КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2007                                                                                           № 39/198

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Моторного О.А.

суддів:                                          Кошіля В.В.

Вербицької О.В.

при секретарі:                     О.В.Вінницька

За участю представників:

від позивача -                    не з'явились

від відповідачів -                    РуденкоВ.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України

на рішення Господарського суду м.Києва від 27.02.2007

у справі № 39/198 (Смілянець В.В.)

за позовом                               Відкрите акціонерне товариство "Бердичівське АТП 11856"

до                                                   Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України

про                                                  визнання недійсним статуту

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2007 позов задоволено. Визнано недійсним з моменту його складання статут Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України, зареєстрований Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 20.11.1992 року, за № 010-345 КАС у повному обсязі, скасовано його державну реєстрацію. Визнано недійсним з моменту його складання статут Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України у новій редакції, зареєстрованій Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва 07.08.1998 року за № 02940 у повному обсязі, скасувати його державну реєстрацію. Визнано недійсним з моменту його складання статут Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України у новій редакції, зареєстрованого Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 13.01.2004 року за № 03407 у повному обсязі, скасовано його державну реєстрацію.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подало апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, в який просить його скасувати повністю прийняти нове рішення яким відмовити в позові повністю. Також відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не належним чином та не повно з’ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно ст. 75 ГПК України, апеляційний господарський суд, вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Апеляційна інстанція переглядає справу відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд у процесі перегляду справи за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, прийшов до наступного.

12.11.1991 юридичними особами в кількості 45 осіб був підписаний установчий договір про створення Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України (АсМАП України).

Пунктом 1 установчого договору від 12.11.1991 зазначено, що “Заснувати Асоціацію міжнародних автомобільних перевізників України, що іменується далі “Асоціація”, на підставі колективної власності її засновників, що іменуються надалі “членами”. Предмет та цілі діяльності Асоціації визначені у Статуті, який є невід’ємною частиною даного договору”.

Юридичні особи, що підписали 12.11.1991 установчий договір визначились, що в установчих документах відповідача вони будуть називатись “членами”, і що статут відповідача є невід’ємною частиною установчого договору.

Згідно п. 2.2. установчого договору від 12.11.1991 зазначено, що у склад Асоціації можуть входити самостійні юридичні особи, незалежно від форм власності, які здійснюють свою діяльність відповідно до завдань і функцій Асоціації.

Відповідно до п. 2.3. установчого договору від 12.11.1991 права і обов’язки членів визначаються статутом Асоціації.

Згідно п. 4.5. установчого договору від 12.11.1991 юридичні особи, що внесли вступний внесок в сумі 12000 карбованців і 4000 інвалютних карбованців 1 категорії після реєстрації статуту, користуються правами і пільгами засновників з правом вирішального голосу.

Відповідно п. 5.1. установчого договору від 12.11.1991 вищим органом Асоціації є загальні збори членів Асоціації, представлені своїми повноважними представниками.

Пунктом 5.4. установчого договору від 12.11.1991 передбачено, що компетенція органів управління визначається статутом.

Всі викладені в цьому договорі положення, що регулюють діяльність Асоціації (п. 9.1. установчого договору від 12.11.1991).

12.11.1991 року вищевказаними юридичними особами був також затверджений статут відповідача.

Членство в Асоціації будь-якого її учасника може бути припинена за рішенням загальних зборів членів Асоціації, якщо діяльність даного учасника суперечить завданням і функціям Асоціації (п. 4.6. статуту від 12.11.1991).

Згідно з п.5.3. статуту від 12.11.1991 затвердження статуту Асоціації, внесення в нього змін, прийом нових членів в Асоціацію та припинення членства відноситься до компетенції загальних зборів членів Асоціації.

Відповідно до п. 5.4. статуту від 12.11.1991 загальні збори членів Асоціації мають право вирішувати винесені на їх розгляд питання, якщо на них присутні більше 2/3 членів Асоціації з правом вирішального голосу. Рішення загальних зборів членів Асоціації приймається більшістю голосів представлених членів з правом вирішального голосу. Рішення про затвердження, зміни та доповнення статуту приймаються, якщо за них проголосувало не менше двох третин членів Асоціації з правом вирішального голосу.

Розмір вступного і членського внесків встановлюється рішенням загальних зборів членів Асоціації (п. 6.4. статуту від 12.11.1991).

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 20.02.1992 по 03.04.1998 рішеннями загальних зборів членів відповідача в члени Асоціації з правом вирішального голосу було прийнято 626 юридичних осіб, і станом на 03.04.2002 загальна кількість членів Асоціації становила 671 юридичну особу. Встановлене підтверджується виписками з протоколів № 1-9 загальних зборів членів Асоціації. Позивач не подав суду доказів не погодження з вказаними рішеннями та їх оспорювання до самої Асоціації або до судових органів. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає рішення загальних зборів членів асоціації, вказані в протоколах № 1-9, чинними і таким, що мають обов’язків характер для членів Асоціації.

03.04.1998 загальними зборами членів відповідача було прийняте рішення затвердити запропоновані зміни і доповнення в статут відповідача і доручити Секретаріату зареєструвати нову редакцію статуту. Вказане рішення було прийняте одноголосно 451 членом, які були присутні на загальних зборах членів відповідача. Враховуючи, що на час прийняття вказаного рішення загальна кількість членів Асоціації складала 671 членів, рішення про внесення змін в статут приймалось при участі у загальних зборах представників членів з правом вирішального голосу у кількості більше 2/3 від загального складу членів Асоціації.

17.08.1998 прийняту редакцію статуту Асоціації було зареєстровано Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва за реєстраційним № 02940.

Пунктом 5.6. статуту від 03.04.1998 передбачено, що загальні збори вважаються правомочними, якщо на них присутні більше половини членів Асоціації з правом вирішального голосу.

Відповідно до п. 5.5. статуту від 03.04.1998, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю голосів присутніх на зборах членів Асоціації з правом вирішального голосу.

21.05.2001 загальними зборами членів відповідача було прийняте рішення про затвердження нової редакції статуту Асоціації. За вказане рішення проголосувало 506 членів із 626 членів Асоціації присутніх на загальних зборах членів відповідача. Враховуючи, що на час прийняття вказаного рішення загальна кількість членів Асоціації складала 1054 членів, рішення про затвердження нової редакції статуту приймалось при участі у загальних зборах-представників членів з правом вирішального голосу у кількості більше половини від загального складу членів Асоціації.

18.02.2002 прийняту редакцію статуту Асоціації було зареєстровано Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним № 3136.

Як вбачається з матеріалів справи, загальними зборами членів відповідача, до подачі позивачем позовної заяви до господарського суду, 17.01.2002 прийнято рішення про виключення позивача з числа Членів Асоціації, що підтверджується витягом з рішення позачергових загальних зборів членів Асоціації. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає рішення загальних зборів членів Асоціації від 17.01.2002 чинним і таким, що має обов’язків характер для членів Асоціації.

Спір між позивачем та відповідачем виник з причини того, що позивач вважає, що на час прийняття відповідачем нових редакцій статутів від 03.04.1998 та 21.05.2001 дійсними засновниками (членами) Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України були лише 45 членів, які підписали установчий договір від 12.11.1991, відповідно інші особи не мали права вносити зміни до статуту Асоціації, затвердженого 12.11.1991 засновниками (членами) Асоціації в кількості 45 членів.

Статути в редакції від 03.04.1998 та 21.05.2001 є внутрішніми актами Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України.

Посилання суду першої інстанції про те, що Асоціація як об’єднання підприємств діє на підставі договору між її засновниками (учасниками), тобто багатосторонньої угоди не відповідає обставинам справи з огляду на наступне.

Пунктом 3.3. Установчого договору, Асоціація діє на підставі Статуту.

Сам позивач це підтверджує поданням позову про визнання недійсними саме Статутів Асоціації.

Також не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що установчим договором визначений порядок затвердження власниками Статуту Асоціації – включення зазначеного статуту до установчого договору в якості невід’ємної частини до останнього.

Зазначене підтверджується наступним. Відповідно до п. 3.3. Установчого договору, Асоціація діє на підставі Статуту. Вищим органом Асоціації є Загальні збори її членів (п. 5.1 Установчого Договору).

Відповідно до всіх спірних Статутів, п. 5.3 першого Статуту, п. 5.7. нової редакції Статуту зареєстрованого 07.08.1998 року та п. 5.10 нової редакції Статуту зареєстрованого 13.01.2004 року затвердження (прийняття) Статуту та внесення до нього змін і доповнень належить виключно до компетенції Загальних зборів або Конференції членів Асоціації.

Висновок суду першої інстанції про те, що статути Асоціації повинні підписуватися усіма сторонами установчого договору від 12.11.1991 року не відповідає обставинам справи та порушує норми матеріального права.

Отже, ні установчий договір, ні спірні Статути відповідача, ні законодавство, яке діяло (діє) в період дії Статутів не містять жодних вимог щодо підписання Статутів Асоціації усіма сторонами Установчого договору.

Відповідно до положень спірних статутів, затвердження (прийняття) Статутів здійснюється виключно Загальними Зборами або Конференцією членів Асоціації.

Більш того, Загальні Збори членів Асоціації або Конференція делегатів вважаються правомочними, якщо на них присутні: за першим Статутом – більше 2/3 членів Асоціації; за новими редакціями Статутів – більше половини членів Асоціації.

Тобто, не має жодного значення був присутній на загальних зборах членів Асоціації позивач чи ні, був він виключений з членів Асоціації правомірно чи ні.

За будь яких обставин, затвердження (прийняття) спірних Статутів було здійснено з дотриманням вимог законодавства.

Також висновок суду першої інстанції про те, що установчий договір не передбачав можливості виключення з членів Асоціації засновника без його згоди за рішенням Загальних зборів членів Асоціації, а спірні Статути передбачали таку можливість, тому порушили права та законні інтереси позивача, не відповідає обставинам справи, що підтверджується наступним.

Пунктом 4.3 установчого договору передбачено, виключення з членів Асоціації без їх згоди за невиконання зобов’язання по сплаті внесків.

Саме встановлення в Статутах можливості виключення з членів Асоціації за рішенням Загальних зборів або Конференції не може порушити права та законні інтереси позивача як члена Асоціації.

Відсутність можливості для виключення з членів Асоціації в Установчому договорі, не позбавляє права передбачити підстави для виключення за рішенням Загальних зборів або Конференції в Статутах.

З набуттям чинності змін до Статуту Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України у вигляді нової редакції Статуту зміни зареєстровані 07.08.1998 року Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва за № 02940, втратив чинність Статут, зареєстрований 20.11.1992 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів за № 010345 КАС.

Отже, після набуття чинності змін до Статуту Асоціації у вигляді нової редакції, зареєстрованих 13.01.2004 року Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією за № 03407, з 13.01.2004 року втратив чинність Статут в редакції від 07.08.1998 року.

З огляду на те, що з 01 січня 2004 року набув чинності Господарський Кодекс України та втратив чинність Закон України “Про підприємства в Україні”, застосовування судом норм матеріального права встановлених Законом України “Про підприємства в Україні” при розгляді питань недійсності Статутів, які втратили чинність та редакції Статуту, який набрав чинності 13.01.2004 є неправильним.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2002 року у справі № 23/660 за участю позивача та відповідача, встановлені були наступні обставини, які не потрібно доводити при вирішенні цього спору у даній справі: до компетенції загальних зборів членів Асоціації належать прийняття Статуту Асоціації та внесення до нього змін і доповнень; Оскільки законодавством України не встановлено спеціальний порядок створення, діяльності, реорганізації та ліквідації асоціацій, відповідно – ці правовідносини в асоціаціях регулюються Законом України “Про підприємства в Україні” та їх статутами. Вказаний закон не передбачає обов’язкового здійснення асоціаціями реєстрації (перереєстрації) в державних органах у випадку прийняття нових членів або виключення членів із складу Асоціації. Установчий договір Асоціації в редакції від 12.11.1991 року також не передбачає обов’язкової реєстрації (перереєстрації) змін складу членів Асоціації; Питання про прийняття статуту Асоціації та внесення до нього змін і доповнень, а також затвердження рішень ради про прийняття або виключення членів Асоціації відноситься до виключної компетенції загальних зборів членів Асоціації. Підприємства, які після реєстрації статуту Асоціації внесли вступний внесок, згідно п. 4.5. установчого договору від 12.11.1991 користуються правами і пільгами засновників з правом вирішального голосу. Отже, Асоціацію створено на засадах вільного вступу до неї нових учасників, які після вступу в Асоціацію набувають рівних прав з підприємствами, що її заснували.

Відповідно ч. 1 ст. 122 ГК України, господарські об’єднання мають вищі органи управління (загальні збори учасників) та утворюють виконавчі органи, передбачені статутом господарського об’єднання.

Частиною 2 ст. 122 ГК України передбачено, що вищий орган господарського об’єднання (загальні збори учасників) затверджує статут господарського об’єднання та вносить зміни до нього.

Висновок суду першої інстанції про те, що нова редакція Статуту, зареєстрована 13.01.2004 як невід’ємна частина первісної редакції Статуту та, відповідно, установчого договору Асоціації, мала бути викладені у письмовій формі та підписані сторонами установчого договору Асоціації, як багатосторонньої угоди не відповідає вимогам ст. 122 ГК України.

Також висновок суду першої інстанції про те, що Асоціація як об’єднання підприємств діє на підставі договору між її засновниками (учасниками)не відповідає вимогам ст. 25 ЦК УРСР, діючого на момент реєстрації Асоціації, згідно з якою, юридична особа діє на підставі статуту (положення).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неправомірно дійшов висновку про порушення прав та законних інтересів позивача спірними Статутами, якими було передбачено інший, ніж положеннями установчого договору Асоціації, порядок припинення членства та реєстрацією спірних редакцій Статутів, які мають бути невід’ємними частинами останнього.

Обставина про порушення прав та законних інтересів позивача є недоведеною про, що підтверджується наступним.

Пунктом 4.3 Установчого договору передбачено, що виключення з членів Асоціації без їх згоди за невиконання зобов’язання по сплаті внесків. Саме встановлення в Статутах можливості виключення з членів Асоціації за рішенням Загальних зборів не може порушити права та законні інтереси позивача як члена Асоціації. А відсутність можливості для виключення з членів Асоціації в Установчому договорі, не позбавляє права передбачити підстави для виключення за рішенням Загальних зборів в Статутах.

Порядок затвердження спірних статутів та внесення змін та доповнень до них визначений цими статутами і належить до компетенції Загальних зборів членів Асоціації та не потребує, в зв’язку з цим, підписання Статуту сторонами установчого договору Асоціації.

Таким чином можна зробити висновок, що реєстрація спірних Статутів за будь-яких обставин не порушила права та законні інтереси позивача.

Виходячи із вищезазначеного, підстави для визнання недійсними спірних Статутів відсутні, затвердження (прийняття) спірних Статутів здійснено з дотриманням вимог законодавства. А тому права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені.

Суд першої інстанції також мотивував оскаржуване рішення, що позивачем було внесено до статутного фонду Асоціації у розмірі 12000 карбованців та 4000 інвалютних карбованців. На цій підставі судом встановлено, що позивач набув права та обов’язки засновника та члена Асоціації.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження цього факту оплати вказаних вище сум позивачем не було надано жодних доказів суду.

Пунктом 4.3 Установчого договору передбачено, що кожний член Асоціації вносить вступний внесок в сумі 12000 карбованців та 4000 інвалютних карбованців. Внески вносяться протягом 3-х місяців з дня реєстрації Асоціації. Після спливу цього строку члени, що не внесли вказані суми, виключаються з членів Асоціації.

Обставини оплати внесків на рахунок Асоціації позивач мав підтвердити відповідними доказами, якими згідно ст. 36 ГПК України є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Натомість в матеріалах справи відсутні будь-які докази оплати позивачем вступних внесків.

Суд апеляційної інстанції, не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюванні статути Асоціації є невід’ємними частинами первісного статуту Асоціації, зареєстрованого від 20.11.1992 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 20.11.1992 за № 010-345КАС, оскільки статути Асоціації, зареєстровані Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва 07.08.1998 за № 02940 та Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 13.01.2004 за № 03407 є новими редакціями попереднього статуту, про що зазначає відповідний напис на титульних аркушах цих статутів.

Аналізуючи положення ст. 3 Закону України “Про підприємства в УРСР” чинного на момент утворення Асоціації та положень Установчого договору Асоціації, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо того, що Асоціація як об’єднання підприємств створюється та діє на підставі договору між її засновниками (учасниками), тобто багатосторонньої угоди, на підставі якої виникають їх взаємні права і обов’язки, у тому числі у відносинах між учасниками та Асоціацією. Це підтверджується тим, що у розділі І Установчого договору зазначено, що предметом є заснувати Асоціацію міжнародних автомобільних перевізників України на базі колективної власності її засновників. Там же вказано, що предмет і цілі діяльності Асоціації визначені у Статуті, який є невід’ємною частиною Установчого договору. Пунктом 3.3 Установчого договору повторно вказується, що Асоціація діє на підставі Статуту.

Висновок суду першої інстанції, що складання, зміна Статуту Асоціації як невід’ємної частини Установчого договору мала відбуватись у спосіб, який передбачений для внесення змін та доповнень до зазначеного договору як багатосторонньої угоди між засновниками Асоціації. Такий висновок ґрунтується на тому, що п. 5.4 Установчого договору в питанні компетенції органів управління відсилає до Статуту Асоціації, в якому питання зміни та доповнення Статуту Асоціації віднесено до повноважень Загальних зборів членів асоціації (п. 5.3 Статуту). Оскільки відповідно до п. 1.1 Статуту Асоціація діє згідно із законодавством України, Установчим договором від 12.11.1991 та Статутом, що фактично є повторенням положення п. 3.3 Установчого договору, формою прийняття рішень Загальними Зборами членів Асоціації є відповідні рішення таких зборів, що оформлюються у вигляді протоколів. Посилання на протоколи містяться на титульних аркушах Статутів Асоціації, зареєстрованих Старокиївською районною державною адміністрацією м. Києва 07.08.1998 за № 02940 та Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 13.01.2004 за № 03407.

Правовим наслідком вирішення Загальними Зборами членів Асоціації питання щодо затвердження, зміни та доповнення до Статуту за процедурою згідно п. 5.4 Статуту є державна реєстрація таких змін та доповнень, при цьому Статутом не передбачено внесення змін до Установчого договору. В противному випадку, з огляду на те, що Статут і Установчий договір мають різні предмети регулювання, а також не всі процедури дублюються в цих двох документах, мала б місце ситуація, при якій після внесення змін до статуту керівництво асоціації не могло б внести синхронні зміни до установчого договору через те, що відповідні положення відсутні в установчому договорі (наприклад, завдання Асоціації, права та обов’язки членів, норми щодо ревізійної комісії тощо).

Обов’язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він просив визнати недійсними статут відповідача.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2007 підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 101, п. 2 ст. 103, ч. 1 п. 4 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційна скарга Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2007 у справі № 39/198 скасувати. В позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом одного місяця.

Матеріали справи № 39/198 повернути Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Вербицька О.В.