ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2007 р.
№ 14/40-30/415

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,
Н.О. Волковицької,
Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача
Бездоля Д.

відповідача
відповідача
Марченко Р.
Калусенко В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Української державної інноваційної компанії в особі Київського обласного регіонального відділення

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2007 року

у справі
№ 14/40-30/415 господарського суду міста Києва

за позовом
Української державної інноваційної компанії в особі Київського обласного регіонального відділення

до
- Державного підприємства “Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К. Антонова”;
- Міністерства промислової політики України

про

та за зустрічним позовом

до

про
стягнення 16165194,00 грн.

Державного підприємства “Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К.Антонова;

Української державної інноваційної компанії в особі Київського обласного регіонального відділення
визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Українська державна інноваційна компанія в особі Київського обласного регіонального відділення звернулася до господарського суду міста Києва з позовом від 17.12.2001р. про стягнення з відповідачів солідарно суми 16165194,00 грн. заборгованості за позикою за інноваційним договором, посилаючись на статті 161, 191, 192, 212 Цивільного кодексу Української РСР; заявою від 12.04.2005р. (т.1, а.с.73-74) позивач змінив законодавство, яким мотивував свої позовні вимоги, з огляду на набрання чинності Цивільним кодексом України, зазначивши, що порядок та умови виконання зобов’язання, відповідальність за його неналежне виконання передбачено статтями 526, 527, 541, 543, 553, 554 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України.

Відповідачі не визнали позовні вимоги, посилаючись на специфіку спірних правовідносин та їх пов’язаність зі здійсненням бюджетного фінансування інноваційного проекту за державні кошти як пріоритетної програми розвитку промисловості України; відповідач - Державне підприємство “Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К.Антонова” звернувся зі зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним інноваційний договір з підстав його невідповідності вимогам закону, зокрема, Закону України “Про бюджетну систему України”, Закону України “Про державний бюджет України на 1998 рік”. Вказану зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду ухвалою суду від 26.04.2005р.

Позивач за первісним позовом відхилив зустрічний позов, посилаючись на його безпідставність, здійснення спірних правовідносин у межах цивільно-господарського законодавства.

Справа розглядалась судами неодноразово; постановою Верховного суду України від 23.05.2006р. усі прийняті у даній справі рішення було скасовано; справу направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. Постанову Верховного суду України мотивовано помилковістю висновків судів  попередніх інстанцій про здійснення правовідносин між сторонами у даній справі в межах бюджетних правовідносин з надання позивачем за первісним позовом коштів на реалізацію програми побудови дослідної партії літаків АН-140 та проведення сертифікаційних випробувань, оскільки правовідносини сторін є виключно цивільно-правовими та регулюються цивільним законодавством та інноваційним договором, пункт 4.9. якого передбачав повернення інвестору його вкладу.

Державне підприємство “Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К.Антонова” подало заяву від 22.06.2006р. щодо зустрічних позовних вимог (т.2, а.с.186-190), відповідно до якої просило прийняти рішення про зобов’язання відповідача за зустрічним позовом до виконання умов інноваційного договору шляхом перерахування коштів у розмірі 3834806грн., а у первісному позові відмовити, посилаючись на порушення свого права, що підлягає захисту у спосіб, визначений законодавством, у зв’язку з неповним виконанням зобов’язань інноваційною компанією за інноваційною угодою.

Українська державна інноваційна компанія в особі Київського обласного регіонального відділення відхилила зустрічний позов, зазначивши про порушення заявником статті 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки  у заяві від 22.06.06р. одночасно змінено як підстави, так і предмет позову; також вказала, що відсутні передбачені законодавством підстави для відмови від виконання боржником свого зобов’язання по поверненню коштів кредитору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.12.2006р. (суддя Ващенко Т.М.) у задоволенні первісного позову відмовлено повністю; зустрічний позов задоволено; зобов’язано Українську інноваційну компанію в особі Київського обласного регіонального відділення виконати умови інноваційного договору № 07/98 від 05.10.98р. шляхом перерахування коштів у розмірі 3834806,00грн.; з Української інноваційної компанії в особі Київського обласного регіонального відділення на користь Державного підприємства “Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К.Антонова” стягнуто 79200,00грн. витрат на послуги адвоката, 85грн. державного мита, 118грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд покликався на те, що за своїм характером зобов’язання сторін, що випливають  з виконання інноваційного договору, є зустрічними, тобто, здійснення державним підприємством інноваційного проекту безпосередньо пов’язано з виконанням інвестором обов’язку щодо перерахування коштів у встановлені строки; таким чином, неповернення державним підприємством у встановлений термін перерахованого  первісним позивачем внеску є передбаченим пунктом 3 статті 538 Цивільного кодексу України зупиненням виконанням зустрічного зобов'язання.

Натомість, задовольняючи зустрічний позов, суд вказав, що інноваційний договір є дійсним, а зобов’язання інноваційної компанії за ним підлягають виконанню належним чином в силу положень статті 559 Цивільного кодексу України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.05.2006р. (судді: Алданова С.О. –головуючий, Моторний О.А., Кошіль В.В.) рішення суду першої інстанції залишено без змін. При цьому апеляційною інстанцією зазначено про правомірність висновків місцевого господарського суду щодо здійснення правового регулювання правовідносин сторін в межах цивільного законодавства, а саме Закону України “Про інвестиційну діяльність”, Цивільного кодексу України, статтею 538 якого передбачено наслідки невиконання стороною свого зобов’язання, яким обумовлюється виконання зобов’язання іншою зі сторін, та про дійсність інвестиційного договору на момент розгляду справи, чим обумовлюється необхідність позивачу виконати свої зобов'язання на виконання договору.

В касаційній скарзі Українська державна інноваційна компанія в особі Київського обласного регіонального відділення просить скасувати постанову апеляційного суду та рішення місцевого господарського суду повністю; прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Скаржник вважає, що судами було порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, оскільки заявою про зміну зустрічних позовних вимог відповідач за первісним позовом змінив одночасно як предмет, так і підставу позову, що суперечить приписам частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції це порушення не усунула. Також скаржник вважає, що судами неправильно застосовано статтю 538 Цивільного кодексу України, порушено статті 161, 162, 191, 192 Цивільного кодексу Української РСР, статті 526, 530, 543, 553, 554 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України, оскільки зобов’язання інноваційної компанії щодо повного фінансування інноваційного проекту не є зустрічним по відношенню до зобов’язання боржника по поверненню одержаних коштів, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

Відповідачі не надіслали письмових відзивів по суті касаційної скарги, усно в судовому засіданні заперечили проти доводів скаржника з мотивів відповідності постанови апеляційного господарського суду та рішення місцевого суду обставинам  справи та нормам чинного законодавства.

В судовому засіданні від 24.04.2007р. в присутності представників сторін було оголошено перерву до 27.04.2007р. до 9год 30хв. Для виготовлення повного тексту постанови за клопотанням представника Державного підприємства Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К.Антонова.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна  скарга підлягає  задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, правовідносини сторін регулювались Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.1998р. № 1575 “Про фінансування проекту виготовлення дослідної партії літаків типу АН-140” та інноваційним договором № 07/98 від 05.10.1998р., предметом якого є реалізація проекту “Реалізація програми побудови дослідної партії пасажирських літаків  АН –140 і проведення сертифікаційних випробувань” по впровадженню нових технологій та створенню виробництва конкурентноспроможної продукції, в результаті чого підприємством створюється прибуток та досягається соціальний ефект. Для цього  сторони домовились докласти максимум зусиль для здійснення проекту, а саме: Інвестор зобов’язується внести для здійснення проекту цільовий вклад у вигляді інноваційної позики у строки та  розмірах, що визначені у календарному плані робіт (Додаток 2), а Підприємство виконати всі роботи по реалізації проекту і повернути Інвестору його цільовий вклад у строки та розмірах, що вказані у плані повернення платежів (Додаток № 4).

Гарантом виконання Підприємством своїх зобов’язань перед Державним інноваційним фондом України виступило Міністерство промислової політики України на підставі укладеного з інноваційним фондом договору поруки № 1652-19/07 від 08.10.1998р.

Згідно пункту 2.2. інноваційного проекту загальна вартість його становила 20 000 000грн., строк виконання –початок 05.10.98р., закінчення –05.10.01р. За пунктом 12.1 інноваційного договору цей договір вступає в силу після його підписання; дія договору закінчується після виконання сторонами всіх своїх зобов’язань, що виникли з договору та у зв’язку з ним.

Також судами встановлено, що за Додатком № 2 до вказаного договору позивач зобов’язався перерахувати вклад шляхом здійснення внесків у обумовлені строки, протягом четвертого кварталу 1998 року; натомість вказане зобов’язання по перерахуванню вкладу інвестором було виконано частково, на суму 16165194грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 2 від 05.11.1998р., № 1 від 02.03.1999р., № 6 від 24.12.1999р., № 10 від 30.12.1999р.; в свою чергу підприємство не повернуло інноваційній компанії одержані від неї кошти.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про застосування до спірних правовідносин  положень Цивільного кодексу України в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Також суди зазначили про зустрічний характер зобов'язань сторін за даним договором, позаяк реалізація вище вказаного проекту є безпосередньо пов’язаною з виконанням інвестором обов’язку щодо фінансування цих робіт у визначені строки.

Встановивши, що інвестором порушено строки внесення цільового вкладу на виконання передбачених договором робіт, а повідомлень про неможливість виконання свого зобов’язання не направлено, господарські суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що наявні підстави для застосування частини 3 статті 538 Цивільного кодексу України, відповідно до умов якої у разі невиконання однією із сторін у зобов’язанні свого обов’язку або за очевидності підстав вважати, що  вона не виконає свого обов’язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов’язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Однак судова колегія вважає, що висновки судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на повному та всебічному досліджені обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, з наступних підстав.

Відповідно до статті 161 Цивільного кодексу Української РСР, зобов’язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вказівок закону, акту планування чи договору. За приписами статті 213 Цивільного кодексу Української РСР боржник, який прострочив виконання, відповідає перед кредитором за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Водночас за частиною 3 вказаної статті, боржник не вважається таким, що прострочив, поки зобов’язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Кредитор визнається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не зробив дій, до вчинення яких боржник не міг виконати своє зобов’язання (частина 1 статті 215 Цивільного кодексу Української РСР).

З вказаними нормами Цивільного кодексу Української РСР кореспондуються приписи статей 525, 526, 610-616 Цивільного кодексу України, про необхідність застосування яких до спірних правовідносин правомірно вказано судами попередніх інстанцій, та які визначають випадки, коли боржник, що не виконав своє зобов'язання у встановлені терміни, не вважається таким, що прострочив.

Таким чином, розглядаючи даний спір, судам необхідно було встановити зміст взаємних зобов'язань сторін, ступінь їх виконання, наявність чи відсутність обставин, що дають підстави для припинення зобов'язання чи для відстрочення моменту його належного виконання (зупинення виконання).

При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що обов'язки сторін, які випливають з інноваційного договору від 05.10.98р. № 07/98, є зустрічними, тобто, реалізація проекту (за пунктом 1 договору) ДП "Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К. Антонова" в такій частині здійснення проекту, як виконання робіт, є напряму пов'язаною з виконанням у встановлені строки інвестором свого зобов'язання щодо належного, повного та своєчасного виконання перерахування коштів.

Однак судами не взято до уваги, що зобов'язанням, на неналежному виконанні якого наполягає позивач, та що є предметом позову, є не виконання робіт за інвестиційним проектом, а стягнення суми інноваційної позики, одержаної для виконання вказаного проекту. При цьому судами не з'ясовано, чи ставиться повернення інноваційної позики згідно умов договору та чинного законодавства в залежність від виконання робіт за інвестиційним проектом чи будь-яких інших зобов'язань за даним договором, та чи є зобов'язання щодо повернення інноваційної позики зустрічними до інших договірних зобов'язань.

Щодо судового рішення за зустрічним позовом судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за приписами частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач до прийняття рішення у справі має право до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову, або зменшити розмір позовних вимог.

Однак, всупереч вимогам статті 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд в своїй постанові жодним чином не зазначив доводи, з яких відхилено апеляційну скаргу позивача в цій частині.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним  тоді,  коли  суд,  виконавши  всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і   правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають з вище зазначених підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення господарського суду підлягають скасуванню, а справа -  направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 частини 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну  скаргу Української державної інноваційної компанії в особі Київського обласного регіонального відділення задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду  від 18.01.2007р. у справі № 14/40-30/415 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 07.12.2006р. скасувати .

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді:                                                                                             Н. Волковицька

Л. Рогач