відповідача 2, щодо відсутності правових підстав в теперішній час провести державну реєстрацію спірного майна, як окремого об’єкту нерухомості, суд виходить з наступного.

Позиція відповідача 2 ґрунтується на тому, що право власності вже є зареєстрованим за АКБ “Славутич”.

Проте, як встановлено під час розгляду справи (та вище зазначено в цьому рішенні суду), позивач є правонаступником Акціонерного комерційного банку “Славутич”.

Приписами  Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мін’юсту України № 7/5 від 7.02.2002р.(далі - Тимчасове положення), передбачено що державна реєстрація прав власності на нерухоме майно це внесення запису до Реєстру  прав власності на нерухоме майно  у зв’язку з виникненням,  існуванням або припиненням  права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ на підставі правовстановлювальних  документів, а саме на підставі документів, перелічених  у Додатку 1 до Положення.

Згідно п. 4.3 Тимчасових положень, поділ майна  є підставою для  відкриття  для кожного з об'єктів нерухомого  майна нового розділу Реєстру прав, нової реєстраційній  справи та присвоєння кожному з новостворених об'єктів  нерухомого  майна окремого реєстраційного номеру .

Як вказано судом вище, при укладанні договору купівлі-продажу нежилого будинку від 14.01.02р., продавець самостійно здійснив розподіл в натурі майна, яке знаходилось у нього у власності.

Таким чином, суд вважає, що відповідно до вимог ст.19 Закону України “Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень”, Тимчасового положення державна реєстрація на будівлю - корпус номер 6 літера А за адресою:   м. Київ, вул. Фрунзе, 47, має відбутись, як на окремий об’єкт нерухомості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача в порядку, що передбачений ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. Позивачем було надане клопотання, в якому він просить всі судові витрати покласти на нього. Зазначене клопотання задоволено судом.

На підставі ст. 392 ЦК України, Закону України “Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень”, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мін’юсту України № 7/5 від 7.02.2002р., керуючись  ст. ст. 15, 16, 17, 22, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства „Комерційний банк”Славутич” м. Київ до Акціонерного банку „Український Бізнес Банк” м. Донецьк,  Київського міського Бюро технічної інвентаризації м. Київ про визнання права власності як на окремий об’єкт нерухомого майна на нежитлову будівлю літера „А” корпусу № 6, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, та зобов’язання Київське міське Бюро технічної інвентаризації м. Київ провести реєстрацію права власності як на окремий об’єкт нерухомого майна на нежитлову будівлю літера „А” корпусу № 6, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, площею 1487,2кв.м.

Визнати право власності за Відкритим акціонерним товариством „Комерційний банк”Славутич” м. Київ (04080, м. Київ, вул. Фрунзе, 47, ) на окремий об’єкт нерухомого майна, а саме: на нежитлову будівлю літера „А” корпусу № 6, площею 1487,2кв.м., розташовану за адресою: м. Київ,  вул. Фрунзе, 47.

Зобов’язати Київське міське Бюро технічної інвентаризації м. Київ (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в) провести реєстрацію права власності як на окремий об’єкт нерухомого майна на нежитлову будівлю літера „А” корпусу № 6, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 47, площею 1487,2кв.м.  за Відкритим акціонерним товариством „Комерційний банк”Славутич” м. Київ (04080, м. Київ, вул. Фрунзе, 47, ).

Рішення набирає законної сили 12.03.2007р.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд  згідно розділу XII ГПК України.

Суддя                                                                         Сковородіна О.М.