ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

08.02.07р.

Справа № А10/263-06

За позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма "Мікон" , м. Дніпропетровськ

до  В.-1: Дніпропетровська митниця, м. Дніпропетровськ

В.-2: УправлінняДержавного казначейства в Дніпропетровській області ,м. Дніпропетровськ

про про визнання недійсним рішення та стягнення 28406 грн. 50 коп. надлишково

сплачених митних зборів.

Суддя  Кощеєв І.М.

Представники сторін:

Від позивача: Крушинський І.О.(дов.№б/н від 28.07.06р.)

Від відповідача-1: Бондар І.А.(дов.№17-07-1/6946 від 03.07.06р.)

Від відповідача-1:Кекуатова Н.І.(дов.№17-07-1/5913 від 03.07.06р.)

Від відповідача-2:не з"явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до Відповідачів з позовом про :

- визнання рішення Дніпропетровської  митниці  від 09.08.2005 р. про митну оцінку  товарів  до ГТД № 110000001/5/118000 від 08.08.2005 р. і підвищення митної вартості на  задекларований товар  протиправним;

- зобов’язання Управління Державного казначейства в Дніпропетровській області  повернути Товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Мікон" ( м. Дніпропетровськ, вул. 49089, м. Дніпропетровськ, вул. Призаводская, д. 4 А ) з державного бюджету зайво сплачені  в бюджет   ввізне мито  в розмірі  4 306 грн. 77 коп,   ПДВ  у розмірі 23 869 грн. 69 коп., митний збір у розмірі 230 грн. 04 коп. Усього - 28 406 грн. 50 коп.

Підстави з якими Позивач пов’язує свої позовні вимоги -  заявлена підприємством митна вартість  товару, що надійшов, ґрунтувалася на достовірній і документально підтвердженій інформації. У митний орган були надані всі необхідні документи, що підтверджують митну вартість товару, передбачені Митним кодексом України, постановою Кабінету Міністрів України від 28.08.2003р. № 1375 і достатні для визначення митної вартості товару при оформленні ВМД. Митним законодавством України передбачено вичерпний перелік, підстав, при яких можливе самостійне визначення митної вартості  товарів, що декларуються. У зазначеному у позові випадку немає жодної   підстави для незгоди з визначеною підприємством митною вартістю товару, проведення митної оцінки товару, тобто  для визначення митної вартості самостійно і тим більше, збільшення митної вартості товару.

Крім того, за твердження Позивача необґрунтованість підвищення митної вартості на товар підтверджується тим, що ТОВ ПКФ "Мікон" за зазначеним контрактом, як до зазначеного випадку, так і після, неодноразово завозився аналогічний товар. У ході митного оформлення попередніх і наступних поставок з боку працівників Дніпропетровської  митниці по питанню задекларованої митної вартості не пред'являлося ніяких претензій. Усі товарні партії оформлялися на підставі митної вартості, визначеної підприємством і наданих аналогічних товаросупроводжувальних документів   (ГТД №№110000001/5/109559 від 12.05.2005 р., 114999 від 08.07.2005 р., )

Таким чином, заявник вважає, що рішення Дніпропетровської  митниці  від 09.08.2005 р. про митну оцінку  товарів і   підвищення митної вартості на задекларований товар є незаконним і підлягає скасуванню  , а зайво сплачені митні платежі (мито, ПДВ, митний збір) у сумі  28 406 грн. 50 коп. підлягають поверненню на рахунок підприємства.

Вимоги про  повернення зайво сплачених сум ввізного мита  , ПДВ і митних зборів висунуті Позивачем на підставі ст. 25 Закону України від 05.02.1992 р. № 2097-ХІІ " Про єдиний митний тариф", відповідно  якої, сума зайво стягнутого мита  підлягає поверненню власникові товарів і інших предметів по його вимозі протягом   одного року з моменту митного оформлення., і п. 4.3 ст. 4 Закону України " Про податок на додану вартість", оскільки збільшення ставки ввізного мита  відбулася внаслідок незаконних дій посадових осіб Дніпропетровської митниці, і привело до збільшення суми ПДВ на задекларований товар. Згідно п.п.2.2 п.2 "Інструкції про порядок здійснення розрахунків з Державним бюджетом України по ввізному миту, податкові на додану вартість, акцизного збору та інших платежів, доходів і зборів", затвердженої загальним наказом Державної митної служби і Міністерства фінансів України від 30.06.2000 р. № 368/149, сума зайво стягнутого мита  підлягає поверненню власникові товарів і інших предметів на його вимогу протягом  одного року з моменту митного оформлення, а сума зайво стягнутого податку на додану вартість підлягає поверненню власникові, відповідно до діючого законодавства, на його вимогу протягом   трьох років з моменту митного оформлення.

Відповідач –1 проти задоволення позовних вимог Позивача заперечує, зазначаючи у запереченнях на їх безпідставність, оскільки дії митниці щодо коригування митної вартості  є правомірними. Так, при  явній  невідповідності  заявленої  митної  вартості  товарів та інших предметів вартості, що визначається відповідно до положень вищеназваної статті, або у разі неможливості перевірки її обчислення  митні органи України визначають митну вартість послідовно на основі ціни на ідентичні товари та інші предмети, ціни на подібні товари та інші предмети, що діють у провідних країнах експортерах зазначених товарів та інших предметів. Відповідно до п. 18 постанови Кабінету Міністрів України від 28.08.2003 № 1375, у разі, коли декларант не може документально підтвердити заявлену митну вартість товарів або, коли виникають обґрунтовані сумніви щодо достовірності поданих декларантом відомостей, митний орган може самостійно визначити митну вартість товарів, що декларуються, послідовно застосовуючи методи, передбачені Митним кодексом України, на підставі наявних у нього відомостей, у тому числі цінової інформації щодо ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів, з коригуванням, що здійснюється згідно із зазначеним Кодексом.

Митниця вважає, що використала своє право самостійного визначення митної вартості надане митним органам ст. 265 МК України. Використання резервного методу здійснюється на основі Законів України і має відповідати принципам та положенням ст. VII Генеральної угоди з тарифів та торгівлі, Угоди про застосування ст. VII Генеральної угоди з тарифів та торгівлі. Відповідач зазначає, що у вказаному випадку у вантажній митній декларації декларуються декілька товарів. Під час перевірки заявленої митної вартості виникла потреба у застосуванні різних джерел її обґрунтування                                ( наявність інформації про ідентичні чи подібні товари, інформація у ЄІАС Держмитслужби України  та інша інформація наявна у митниці). У цьому випадку застосовується резервний метод визначення митної вартості, використання якого базується на світовій практиці, згідно якої допускається розумна гнучкість в підходах до застосування попередніх методів визначення митної вартості.

Відповідач - 1 також вказує на те, що Позивачем, відповідно до рішення митниці про визначення митної вартості, добровільно здійснено митне оформлення заявленого товару. Це свідчить про те, що Позивач погодився з визначеною Відповідачем  митною вартістю товару.

Відповідач –2 ( Головне управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області ) також проти задоволення позовних вимог Позивача заперечує, вказуючи на їх безпідставність, оскільки управління не розпоряджається коштами державного бюджету, тому формулювання вимоги шляхом зобов”язання повернути кошти є неправомірним і стосується процесу виконання рішення суду про повернення з бюджету помилково та/або надмірно сплачених коштів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін господарський суд встановив :

Позовна заява подана в порядку адміністративного судочинства.

Кодекс  адміністративного  судочинства  України   визначає повноваження    адміністративних   судів   щодо   розгляду   справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства      ( ст. 1 КАС України ).

Згідно із ст. 2 КАС України, завданням  адміністративного  судочинства  є  захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб,  прав  та  інтересів  юридичних осіб  у  сфері  публічно-правових  відносин  від  порушень  з боку органів державної влади,  органів місцевого самоврядування,  їхніх посадових  і  службових осіб,  інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій  на  основі  законодавства,  в  тому числі на виконання делегованих повноважень. До  адміністративних  судів можуть бути оскаржені будь-які рішення,  дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків,   коли   щодо   таких   рішень,   дій  чи  бездіяльності Конституцією  чи законами України встановлено  інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 4 КАС України юрисдикція судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Справа адміністративної    юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду  публічно-правовий  спір,  у  якому хоча б однією зі сторін є орган  виконавчої  влади,  орган  місцевого  самоврядування,  їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі  законодавства,  в  тому  числі  на виконання делегованих повноважень ( ст. 3 КАС України ).

Компетенція адміністративних судів, відповідно до ст. 17 КАС України поширюється на:

1) спори фізичних чи  юридичних  осіб  із  суб'єктом  владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу,  її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спори   між   суб'єктами  владних  повноважень  з  приводу реалізації їхньої компетенції у сфері  управління,  у  тому  числі делегованих  повноважень,  а також спори,  які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів;

4) спори  за  зверненням  суб'єкта  владних   повноважень   у випадках, встановлених законом;

5) спори  щодо правовідносин,  пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Згідно зі ст. 21 КАС України  позивач може заявити кілька вимог в одній позовній  заяві, якщо  вони пов'язані між собою і підсудні одному адміністративному суду. Вимоги про відшкодування шкоди,  заподіяної  протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим   порушенням   прав,   свобод   та    інтересів    суб'єктівпублічно-правових відносин,  розглядаються адміністративним судом,

якщо  вони  заявлені  в  одному  провадженні  з  вимогою  вирішити публічно-правовий  спір.  Інакше  вимоги  про  відшкодування шкоди вирішуються  судами  в  порядку  цивільного   або   господарського судочинства. Не  допускається  об'єднання  в  одне  провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо

інше не встановлено законом.

В порушення ст. 21 КАС України Позивач об”єднав в одне провадження дві     вимоги : визнання рішення  протиправним та стягнення з державного бюджету зайво сплачених коштів ( а не відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням, як передбачено ст. 21 КАС України ), які належить розглядати в порядку різного судочинства ( визнання рішення  протиправним - в порядку КАС України, а стягнення зайво сплачених коштів  - в порядку ГПК України )

Враховуючи наведене, господарський суд вважає, що справу про визнання рішення  протиправним та стягнення з державного бюджету зайво сплачених коштів - не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі.

Згідно зазначеного, керуючись ст. 21, п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст.160, 165 КАС України;  п. 6 Розділу VІІ Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили у відповідності до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у порядку та строки,  встановлені ч. ч. 4-6 ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя

І.М. Кощеєв