ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2007 р.
№ 10/213

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.,
Владимиренко С.В.,
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу
ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 6 листопада 2006 року
у справі                                       №10/213

за позовом
ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

до

за участю 3-ої особи на стороні позивача
Мукачівського підприємства теплових мереж (далі - Підприємство)
ВАТ по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" (далі - Товариство)

про
стягнення 2 911 040,06 грн.

за участю представників:

позивача: Матвєєва В.А., Левченко О.Є.;

відповідачів: Попюк М.І.;

встановив:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 17 липня 2006 року (суддя Якимчук Л.М.) позов задоволено частково, стягнуто з Підприємства на користь Компанії 1 881 726,63 рн. основного боргу та судові витрати; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 6 листопада 2006 року (судді Бобеляк О.М., Дубник О.П., Орищин Г.В.) рішення господарського суду Закарпатської області від 17 липня 2006 року залишено без змін.

Компанія  звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів скасувати в частині відмови в задоволенні суми основного боргу та повної відмови в задоволенні пені, суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних задовольнити в повному обсязі, оскільки ними порушені норми процесуального та матеріального  права та задовольнити вимоги позивача в цій частині в повному об’ємі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали на предмет їх юридичної оцінки господарськими судами, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Господарськими судами встановлено, що  між Компанією та Підприємством укладено договір № 06/03-985 ТЕ-12 від 24 січня 2003 року, на підставі якого протягом з січня по жовтень 2003 року позивачем здійснювалось постачання природного газу відповідачу, з метою вироблення теплової енергії для потреб населення, бюджетних установ та організацій.

Згідно умов договору порядок і умови розрахунків за поставлений природний газ передбачають, зокрема, зобов'язання відповідача здійснювати остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу та послуги з його транспортування на підставі акту приймання-передачі до 6 числа наступного за звітним місяця (п. 6.1). Встановлено, що актами приймання-передачі газу, які підписуються постачальником, покупцем та підприємством, що здійснювало транспортування газу, закріплюється кількістю газу, поставленого покупцю (п. 3.3).

Господарськими судами дано оцінку щомісячним актам передачі-приймання природного газу, підписаних постачальником (Компанією), покупцем (Підприємством) та Товариством та встановлено неузгодженість між сторонами стосовно обсягів газу за січень, лютий 2003 року.

Зазначені розбіжності виникли внаслідок застосування сторонами різних способів розрахунку.

Враховуючи пункт 2.7 Правил подачі та використання природного газу в народному господарстві, господарські суди обґрунтовано встановили, що   відповідач правильно обліковував поставлений газ відповідно до показників фактично наявних приладів обліку типу РГ з класом точності 1.5, які відповідають вимогам Держстандарту. Відтак, господарськими судами правомірними визнано нарахування по вказаних спірних актах, проведені за даними Підприємства зокрема, і за розрахунками стосовно транспортування природного газу за січень-лютий 2003 року.

Таким чином, заборгованість відповідача за поставлений газ перед позивачем встановлена в сумі 1 881 726,62 грн., з врахуванням загального розміру поставки на суму 2 090 687,61 грн. та сплачених сум –208 960,98 грн.

Відповідно до ст. 161 ЦК УРСР, який був чинний на час існування спірних правовідносин зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок – відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідні положення передбачені у ст. 526 ЦК України.

За таких обставин господарські суди правомірно стягнули з відповідача борг за поставлений газ у сумі 1 881 726,62 грн.

Разом з цим, господарськими судами підставно відмовлено в стягненні пені, враховуючи наступне.

Статтею 1 Закону України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" від 20.02.2003 р. за № 554-IV передбачено, що заборгованість з квартирної плати та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергію, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Статтею 5 цього Закону встановлено, що на суму реструктуризованої заборгованості не нараховується пеня житлово-комунальним підприємствам на їх заборгованість перед постачальниками енергоносіїв, інших матеріальних цінностей, що використовуються для надання послуг, у зв'язку з чим на вищезазначену суму боргу населення за спожиту електроенергію пеня не нараховується.

Оскільки, господарськими судами встановлено, що за період з 2003 р. до 01.07.2006 р. Підприємством  укладено 6694 договори з реструктуризації заборгованості на загальну суму 5 068 222,00 грн., висновки про безпідставність вимог позивача щодо стягнення пені є обґрунтованими.

Що стосується стягнення 7 відсотків штрафу в розмірі 160 368,90 грн., то господарські суди підставно врахували, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, положення Кодексу щодо відповідальності за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності Кодексом, крім випадків, коли за порушення господарських зобов'язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до 01.01.2004 року. Положення ГК України щодо відповідальності за порушення, вчинені до набрання чинності Кодексом, застосовуються у разі, якщо вони пом'якшують відповідальність за порушення. Договір між сторонами укладено до набрання чинності Господарським кодексом України, умови договору не передбачали такого виду відповідальності як штраф за невиконання грошових зобов’язань. Тому, норми ст. 231 ГК України до даних правовідносин не можуть бути застосовані.

Разом з цим господарськими судами необґрунтовано відмовлено в стягненні інфляційних та річних, виходячи з наступного.

Відповідно до Прикінцевих положень Господарського кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Пунктом 4 цих Положень встановлено, що Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу. До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов’язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов’язань (пункт 5 цих Положень), застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчиненні після набрання чинності зазначеними положеннями, крім випадків, коли за порушення господарських зобов’язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в пункті 1 цього розділу строку. Положення Господарського кодексу України щодо відповідальності за порушення, зазначені в абзаці першому цього пункту, вчинені до набрання чинності відповідними положеннями цього кодексу стосовно відповідальності учасників господарських відносин, застосовуються у разі якщо вони пом’якшують відповідальність за вказані порушення.

Відповідно до пунктів 4, 10 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення.

Виходячи з вимог позивача, які стосуються періоду нарахування інфляційних та річних на борг, що виник з січня 2003 року по жовтень 2003 року, та враховуючи норми Цивільного та Господарського кодексів України, господарським судам необхідно було встановити, які саме норми Закону необхідно застосовувати до спірних відносин, що виникли до набрання чинності ЦК та ГК України, а які норми - щодо вимог про стягнення 3 % річних та збитків від інфляції, нарахованих позивачем за період з 01.01.2004 р.

Відмовляючи в задоволені уточнених вимог щодо стягнення інфляційних та річних, нарахованих позивачем з 1 січня 2004 року, господарські суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме - норми ЦК УРСР, замість ЦК України та ГК України.

Враховуючи викладене, прийняті судові рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення збитків від інфляції та трьох відсотків річних підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд у цій частині до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Закарпатської області від 17 липня 2006 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 6 листопада 2006 року у справі № 10/213 скасувати в частині відмови у стягненні суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а справу № 10/213 в цій частині передати на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області в іншому складі суду. В решті рішення господарського суду Закарпатської області від 17 липня 2006 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 6 листопада 2006 року у справі № 10/213 залишити без змін.

Головуючий суддя                                                                       О. Кот

судді                                                                      С. Владимиренко

С. Шевчук