ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.07                                                                                        Справа №  20/379/06

Суддя

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю  “Інженерно-будівельне підприємство  “Форт”, м. Запоріжжя

до Закритого акціонерного товариства з іноземною інвестицією “Запорізький автомобілебудівний завод”, м. Запоріжжя

про стягнення суми 22215,89 грн.

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача – Михайлова А.В. (дов. №643 від 22.12.2006р.);

Від відповідача –Філевська Б.В. (дов. №18 від 12.02.2007р.);

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з ГРП “Автобудтрест” ЗАТ ЗАЗ на користь ТОВ “ІБП “Форт” основного боргу в сумі 19 662,49 грн., пені  в сумі 2 359,50 грн., інфляції та 3% річних в сумі 193,90 грн. за договором про надання послуг.

Ухвалою господарського суду від 24.11.2006р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі № 20/379/06,  судове засідання  призначено на 13.12.2006р. На підставі ст.77 ГПК України розгляд справи відкладено на 16.01.2007р. Ухвалою в.о. голови господарського суду Запорізької області від 16.01.2007р. в порядку ст.69 ГПК України строк вирішення спору у справі №20/379/06 продовжений на один місяць –до 26.02.2007р. Ухвалою суду від 16.01.2007р. розгляд справи відкладено на 01.02.2007р. Ухвалою суду від 01.02.2007р. на підставі ч.2 ст.24 ГПК України  суд допустив заміну первісного відповідача –Госпрозрахункове підприємство “Автобудтрест” ЗАТ ЗАЗ, м.Запоріжжя,  належним відповідачем –Закрите  акціонерне товариство з іноземною інвестицією “Запорізький автомобілебудівний завод”, м.Запоріжжя, розгляд справи відкладено на 15.02.2007р. У судовому засіданні 15.02.2007р. за згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримує позовні вимоги і просить суд на підставі ст.ст. 525, 526, 625, 903 ЦК України  позов задовольнити. Позовні вимоги мотивовані, зокрема, наступними обставинами. У період дії договору про надання послуг №52 від 29.08.2005р. позивач надавав послуги по виготовленню, поставці та подачі бетону. Згідно з розділом 5 договору остаточні розрахунки по договору здійснюються на протязі 2-х днів з моменту підписання актів прийому-передачі фактично виконаних робіт. У порушення цих вимог відповідач не перерахував плату, заборгованість складає 19 662,49 грн. Факт виконання робіт і прийняття їх замовником підтверджується актами звірки.  У зв’язку з порушенням зобов’язання позивач нарахував пеню у розмірі 0,1% за період з 10 травня по 01 вересня 2006р. у сумі 2359,50 грн. згідно з розділом 8 договору; на підставі ст.625 ЦК України суму 193,90 грн. 3% річних за 120 днів.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, мотивуючи наступним. Згідно з п.7.1 договору №52 від 29.08.2005р., договір діє до 30.09.2005р., ніяких додаткових угод щодо його  продовження не існує. Позивач п.2.2 договору продублював свої наміри щодо надання послуг з подачі бетону тільки на протязі строку дії договору. Тому розрахункові накладні, які виписані пізніше 30.09.2005р., не відносяться до виконання умов договору і не можуть бути доказами за заявленим предметом позову. На підставі цього, обгрунтованою є сума поставки у 50216,75 грн. за розрахунковою накладною № РН-00097 від 13.09.2005р. Згідно умов договору була передбачена попередня оплата в сумі 47000 грн. за товар, який поставляється. Попередня оплата повинна була надійти у день підписання договору, тобто 29.08.2005р. Платіжними дорученнями №4002150 та №39946441, попередня оплата надійшла 31.08.2005р у розмірі 30000 грн.  05.09.2005р платіжним дорученням №4010208 було додатково перераховано ще 20000 грн. Отже, відповідач перерахував 50000 грн. Таким чином, визнає борг у розмірі 216,75 грн., в іншій частині просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

29.08.2005р. між Товариством з обмеженою відповідальністю  “Інженерно-будівельне підприємство  “Форт” (виконавець, позивач у справі) та Закритим акціонерним товариством з іноземною інвестицією “Запорізький автомобілебудівний завод” в особі госпрозрахункового підрозділу “Автобудтрест (замовник, відповідач у справі) був укладений договір №52, за яким  виконавець зобов’язався надавати замовнику послуги по виготовленню, доставці та подачі бетону, а покупець - прийняти і оплатити ці послуги. Відповідно до п.1.2 договору об'єктом даного договору є бетон марки М 250.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що послуги з подачі бетону здійснюються лише на протязі строку дії договору. Відповідно до п.4.4 орієнтовна вартість договору становить 90 000 грн., в.т.ч. ПДВ.

Згідно з розділом 5 договору оплата провадиться: за бетон попередньо у сумі 47000 грн. у день підписання договору; за послуги з подачі бетону попередньо в сумі 8000 грн.. в день підписання договору; за транспортні послуги по факту надання послуг протягом 2-х (трьох) днів з моменту підписання акту виконаних робіт. Остаточні розрахунки по договору здійснюються після спливу 2-х днів з моменту підписання актів приймання-передачі фактично виконаних робіт.

Розділом 6 сторони встановили порядок здачі-приймання робіт. Приймання послуг, вказаних в п.п.2.2,2.3 договору здійснюється по актах, які готує виконавець. Замовник зобов’язаний  протягом 2 днів підписати акт або заявити мотивовану відмову. Приймання поставленого бетону проводиться по накладним.

Відповідно до п.7.1 договору він вступає в дію з моменту підписання і діє до 30.09.2005р.

На виконання умов договору 31.08.2005р. платіжним дорученням №4002150 та №3994641 відповідачем здійснено попередню оплату у розмірі 30000 грн. 05.09.2005р. платіжним дорученням №4010208 було додатково перераховано ще 20000 грн.

У підтвердження виконання своїх зобов’язань позивач посилається на видаткові накладні: №РН-00097 від 13.09.2005р. на суму 50216,75 грн., №РН-00120 від 18.10.2005р. на суму 39932,65 грн., №РН-00132 від 08.11.2005р. на суму 357,29 грн., №РН-00138 від 07.12.2005р. на суму 6153,71 грн., №РН-00010 від 21.02.2006р. на суму 1150,50 грн., довіреність серії ЯЛФ №483740 від 20.02.2006р.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, пояснення сторін, суд  прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Згідно з ч.1 ст.13, ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні права особа  здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов’язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов’язковим для неї.

Із змісту статей 15,16 ЦК України слідує, що кожна особа має право звернутися до суду  за  захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтями 11,509 ЦК України встановлено, що підставою виникнення зобов’язань (цивільних прав та обов’язків) є, зокрема, договір та інші правочини. Зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Підстави виникнення господарських зобов’язань встановлені також ст.174 ГК України.

Із матеріалів справи слідує, що правовідносини сторін урегульовано договором №52 від 29.08.2005р.Із договору  вбачається, що ним передбачені взаємні зобов’язання сторін і строк дії до 30 вересня 2005р.

Позивач стверджує, що він виконав свої зобов’язання по договору, що підтверджується актами звірки, а також додав видаткові накладні  і довіреність на отримання матеріальних цінностей.

Однак, жодна із наданих видаткових накладних не містить посилання на договір №52 від 29.08.2005р., а накладні  №РН-00120 від 18.10.2005р. на суму 39932,65 грн., №РН-00132 від 08.11.2005р. на суму 357,29 грн., №РН-00138 від 07.12.2005р. на суму 6153,71 грн., №РН-00010 від 21.02.2006р. на суму 1150,50 грн. взагалі складені після закінчення строку дії договору, доказів продовження дії договору позивачем не надано.  У накладній №РН-00097 від 13.09.2005р. на суму 50216,75 грн. взагалі відсутнє посилання на довіреність, і вона відсутня. Як вбачається із наданих листів вих№159 від 10.0.2005р., №295 від 30.06.2005р., №523 від 31.08.2005р., №695 від 14.04.2005р. взаємовідносини сторін були врегульовані не лише договором №52, який вказаний позивачем у підставі позову, а постачання бетону здійснювалось на підставі листів відповідача, які прийняті позивачем для виконання.

Крім того, із умов договору та матеріалів справи слідує, що договором конкретно передбачено порядок розрахунків і встановлено, що остаточні розрахунки по договору здійснюються протягом 2 днів з моменту підписання актів приймання –передачі фактично виконаних робіт, які також позивачем не надані.

Приписами ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що враховуючи предмет позовних вимог, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своїх вимог, а саме постачання ним бетону відповідачу в межах дії договору №52 від 29.08.2005р., порушення його прав відповідачем саме внаслідок невиконання грошових зобов’язань по договору на суму 19662,49 грн. і відповідно розмір заявленої для стягнення суми боргу по договору. У зв’язку з цим у силу ст.ст.610,611, 625 ЦК України відсутні підстави для стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони є наслідком порушення зобов’язання.

Зазначені позивачем інші норми права, посилання на акти звірки, претензії судом до уваги не приймаються, враховуючи предмет та підстави позову. Позивач  не позбавлений права вибрати інший спосіб захисту порушеного чи оспорюваного  права.

На зазначених підставах у задоволенні позовних вимог  відмовляється повністю.

Суд також зауважує, що на підставі ч.6 ст.22 ГПК України господарський суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно з  ст. 49 ГПК України судові витрати  покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49,  82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя                                                      Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення оформлено і підписано у повному обсязі  01.06. 2007 р.