ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

05.04.2007                                                                Справа №  13/147-ПД-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного  виробничого  підприємства "М.А.Л."

до Закритого  акціонерного  товариства  "Примор'є-Сервіс"

за участі представників:

позивача –Манько О.Л. (директора),

відповідача –не з’явився,

про визнання дійсним укладеного 25 вересня 2003 року між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна № 5578 та визнання за позивачем права власності на підвальне приміщення –літера Ж, що знаходиться по вулиці Робоча, 64 у м. Херсоні,

в с т а н о в и в:

Відповідно до позовної заяви заявлені вимоги ґрунтуються на положеннях частини 4 статті 334 ЦК України, відповідно до якої, на думку позивача, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту державної реєстрації такого майна.

З наданого відповідачем відзиву на позов вбачається, що ним позовні вимоги визнаються в повному обсязі. В той же час ним зазначено, що між ним та позивачем спору щодо права власності на спірне майно не існує.

З матеріалів справи також слідує, що 25 вересня 2003 року на Херсонській товарній біржі „Альтер - Эго”  між Закритим акціонерним товариством „Примор’я-Сервіс” та Приватним підприємством „М.А.Л.” укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна –підвального приміщення –літера Ж, що знаходиться по вулиці Робоча, 64 у м. Херсоні

На виконання умов договору позивач сплатив вартість майна платіжним дорученням № 201 від 23.09.2003 р. на сумою 20000 грн та отримав майно за актом приймання-передачі від 25 вересня 2003 р.

Аналіз викладених умов договору дає підстави стверджувати, що він за своєю юридичною сутністю є договором купівлі-продажу, а з урахуванням дати його укладення, положення договору щодо його укладення і підписання  підлягають регулюванню ЦК УРСР, який діяв до 1 січня 2004 року.

Зокрема, за статтею 224 ЦК УРСР за договором  купівлі-продажу продавець зобов’язувався передати майно у власність покупцю, а останній зобов’язувався прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом положень статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов’язковим лише у випадках, зазначених в законі. В свою чергу статтею 227 того ж Кодексу  нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу було обов’язковим лише при купівлі-продажу жилого будинку.

Частиною 2 статті 220 ЦК України встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Проте, ця правова норма не підлягає застосуванню до даного спору, оскільки ЦК України згідно до його пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень набрав чинності 1 січня 2004 року, тобто після укладення названого вище договору.

Крім того застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 47 ЦК УРСР також унеможливлене, оскільки укладений договір не потребував нотаріального посвідчення в момент його укладення.

Що стосується позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на зазначене майно судом констатується наступне.

За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред’явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

В той же час, ним не доведено самого факту існування спору щодо права власності, оскільки не наведено жодної обставини про невизнання його права відповідачем. При цьому як вбачається з відзиву відповідача на позов ним не оспорюється право власності позивача на реалізоване за договором майно.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволенню не підлягають сплачене позивачем державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на нього.

На підставі вказаних правових норм  і керуючись статтями 82-85  ГПК України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Дата підпису рішення –6 квітня 2007 року

Суддя                                                                                      М.К. Закурін