Харківський апеляційний
господарський суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2007
р.
Справа № 55/273-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя , судді  ,

при секретарі Парасочці Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 -
підпр., ОСОБА_2-дов.,

відповідача -не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вхідний
НОМЕР_1) на рішення господарського суду Харківської області від 11 грудня
2006 року по справі № 55/273-06

за позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності - Фізичної особи ОСОБА_1,  м. Дергачі Харківської області

до Суб'єкта
підприємницької діяльності - Фізичної особи ОСОБА_3, м. Дергачі Харківської
області

про  повернення майна

встановила:

Позивач,
Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1, звернувся до
господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд
зобов'язати Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_3
повернути майно, яке було передано на зберігання відповідно до складського
договору від 01 лютого 2006 року та складської квитанції від 17 січня 2006
року.

Рішенням
господарського суду Харківської області від 11 грудня 2006 року по справі №
55/273-06 (суддя Гребенюк Н.В.) позов задоволено, зобов'язано відповідача
повернути позивачу майно, яке було передано йому на зберігання згідно договору
зберігання від 01 лютого 2006 року та складської квитанції від 17 січня 2006
року на загальну суму 348393,62 грн. З відповідача на користь позивача стягнуто
85 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу та 2101,06 грн. витрат на проведення експертизи .

Відповідач,
СПДФО ОСОБА_3, з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11 грудня
2006 року по справі № 55/273-06 та прийняти нове рішення (яке саме не
зазначає). В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення
господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що
оскаржуване рішення прийняте при неповному з'ясуванні обставин справи, та не
відповідає фактичним обставинам. В обгрунтування своїх доводів відповідач
посилається на те, що йому не було надано достатньо часу для ознайомлення з
матеріалами справи, в тому числі з висновками експертизи. На думку відповідача,
оскаржуване рішення суду постановлено з урахуванням виключно доводів позивача,
судом не дано належної оцінки тим обставинам, що у складській квитанції
відсутній номер договору, вона не прошита та
кожна її сторінка не скріплена печатками. Відповідач зазначає, що між
сторонами по справі існували довгострокові господарсько-правові відносини, що
підтверджується договором про співробітництво від 10.11.2004 року, укладеним
між позивачем,  відповідачем та СПДФО
ОСОБА_4, а тому він в рамках розгляду справи не зміг з'ясувати, про які саме
відносини свідчить зазначена квитанція. Судом це питання, як вважає відповідач,
не з'ясовувалось.

05.02.2006
року на адресу Харківського апеляційного господарського суду надійшло
клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, в якому зазначено, що з
08.02.2007 року по 20.02.2007 року відповідача не буде у м. Харкові у зв'язку з
відрядженням. До клопотання додано пасажирські квитки, видані 22.01.2007 року,
з яких вбачається, що відповідач дійсно 08.02.2007 року відбуває до Шанхаю,
звідки повертається 19.02.2007 року.

Розглянувши
заявлене клопотання, колегія суддів вважає його таким, що не підлягає
задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів дійсного вибуття у
відрядження (наказу, ін.). Як свідчать матеріали справи, ухвалу апеляційного господарського
суду про призначення його апеляційної скарги до розгляду відповідач отримав
21.02.2007 року, тобто, на час придбання квитків (22.01.2007 року) знав про
призначення його апеляціної скарги до розгляду, а тому міг та повинен був
скоригувати дату відрядження (за наявності такого).  Крім того, чинне законодавство не обмежує
відповідача у виборі кола осіб, які можуть здійснювати представництво його
інтересів у суді, а тому відповідач міг уповноважити іншу особу на
представництво своїх інтересів у суді. Як свідчать матеріали справи, у суді
першої інстанції інтереси відповідача представляв його представник за
дорученням ОСОБА_5. До клопотання про відкладення розгляду справи відповідачем
не надано будь-яких доказів, які б підтверджували необхідність участі у справі
його особисто, а апеляційним господарським судом явка в судове засідання
представників сторін не була визнана обов'язковою.

Позивач,
СПДФО ОСОБА_1, заперечує проти апеляційної скарги відповідача, вважає рішення
господарського суду Харківської області по даній справі законним та
обґрунтованим. Як вказує позивач у запереченнях на апеляційну скаргу, у
відповідача було достатньо часу для надання доказів в обгрунтування своїх
заперечень, чого не було зроблено під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Позивач вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно були досліджені усі
фактичні обставини справи, судом під час розгляду справи було призначено дві
експертизи, які підтвердили доводи позивача, викладені ним у позовній заяві, а
тому, на думку позивача, подання відповідачем апеляційної скарги та клопотання
про відкладення розгляду справи може свідчити лише про відтягування моменту
виконання рішення суду.

Дослідивши
матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та запереченнях на неї
доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноваженого
представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським
судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також
повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим матеріалам,
колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила
наступне:

звертаючись
до місцевого господарського суду  з
позовною заявою про повернення майна, яке було передано на зберігання відповідно
до складського договору, укладеного між сторонами 01 лютого 2006 року, позивач
посилався на те, що відповідач не виконав прийнятих на себе зобов'язань у
відповідності до умов укладеного між сторонами договору щодо повернення майна,
отриманого згідно складської квитанції від 17 січня 2006 року.

Задовольняючи
позов місцевий господарський суд посилався на те, що позовні вимоги
підтверджені належними доказами, той факт, що договір складського зберігання
від 01.02.2006 року та складська квитанція від 17.01.2006 року підписані саме
відповідачем по справі підтверджені висновками судових експертиз Харківського
науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса, які були
призначені судом під час розгляду справи.

Як
встановлено із матеріалів справи, 17 січня 2006 року позивач передав на
зберігання відповідачу товар на загальну суму 348393,62 грн., що
підтверджується складською квитанцією від 17 січня 2006 року.

01
лютого 2006 року між сторонами по справі було укладено договір складського
зберігання, у відповідності до умов якого відповідач зобов'язався зберігати
товари, передані йому позивачем та повернути ці товари у схоронності. Строк дії
договору сторонами встановлений до 31 грудня 2006 року.

Пунктом
2.2 договору сторонами було погоджено, що відповідач зобов'язаний надавати
позивачу в період зберігання можливість оглядати товари, вживати заходи, які
необхідні для забезпечення збереження товару.

Пунктом
2.3 договору встановлено, що зберігач (відповідач по справі) на підтвердження
прийняття товарів на зберігання надає складську квитанцію від 17 січня 2006
року.

Таким
чином, матеріалами справи встановлено, що спочатку позивачем було передано
майно на зберігання згідно зі складською квитанцією, та у подальшому сторонами
узгоджені умови зберігання, про що укладений договір складського зберігання.
Отже, у складській квитанції і не могло бути зазначено номер та дату договору.
Той факт, що складська квитанція від 17.01.2006 року відноситься саме до
договору складського зберігання від 01.02.2006 року, а не до іншого договору,
як вказує відповідач у апеляційній скарзі, свідчить п. 2.3 договору складського
зберігання, в якому зазначено, що підтвердженням прийняття товарів на
зберігання є складська квитанція від 17.01.2006 року.

17
травня 2006 року та 23 червня 2006 року позивачем та представником ХОД АППБ
«Аваль», якому позивач заклав майно в якості забезпечення кредитної угоди (саме
це майно передане на відповідальне зберігання відповідачу) були складені акти
перевірки стану та наявності застави згідно Генеральної кредитної угоди № 83
від 11.03.2005 року. Відповідними актами засвідчений факт відсутності майна за
належною адресою (фактичною адресою відповідача).

27
червня 2006 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист-вимогу, в якому
позивач просив у добровільному порядку повернути майно, яке було передано на
зберігання відповідно до складського договору від 01.02.2006 року. Відповідач
вказаний лист-вимогу отримав, що підтверджується поштовим повідомленням про
вручення поштового відправлення НОМЕР_2 (арк.справи №20), проте майно не
повернув.

У
відповідності зі ст. 957 ч. 1 ЦК України, за договором складського зберігання
товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому
поклажедавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Ч.
3 ст. 957 ЦК України встановлено, що договір складського зберігання укладається
у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається
дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським
документом.

Ст.
953 Цивільного Кодексу України передбачено, що зберігач зобов'язаний на першу
вимогу поклажедавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не
закінчився.

Таким
чином, матеріалами справи встановлено, що договір складського зберігання
укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, вимога позивача про
повернення товару не була задоволена відповідачем, та враховуючи те, що
відповідачем не надано належних доказів втрати чи пошкодження прийнятого на
зберігання майна, позовні вимоги позивача про повернення такого майна є
обгрунтованими та правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Заперечення
відповідача щодо того, що підписи на договорі складського зберігання від
01.02.2006 року, а також на складській квитанції від 17.01.2006 року виконані
не рукою відповідача ОСОБА_3 спростовуються призначеними по справі судовими
експертизами.

Згідно
Висновку судово-почеркознавчої експертизи НОМЕР_4 від 26 жовтня 2006 року
Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С.Бокаріуса
(експерт ОСОБА_6) підписи від імені ОСОБА_3 в Договорі складського зберігання
від 01.02.2006 року виконані ОСОБА_3.

Згідно
висновку експерта з судово-технічної експертизи документів НОМЕР_3 від 13
листопада 2006 року Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз
ім. М.С.Бокаріуса (експерт ОСОБА_7) в складській квитанції від 17.01.2006 року
тексти на аркушах № 70-74 надруковані на одному принтері та виконані послідовно
один за другим, або з невеликою перервою у часі. В договорі складського
зберігання від 01.02.2006 року та складській квитанції від 17.01.2006 року
відтиски печатки та підписи від імені ОСОБА_3 нанесені поверх друкованих
текстів.

Матеріали
справи свідчать, що провадження у справі судом першої інстанції порушено 18
липня 2006 року та її розгляд призначено на 28 липня 2006 року. В подальшому
розгляд справи було відкладено до 14 серпня 2006 року. В обох цих засіданнях
відповідач ( чи його представник) приймали участь. Після отримання висновків
експертиз ухвалою від 01 грудня 2006 року провадження у справі було поновлено
та її розгляд призначено на 11 грудня 2006 року. Відповідна ухвала на адресу
сторін відправлена 01 грудня 2006 року та отримана відповідачем 09 грудня 2006
року (арк. справи 131). Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідача
було достатньо часу для надання додаткових доказів та ознайомлення з висновками
експертів. Одночасно, колегія суддів зазначає, що додаткових доказів, які б
могли мати значення для справи відповідачем не було надано і до апеляційної
скарги.

На
підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача у зв'язку з її юридичною
та фактичною необґрунтованістю і відсутністю фактів, які б підтверджували
наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення. Твердження відповідача,
викладені ним в апеляційній скарзі, зроблені при довільному трактуванні норм
діючого законодавства і дійсних обставин справи,  на їх підтвердження не надано відповідно до
ст. 33, 36 ГПК України  доказів з
посиланням на конкретні норми матеріального та процесуального права які б могли
бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

На
цій підставі колегія суддів вважає, що рішення господарського суду
Харківської  області від 11 грудня 2006
року по справі № 55/273-06 прийнято без порушень норм матеріального та
процесуального права, які б могли бути підставами для його скасування, воно
обґрунтоване, прийняте при всебічному, повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи, яким суд надав відповідну правову
оцінку.

З
огляду на зазначене та керуючись ст. ст.
99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,

постановила:

У задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду
справи відмовити.

Рішення господарського суду Харківської області від 11 грудня 2006
року по справі № 55/273-06 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Головуючий суддя

Судді