СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.02.07

Справа № 8/534-06.

Суддя Коваленко О. В.,
розглянувши матеріали справи

За позовом:            Приватного підприємця ОСОБА_1,

до відповідачів:       1. Комунальної установи “Сумська міська
клінічна лікарня НОМЕР_3”;

2. Приватного
підприємця ОСОБА_2.

про визнання угоди не
дійсною

Представники сторін:

Від позивача          ОСОБА_1.
Від
відповідачів     1. ОСОБА_3.

не з'явився

За участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4.

Суть спору: Позивач
просить визнати недійсною угод уНОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. про зміну та
доповнення договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. укладену між
відповідачами.

Позивач подав заяву про
збільшення позовних вимог, в якій просить визнати недійсними п. 1 та ч 1 п. 2
угоди від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. про поступку договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2
р. посилаючись нате, що зазначена угода була укладена позивачем під впливом
тяжкої обставини та в стані сильного душевного хвилювання, та визнати недійсною
угоду НОМЕР_1від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. про зміну та доповнення договору оренди
НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. укладену між відповідачами.

1-й відповідач проти
позову заперечує, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог
позивача, оскільки зазначені угоди є правомірними та вчиненими відповідно до
закону, також відповідач зазначає що позивачем пропущено строк позовної
давності на звернення до суду.

2-й відповідач проти
позову також заперечує, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість
вимог позивача, оскільки зазначені угоди є правомірними та вчиненими відповідно
до закону, також відповідач зазначає що позивачем пропущено строк позовної
давності на звернення до суду.

Розглянувши матеріали
справи, господарський суд встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_4 року між
Першою міською лікарнею (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1
(орендар) укладено договір оренди НОМЕР_2, згідно якого орендодавець передає, а
орендар бере в тимчасове володіння частину споруди і окремі спеціалізовані
приміщення, загальною площею 94,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

На виконання умов
договору, при передачі об'єкта було складено акт приймання-передачі (додаток
НОМЕР_3 до договору), який підписано головним лікарем Першої міської лікарні та
ПП ОСОБА_1. За результатами огляду приміщень при прийманні-передачі об'єкта, в
акті зроблено висновок, що для подальшої експлуатації необхідний капітальний
ремонт всіх приміщень з повною заміною дерев'яних, фаянсових виробів та
металевих труб.

Пунктом  4.1 договору передбачено, що термін оренди
складає 10 років.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року між
приватним підприємцем ОСОБА_1 (цедент) та Приватним підприємцем ОСОБА_2.
(наступник) укладено угоду про поступку договору, згідно якої цедент передав, а
наступник прийняв на себе права та обов'язки першого і став стороною по
договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. За даною угодою Наступник зобов'язується
здійснювати (замість Цедента) всі права та обов'язки Цедента за вищезазначеним
договором. До Наступника переходять всі права на покращення орендованого майна
здійснені Цедентом та зобов'язання по орендній платі та комунальним платежам.
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. 1-й відповідач уклав договір оренди з 2-м відповідачем НОМЕР_1,
умовами якого було встановлено розмір та порядок оплати оренди. Таким чином,
починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 р. зобов'язання по договору оренди перейшли до ПП
ОСОБА_2. Листом НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_5 р. адміністрація КУ “Сумська міська
клінічна лікарня НОМЕР_3 повідомила ПП ОСОБА_2. про розірвання договору НОМЕР_1
від ІНФОРМАЦІЯ_1 р., у зв'язку з невиконанням останньою своїх зобов'язань по
договору.

Позивач вважаючи що угода
від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. про поступку договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_ 2р. та
угода НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. про зміну та доповнення договору оренди
НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. порушують його права, а тому він змушений був
звернутися до суду.

Встановивши обставини справи,
дослідивши наявні докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до
“Прикінцевих та перехідних положень ”Цивільного кодексу України (16.01.2003р.)
положення цього Кодексу застосовуються
до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після
набрання ним чинності. На момент укладення договору оренди НОМЕР_2 від
ІНФОРМАЦІЯ_2 р., угоди від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. про поступку договору оренди НОМЕР_2
від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та угоди НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. про зміну та
доповнення договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. діяв Цивільний кодекс
УРСР від 18.07.1963р., таким чином правовідносини між сторонами, що мали місце
до 01.04.2006р., регулюються нормами ЦК УРСР. Так, статтею 71 ЦК УРСР
встановлено загальний строк позовної давності для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна давність), який складає три роки. Позовна
давність застосовується судом незалежно від заяви сторони (ст. 75). Закінчення
строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у
позові (ст. 80 ЦК УРСР). Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо
визнання недійсними п. 1 та ч 1 п. 2 угоди від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. про поступку
договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та визнання недійсною угоди НОМЕР_1
від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. про зміну та доповнення договору оренди НОМЕР_2 від
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Клопотання відповідача про відновлення строку позовної давності
не приймається оскільки як вбачається з матеріалів справи, жодної з поважних причин
позивачем в клопотанні не наведено. Так приватним підприємцем ОСОБА_1 зазначено
в клопотанні що в період з ІНФОРМАЦІЯ_6 р. по ІНФОРМАЦІЯ_7 р. він відбував
покарання в місцях позбавлення волі, а після звільнення він не мав змоги
звернутися з позовом, оскільки в нього не було документів в підтвердження своєї
позиції. Зазначені твердження позивача є безпідставними, оскільки з
ІНФОРМАЦІЯ_7 р. він мав можливість вжити всіх заходів щодо відновлення, як він
вважає своїх порушених прав, але жодних спроб з його боку зроблено не було (ні
звернень до правоохоронних органів, ні звернень до самих відповідачів), до
клопотання не додано жодних доказів поважності пропуску строку позовної
давності.

Крім цього, як вбачається
з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_8 р. господарським судом Сумської області було
прийняте рішення по справі НОМЕР_5 за позовом комунальної установи “Сумська
міська клінічна лікарня НОМЕР_3 до приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення
орендної плати, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. В зазначеному
рішенні викладена правова позиція приватного підприємця ОСОБА_1. Як свідчать
матеріали справи НОМЕР_5  та рішення по
ній, позивач на час розгляду цієї справи жодних сумнівів в дійсності спірних
угод не мав та обгрунтовув свою позицію спираючись саме на зазначені угоди. Це
говорить про те, що позивач по різному викладає свою позицію, в залежності від
вигідності її для нього.

Також позивач в
обґрунтування своїх вимог посилається на те що угода від ІНФОРМАЦІЯ_3 р., про
поступку договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р., була підписана ним в
стані сильного душевного хвилювання. Суд вважає зазначене твердження позивача
безпідставним, оскільки жодного доказу в підтвердження цього ним не надано.

Для визнання угоди
недійсною з підстав зазначених позивачем не обхідно встанови факт наявності
тяжких обставин, невигідність правочину для сторони, яка діяла під впливом
вказаних обставин. Вчинення правочину під впливом особистих (хвороба, втрата
роботи), сімейних (розірвання шлю бу, загибель близьких) чи інших (складні
житлові умови, втрата важливих документів) обставин, які об'єктивно
несприятливо склалися для сторони. Зазначені чинники можуть бути визнані судом
обставинами, що є підставою для визнання правочину недійсним, лише за умови,
якщо вони: а) виникли об'єктивно, а не з вини самої особи, яка вчинила
правочин; б) були справді (об'єктивно) тяжкими, а не тільки на думку самої
сторони. Отже, суд повинен встановити наявність зв'язку між зазначеними
обставинами і вчиненим особою правочином, характер якого свідчить, що
об'єктивно сформовані тяжкі обставини з боку сторони значною мірою й обумовили
вчинення ним правочину. Відсутність такого зв'язку виключає можливість визнання
правочину недійсним. Вчинення правочину під впливом сильного душевного
хвилювання, є там, де особа вчиняє правочин у стані так званого фізіологічного
афекту. Стан сильного душевного хвилювання, про який ідеться - це стан
фізіологічного афекту, що являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка
домінує в свідомості людини, котра значною мірою (хоча і не повністю) втрачає
контроль над своїми діями і здатність керувати ними. Пленум Верховного Суду
України спеціально зазначив, що правочин, вчинений в стані сильного душевного
хвилювання, характеризується емоційним станом особи, який значною мірою знижував
її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Для вирішення питання
про те, чи діяння вчинене в стані фізіологічного чи патологічного афекту, слід
призначати судово-психіатричну експертизу.

Враховуючи вищевикладене,
суд встановив, що позивачем не доведено факт вчинення правочину, а саме угоди
від ІНФОРМАЦІЯ_3 р., про поступку договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р.
під впливом тяжких обставин та в стані сильного душевного хвилювання.

Проте, судом встановлено,
що угода від ІНФОРМАЦІЯ_3 р., про поступку договору оренди НОМЕР_2 від
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. є дійсною в повному обсязі, а тому відповідно до п. 1 цієї
угоди відповідачі мали безперечне право укласти між собою угоду НОМЕР_1 від
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. про зміну та доповнення договору оренди НОМЕР_2 від
ІНФОРМАЦІЯ_2 р., оскільки відповідно до п. 1 угоди від ІНФОРМАЦІЯ_3 р.
передбачено, що приватний підприємець ОСОБА_1 (позивач) передав, а Приватний
підприємць ОСОБА_2 (2-й відповідач) прийняв на себе права та обов'язки першого
і став стороною по договору оренди НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Отже укладаючи
угоду НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 р. відповідачі діяли відповідно до наданих їм
прав (мали повну правову дієздатність) та відповідно до закону.

Згідно ст.ст. 32-34
Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести
суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і
заперечень, але позивач, з урахуванням всіх обставин справи, не подав суду
належних доказів, які б об'єктивно, і у визначеному законом порядку, підтвердили
його позицію.

Приймаючи до уваги
вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають
задоволенню, оскільки є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 49, 82,
84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.          У позові - відмовити.

СУДДЯ
О.В. КОВАЛЕНКО