ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
12.04.07                                                                                           Справа  № 15/343
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Процик Т.С.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівне, м.Рівне

на рішення Господарського суду Рівненської області від 31.01.2007р.

у справі № 15/343

за позовом Державної податкової інспекції у м.Рівне, м.Рівне

до Приватного підприємства „Сух і К”, м.Рівне

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Енергоінвест”, м.Рівне

про визнання недійсним господарського зобов”язання на суму 588591,90 грн., яке виникло між ПП „Сух і К” та ТзОВ „Енергоінвест” на підставі договору поставки підсилювачів, і застосування правових наслідків, передбачених ст.208 ГК України, - стягнення в доход Держави з ТзОВ „Енергоінвест” підсилювачів М-41126 в кількості 409 шт. на загальну суму 588591,90 грн., отриманих від ПП „Сух і К”, і стягнення з ПП „Сух і К” на користь ТзОВ „Енергоінвест” коштів в сумі 588591,90 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Прищепа О.С. –представник.

від відповідача 1: не з’явився.

від відповідача 2: Приходько Т.В. –представник.

Особам, які беруть участь у справі, права та обов’язки, передбачені ст.ст. 49,51 Кодексу адміністративного судочинства України, роз’яснено. Заява про відвід суддів не поступало.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 31.01.2007р. у справі № 15/343 відмовлено в позові Державної податкової інспекції у м.Рівне, м.Рівне в частині вимог про визнання недійсним господарського зобов”язання на суму 588591,90 грн., яке виникло між ПП „Сух і К” та ТзОВ „Енергоінвест” на підставі договору поставки підсилювачів, та стягнення в доход Держави з ТзОВ „Енергоінвест” підсилювачів М-41126 в кількості 409 шт. на загальну суму 588591,90 грн., отриманих від ПП „Сух і К”, в частині вимоги про стягнення з ПП „Сух і К” на користь ТзОВ „Енергоінвест” коштів в сумі 588591,90 грн. –провадження у справі припинено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що в діях відповідачів при здійсненні господарської операції відсутня мета, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства; відповідачі виконали свої зобов’язання перед бюджетом належним чином, а саме оспорюване господарське зобов’язання було вчинене сторонами відповідно до вимог діючого законодавства; відповідач 1 ліквідований.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погоджується, подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати, позов задоволити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідачі письмового заперечення на апеляційну скаргу не подали.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу –без задоволення.

Відповідач 1 участі уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив.

Виходячи з приписів ч.4 ст.196 КАС України, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача 1.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, натомість рішення місцевого господарського суду слід змінити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої і апеляційної інстанцій, на підставі накладної № 29/12/1 від 29.12.2005р. відповідачем 2 було отримано від відповідача 1 підсилювачі М-40126 в кількості 409 шт. на загальну суму 588591,90 грн. При цьому, відповідачем 1 було виписано податкову накладну № 29/12/1 від 29.12.2005р.

Зазначене відповідає вимогам пп.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

В свою чергу, відповідач 2 на підставі даної податкової накладної, згідно з пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” включив до складу податкового кредиту суму ПДВ. При цьому, згаданий товар був реалізований по видатковій накладній № РН-0000144 від 29.12.2005р. товариством ВАТ “Рівненський радіотехнічний завод” та відповідно до пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” з вартості реалізованих товарів відповідачем 2 було включено до складу податкових зобов’язань суму податку на додану вартість.

Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою ОДПІ від 10.04.2006р. за № 542/316/23-300/30560010, складеною за результатами позапланової документальної перевірки з питань підтвердження заявленої суми податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню ТОВ фірми “Енергоінвест”.

При цьому, факт виконання відповідачем 2 своїх зобов’язань по сплаті ПДВ, правильність включення сум ПДВ по податкових накладних, так само як і відсутність з боку останнього порушень щодо обчислення, повноти і своєчасності сплати до бюджету ПДВ позивачем не оспорюється.

Відсутні докази в спростування викладеного і в матеріалах справи.

Позивач вважає, що господарське зобов”язання, виникнення та існування якого підтверджується видатковою накладною № 29/12/1 від 29.12.2005р. та податковою накладною № 29/12/1 від 29.12.2005р. є таким, що вчинено з метою за відомо суперечною інтересам держави та суспільства, оскільки очевидним є наявність умислу в діях відповідача 1 щодо несплати належним сум податків, а отже і завдання шкоди інтересам держави, оскільки ПП „Сух і К” за юридичною адресою не знаходиться, фактичне його місцезнаходження невідоме, ухвалою Господарського суду Рівненського суду від 01.06.2006р. у справі № 8/20 про визнання банкрутом ліквідовано юридичну особу ПП „Сух і К”.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Стаття 208 ГК України як наслідок визнання недійсними таких господарських зобов”язань визначає стягнення за рішенням суду в дохід держави всього одержаного за такими договорами. Так, відповідно до ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

У відповідності до п.11 Роз'яснення Вищого Арбітражного суду України № 02-5/111 від 12.03.1999р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" при визнанні угоди недійсною необхідно встановити: у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони, виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Таким чином, угода, господарське зобов”язання може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими Законом.

З матеріалів справи вбачається відсутність достатніх доказів, які б підтверджували наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання господарського зобов”язання недійсним.

Зокрема, виходячи із змісту ч.2 ст.70 КАС України, доказом наявності мети суперечної інтересам держави і суспільства та умислу на ухилення сторін господарського зобов”язання від оподаткування може виступати обвинувальний вирок суду у кримінальній справі, який встановлює причинно-наслідковий зв‘язок між укладанням угоди, виникненням господарського зобов”язання та несплатою податків, вину посадових осіб підприємства в ухиленні від сплати податків, а не факти відсутності підприємства за юридичною адресою та ліквідації його як юридичної особи - банкрута після виникнення і виконання спірного господарського зобов”язання.

Обвинувальний вирок суду про засудження посадових осіб сторін спірного господарського зобов”язання у кримінальній справі про ухилення від сплати податків, зокрема посадової особи відповідача 1, який міг би підтвердити наявність умислу спрямованого проти інтересів держави та суспільства при укладенні угоди та виникненні господарського зобов”язання, в матеріалах справи відсутній та позивачем не наданий.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов”язання було вчинене відповідачами з метою саме заздалегідь суперечною інтересам держави, а не з будь-якою іншою, не доведено наявності в діях відповідачів вини у формі умислу. Матеріали справи не вказують на наявність наміру на порушення інтересів держави і суспільства з боку відповідачів. Більше того, про відсутність мети, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, з боку відповідача 1 при здійсненні господарської операції свідчить той факт, що відповідачем 1 за грудень 2005 року було подано податкову декларацію по податку на додану вартість до податкового органу та було сплачено суму чистих податкових зобов’язань, а саме: різницю між задекларованою сумою податкових зобов’язань та податкового кредиту в сумі 280,00 грн. Зазначене підтверджується листом ДПІ у м.Рівне від 30.10.2006р. за № 25050/23-329. Крім того, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що відповідач 1 подавав податкову звітність з показниками фінансово-господарської діяльності. Факти незнаходження відповідача 1 за юридичною адресою та його банкрутство не є свідченням наміру на порушення інтересів держави і суспільства, і , виходячи з приписів ст.61 Конституції України, якою встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, не можуть впливати на результати діяльності відповідача 2 та бути підставою для притягнення останнього до відповідальності.

Апеляційним господарським судом також враховано, що у матеріалах справи відсутні та позивачем не подані докази втрати відповідачами (або одним з них) статусу юридичної особи на момент виникнення та виконання спірного господарського зобов”язання, зокрема виключення їх з Єдиного державного реєстру. При цьому апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідно до ч.5 ст.91 Господарського кодексу України ліквідація господарського товариства, якими згідно з ст.79 ГК України визнаються підприємства та інші суб”єкти господарювання, вважається завершеною, а товариство таким, що припинило свою діяльність, з дня внесення запису про його ліквідацію до державного реєстру. У відповідності до п.4 ст.89, п.4 ст.91, п.2 ст.104 Цивільного кодексу України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органу управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Отже, з дня внесення запису до Єдиного державного реєстру про припинення (ліквідацію) юридична особа є такою, що припинилася, а прийняття судом ухвали про затвердження звіту ліквідатора, ліквідаційного балансу і ліквідацію юридичної особи-банкрута не означає втрати підприємством статусу юридичної особи. Крім того, ухвала Господарського суду Рівненського суду від 01.06.2006р. у справі № 8/20 про затвердження звіту ліквідатора, ліквідаційного балансу і ліквідацію юридичної особи-банкрута ПП „Сух і К” прийнята судом після виникнення та виконання спірного господарського зобов”язання.

Таким чином, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів позивачем не представлено, обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку не доведено. Відтак, позовні вимоги є не доведеними, підстави для задоволення позову відсутні. Рішення місцевого господарського суду по суті спору прийняте у відповідності з нормами матеріального права, фактичними обставинами та матеріалами справи.

Щодо застосування судом першої інстанції при вирішенні спору норм процесуального права, то апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з п.4 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав чинності з 01.09.2005р., компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках встановлених законом.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.3 КАС України під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з приписів ст.ст.1,4 Закону України „Про Державну податкову службу в Україні”, згідно з якими Державна податкова адміністрація України є органом центральної виконавчої влади, та разом з підпорядкованими їй інспекціями становить систему органів державної податкової служби, апеляційним господарським судом встановлено, що органи державної податкової служби є суб”єктами владних повноважень.

Статтею 10 вказаного Закону на державні податкові інспекції покладено функції щодо подання до судів позовів до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами.

Пунктом 4 ч.1 ст.12 ГПК України встановлено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991р., вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

З наведеної норми випливає, що до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів господарські суди у адміністративних справах, підвідомчим їм згідно з Господарським процесуальним кодексом України, діють як адміністративні суди –вирішують спори за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, виходячи з суб”єктного складу сторін, предмету спору та приписів ст.12 Господарського процесуального кодексу України, ст.17, п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що дана справа підвідомча господарським судам України, а тому підсудна Господарському суду Тернопільської області, як суду адміністративної юрисдикції і повинна вирішуватись ним за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак, місцевий господарський суд, постановляючи оскаржуване судове рішення, неправомірно застосував норми Господарського процесуального кодексу України і помилково не застосував норм Кодексу адміністративного судочинства України, але це не призвело до неправильно вирішення справи по суті.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.157 КАС України у разі ліквідації підприємства, яке було стороною у справі суд закриває провадження у справі. А тому в частині вимоги про про стягнення з ПП „Сух і К” на користь ТзОВ „Енергоінвест” коштів в сумі 588591,90 грн. провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно з приписами ст.158 КАС України судове рішення, яким суд вирішує спір по суті, викладається у формі постанови.

З огляду на викладене в сукупності, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування рішення місцевого господарського суду відсутні, натомість рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Змінити рішення Господарського суду Рівненської області від 31.01.2007р. у справі № 15/343 в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, застосувавши при вирішенні справи № 15/343 норми п.п.6,7 Перехідних Положень та ст.ст.157,158,159,162,163 Кодексу адміністративного судочинства України.

Викласти судове рішення Господарського суду Рівненської області від 31.01.2007р. у справі № 15/343 у формі постанови.

В пункті 2 резолютивної частини судового рішення Господарського суду Рівненської області від 31.01.2007р. у справі № 15/343 слово „припинити” замінити словом „закрити”.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.212 КАС України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                                                Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                                    Процик Т.С.

Суддя                                                                                                    Галушко Н.А.