ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
Господарський суд Чернігівської області
________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

"16" травня 2007 р.                                                  Справа № 17/171а-(6/367а/1а)

м. Чернігів                                                                                    «16 »травня 2007 року

Суддя Кушнір І.В. розглянув у відкритому судовому засіданні за участю:

Секретаря судового засідання:  Чепурна О.В.

Представників позивача: Підгорний К.Є. –юрист, дов.№30/03 від 30.03.07р.

Шкира Н.В. –юрисконсульт, дов.№3222 від 27.03.07р.

Представника відповідача: Паншина І.В. –начальник юр. відділу, дов.№194/9/10-015 від 29.01.2007р.

матеріали справи №(6/367а/1а)-17/171а

За ПОЗОВОМ: Закритого акціонерного товариства “Млибор”,

14000, м. Чернігів, вул. Елеваторна, 1

До ВІДПОВІДАЧА: Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції ,

14000, м. Чернігів, вул. Воровського, 6

Про визнання нечинним податкових повідомлень –рішень та рішень

СУТЬ СПОРУ:

ЗАТ “Млибор” подано позов про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції від 22.06.2005р. №/0, від 29.08.2005р. №/1, якими Закритому акціонерному товариству “Млибор” визначено податкове зобов’язання з   штрафних ( фінансових) санкцій за порушення законодавства у сфері готівкового обігу  в сумі 79384,62 грн. та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 22.09.2005р. №/2, від 18.11.2005р. №/3, якими до Закритого акціонерного товариства “Млибор” застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій 79384,62 грн. згідно з абзацом 4 статті 1 Указу Президента України “Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки”, з наступних підстав.

Чернігівська МДПІ при прийнятті повідомлень-рішень та при проведенні перевірки застосувала нормативно-правові акти, які на момент  перевірки вже не діяли, а саме Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління НБУ  від 19.02.2001р. №72. Відповідно до ст.11 Закону України “Про систему оподаткування” відповідач мав, при наявності порушення, застосовувати відповідальність, передбачену Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”, що також підтверджується п.7.33 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління НБУ №637 від 15.12.2004р., яке діяло на момент проведення перевірки.

Представники відповідача просять у позові відмовити, посилаючись на те, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті обґрунтовано і відповідають чинному законодавству. Представники пояснили, що перевіркою  встановлено   порушення позивачем п.2.12 ст.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в України, затверджене постановою Правління НБУ №72 від 19.02.2001р., а не Положення №637 від 15.12.2004р., при цьому даними Положеннями відповідальність не передбачена, а єдиним нормативним актом, який передбачає відповідальність позивача за вчинене порушення, є Указ Президента України №436 від 12.06.95р., який  був чинний як на момент вчинення порушення так і на момент закінчення  перевірки.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши надані письмові докази, суд

ВСТАНОВИВ :

З 11.05.05р. по 20.06.05р. Чернігівською міжрайонною державною податковою інспекцією була проведена планова документальна перевірка дотримання вимог податкового та валютного законодавства Закритим акціонерним товариством “Млибор” за період з 01.01.2004р. по 31.03.2005р., за результатами якої складено акт №69/23-105/14226133 від 21.06.2005р.

На підставі даного акту перевірки Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.06.2005р. №/0, якими  Закритому акціонерному товариству “Млибор” визначено податкове зобов`язання з  штрафних санкцій за порушення законодавства в сфері готівкового обігу в сумі 79384,62 грн.

На підставі рішень про результати розгляду скарг Позивача на податкове повідомлення-рішення від 22.06.2005р. №/0, Відповідачем прийняті податкове повідомлення-рішення від 29.08.2005р. №/1, якими  Закритому акціонерному товариству “Млибор” також визначено податкове зобов’язання з штрафних санкцій за порушення законодавства в сфері готівкового обігу в сумі 79384,62 грн., та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій  від 22.09.2005р. №/2, від 18.11.2005р. №/3, якими до ЗАТ “Млибор” застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій 79384,62 грн. на підставі пункту 11 статті 11 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” та згідно в абзацом 4 статті 1 Указу Президента України “Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки” від 12.06.1995 р. №436/95.

Вважаючи вищевказані податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій незаконними та необґрунтованими, Позивач звернувся з позовом про визнання їх нечинними.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у  справах  щодо  оскарження рішень,  дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на   підставі,   у  межах  повноважень  та  у  спосіб,  що передбачені Конституцією та законами України;

2) з  використанням  повноваження  з метою, з якою  це повноваження надано;

3) обґрунтовано,  тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з  урахуванням  права  особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з акту, перевіркою встановлено порушення Позивачем, зокрема, п.2.12 ст.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.02.2001р. №72, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 березня 2001р. за N237/5428 (далі Положення), а саме, підприємство за перевіряємий період (січень-лютий 2004 року) витрачало готівку шляхом здійснення виплат, пов`язаних з оплатою праці, з виручки від реалізації продукції  (робіт, послуг) за наявності податкового боргу в сумі 79384,62грн.

Згідно п.2.12 статті 2 Положення, в редакції, чинній в січні-лютому 2004 року, готівкова  виручка  підприємств  (підприємців),  крім готівки,  одержаної  з  банку  та не використаної за призначенням, може  використовуватися ними для забезпечення потреб, що виникають у  процесі їх функціонування, а також для проведення розрахунків з бюджетами  та  державними цільовими фондами за податками і зборами (обов'язковими платежами). Підприємства, що мають податковий борг,  здійснюють  виплати,  що  пов'язані  з  оплатою праці (крім виплат через  екстрені  (невідкладні)  обставини),  виключно  за  рахунок коштів,  одержаних з установ банків.

Відповідно до абзацу 4 статті 1 Указу Президента України “Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки” від 12 червня 1995 року  N436/95 ( далі –Указ №436) у разі порушення юридичними  особами  всіх форм власності норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу: за витрачання готівки  з  виручки  від  реалізації  продукції (робіт, послуг) та інших касових надходжень (крім коштів, отриманих із кас установ банків) на виплати, що пов'язані з оплатою праці (за винятком екстрених (невідкладних) обставин - соціальних виплат громадянам на поховання, допомоги при народженні дитини, одиноким та багатодітним матерям, на лікування в разі хвороби, компенсацій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи), за наявності податкової заборгованості –в розмірі  здійснених виплат.

Вищевказане Положення було затверджено Постановою Національного банку України відповідно до статті 56 Закону України "Про Національний банк України" та у зв'язку з потребою подальшого вдосконалення нормативно-правових актів Національного банку України  з  регулювання  готівкового обігу.

Разом з тим, з 1 квітня 2001 року набрав чинності Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” від 21.12.2000р. №2181-ІІІ ( далі –Закон №2181), який є спеціальним законом з питань оподаткування,  який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій  органів  стягнення.

Стаття 7 Закону №2181 передбачає джерела сплати податкових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків, при цьому у пункті 7.1 цієї статті передбачені джерела самостійної сплати податкового зобов'язання або погашення податкового боргу, до яких відносяться будь-які власні кошти, у тому числі отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна і немайнових цінностей, випуску цінних паперів, у тому числі корпоративних прав, отримані у позику (кредит), а також з   інших джерел з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Пунктом 7.3 статті 7 Закону №2181 передбачений перелік  активів,  що  не  можуть  бути  використані, як джерела погашення податкового боргу.

Зокрема, згідно підпункту “г” підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону №2181 в редакції, чинній в січні-лютому 2004 року, не можуть бути використані як  джерела   погашення податкового боргу платника податків за його самостійним рішенням або за рішенням органу стягнення власні кошти  юридичної особи, що використовуються для виплат заборгованості з основної заробітної плати за фактично відпрацьований час фізичним особам, які перебувають у трудових відносинах з такою юридичною особою.

Таким чином, Законом №2181  передбачена заборона використовувати власні кошти, у тому числі отримані від продажу товарів (робіт, послуг), що використовуються для виплат заборгованості з основної заробітної плати на погашення податкового боргу.

Тобто, спеціальний закон з питань оподаткування  не забороняє, а  дозволяє платнику податків при наявності податкового боргу використовувати власні кошти, у тому числі отримані від продажу товарів (робіт, послуг), на виплату основної  заробітної плати.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України:

«1. Суд при вирішенні справи керується  принципом  законності, відповідно  до  якого  органи  державної  влади,  органи місцевого самоврядування,  їхні посадові і службові особи зобов'язані  діяти лише на підставі,  в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

2. Суд вирішує справи на підставі Конституції та  законів  України,  а  також  міжнародних  договорів,  згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

3. Суд  застосовує  інші  нормативно-правові  акти,  прийняті відповідним органом на підставі,  у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

4. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України,  міжнародному договору,  згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому  правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.»

Враховуючи, що в даному випадку Закон №2181 має вищу юридичну силу порівняно з вищенаведеним Положенням Національного банку України та Указом Президента України №436, які суперечать даному Закону в сфері регулювання правовідносин по витрачанню готівки за наявності податкового боргу, суд вважає, що до спірних відносин підлягають застосування саме положення ст.7 Закону №2181, які в свою чергу підтверджують саме законність та обґрунтованість дій ЗАТ «Млибор»у спірних відносинах.

Окрім того, приймаючи рішення, суд виходить з того, що згідно абзацу 4 статті 1  Указу №436 фінансові санкції застосовуються  у вигляді штрафу за витрачання готівки  з  виручки  від  реалізації  продукції (робіт, послуг) та інших касових надходжень на виплати, що пов'язані з оплатою праці , за наявності податкової заборгованості.

Термін “податкова заборгованість” не визначено спеціальним законом з питань оподаткування, а саме Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” №2181-ІІІ.

У  Законі №2181 вживається термін “податковий борг”, визначення якого наведене у пункті 1.3 статті 1 Закону №218, а саме “податковий борг (недоїмка)” - податкове  зобов'язання  (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня,  нарахована на суму такого податкового зобов'язання.

Як вбачається з акту перевірки, до податкового боргу у Позивача у період з 22.10.2003р. по 14.03.2004р., віднесено борг по пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, а не борг по сплаті безпосередньо податків.

Разом з тим, Відповідачем на наведено нормативно врегулюваного терміну «податкової заборгованості», який би відносив до податкової заборгованості і борг по пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Оскільки Указ №436 передбачає відповідальність при певних обставинах, тільки при наявності податкової заборгованості, а не податкового боргу, суд доходить висновку, що Відповідач не мав в даному випадку достатніх правових підстав для застосування до Позивача відповідальності, передбаченої абзацом 4 статті 1 Указу №436.

Крім того, згідно ч.1 ст.216 Господарського кодексу України від 16.01.03р., який набрав чинності з 01.01.04р.:

“Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.217 даного Кодексу:

1. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

2. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

3. Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб'єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.

4. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції - уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.”

Згідно ст.238 Господарського кодексу України:

“За  порушення  встановлених  законодавчими  актами  правил здійснення господарської діяльності  до  суб'єктів  господарювання можуть  бути  застосовані  уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції,   тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані  на  припинення   правопорушення   суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.”

Згідно ст.239 даного Кодексу:

“Органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання  такі адміністративно-господарські санкції:

вилучення прибутку (доходу);

адміністративно-господарський штраф;

стягнення зборів (обов'язкових платежів);

зупинення операцій за рахунками суб'єктів господарювання;

застосування антидемпінгових заходів;

припинення експортно-імпортних операцій;

застосування індивідуального режиму ліцензування;

зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності;

анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності;

обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання;

скасування   державної  реєстрації  та  ліквідація   суб'єкта господарювання;

інші  адміністративно-господарські санкції,  встановлені  цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.241 вищевказаного Кодексу:

“Адміністративно-господарський штраф - це грошова сума,  що сплачується  суб'єктом  господарювання  до  відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених  правил  здійснення  господарської діяльності.

Перелік   порушень,   за  які  з  суб'єкта  господарювання стягується штраф,  розмір і порядок  його  стягнення  визначаються законами,  що  регулюють  податкові  та  інші  відносини,  в  яких допущено правопорушення.”

Штрафні санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки, передбачені Указом №436, за своєю правовою природою є вищевказаними адміністративно-господарськими санкціями, що, зокрема, визначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.04.07р. по даній справі.

На підставі вищенаведеного, суд не приймає доводи Відповідача, що дія вищенаведених статей Господарського кодексу України не розповсюджується на застосовані до Позивача штрафні санкції.

Згідно ст.250 Господарського кодексу України:

“Адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом  шести  місяців  з дня  виявлення  порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими  актами  правил здійснення господарської діяльності,  крім випадків,  передбачених законом.”

Як вбачається з акту перевірки, порушення Відповідачем чинного законодавства вчинені у січні-лютому 2004 року, тобто один рік з дня порушення сплинув 01.03.05р., а перше за терміном, спірне податкове повідомлення-рішення винесено Відповідачем 22.06.05р., чим порушено вищевказані вимоги ст.250 Господарського кодексу України.

Таким чином, в даному випадку Відповідачем порушено і термін накладення штрафних санкцій.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що Чернігівська МДПІ не довела належним чином як законності та обґрунтованості спірних рішень по суті, так і дотримання законодавчо встановленого терміну накладення штрафних санкцій.

Таким чином спірні податкові повідомлення-рішення Чернігівської МДПІ від 22.06.2005р. №/0, від 29.08.2005р. №/1, якими Закритому акціонерному товариству “Млибор” визначено податкове зобов’язання з   штрафних ( фінансових) санкцій за порушення законодавства у сфері готівкового обігу  в сумі 79384,62 грн. та рішення Чернігівської МДПІ про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 22.09.2005р. №/2, від 18.11.2005р. №/3, якими до Закритого акціонерного товариства “Млибор” застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій 79384,62 грн., не відповідають вимогам, передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягають визнанню нечинними повністю, тобто позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94  Кодексу адміністративного судочинства України:

“Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони,  яка не є суб'єктом владних повноважень,  суд присуджує  всі  здійснені  нею документально підтверджені  судові  витрати  з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету,  якщо іншою  стороною був  орган  місцевого  самоврядування,  його  посадова чи службова особа).”

З урахуванням викладеного, суд вважає, що Позивачу мають бути відшкодовані понесені судові витрати по сплаті державного мита та витрат в сумі 3,40 грн.

Керуючись ст.ст.71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати нечинними  повністю податкові повідомлення-рішення Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції  від 22.06.2005р. №/0, від 29.08.2005р. №/1, якими Закритому акціонерному товариству “Млибор” визначено податкове зобов’язання з   штрафних ( фінансових) санкцій за порушення законодавства у сфері готівкового обігу  в сумі 79384 грн. 62 коп. та рішення Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції про застосування про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 22.09.2005р. №/2, від 18.11.2005р. №/3, якими до Закритого акціонерного товариства “Млибор” застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій 79384 грн. 62 коп.

3. Відшкодувати з Державного бюджету (р/р0002 УДК в Чернігівській області, МФО 853592, код 22825965) на користь Закритого акціонерного товариства “Млибор” ( м. Чернігів, вул. Елеваторна, 1, рахунок 24 в ЧФ ВАТ “Укрексімбанк”, код 14226133)  понесені судові витрати в розмірі 3 грн. 40 коп.

Виконавчий лист видати після набрання постановою законної сили в разі надходження заяви особи, на користь якої ухвалено судове рішення.

4. Дана Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в наступному порядку. Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі. Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження. Апеляційна скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

5. Дана Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку. У  разі  подання  апеляційної скарги судове рішення,  якщо його  не  скасовано,  набирає  законної  сили   після   закінчення апеляційного розгляду справи.

6. Дана Постанова після набрання законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть  участь  у  справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів,  підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини,  які  були  встановлені постановою,  що набрала законної  сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Суддя                                                                                                        І.В. Кушнір