ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 грудня 2007 р.

№ 29/375-07

Вищий господарський  суд
України у складі колегії суддів :

головуючого судді

Овечкіна В.Е.,

суддів

Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

ТзОВ Компанія
"ФормоПак"

на постанову

від 25.09.07 Харківського
апеляційного господарського суду

у справі

№ 29/375-07 господарського суду Харківської
області

за позовом

ТзОВ Компанія
"ФормоПак"

до

СПД фізичної особи ОСОБА_1

про

визнання правочину недійсним

у
справі взяли участь представники

позивача:
не з'явилися

відповідача:
не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

У червні 2007 року ТзОВ
"ФормоПак" звернулось до господарського суду Харківської області з
позовом до Приватного підприємця ОСОБА_1 про визнання поставки за № 15 від
05.11.04 р. недійсним.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20.08.07р. (суддя Тихий П.В.), залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.07 (колегія
суддів у складі: Демченко В.О., Барбашова С.В., Плужник О.В.),  в задоволенні позовних вимог  відмовлено за його безпідставністю.

Позивач ТзОВ Компанія
"ФормоПак" в поданій касаційній скарзі просить скасувати прийняті у
справі судові акти, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Скарга мотивована тим, що в порушення вимог ст.43 ГПК України суди неповно
дослідили обставини справи та неправильно застосували норми матеріального
права:  ч.2 ст.266 , ч.4 ст. 265
Господарського кодексу України та норми процесуального права, ст. 77 ГПК
України.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями
належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм
процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського
процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга  не підлягає задоволенню   з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

05 листопада 2004 року між
позивачем та відповідачем у справі укладено договір за № 15, відповідно до умов
якого позивач зобов'язався поставити відповідачу, а відповідач в свою чергу -
прийняти та оплатити продукцію у кількості та у строки, передбачені договором.

Позивач в позовні й заяві
посилався  на те, що сторонами у справі
при укладенні спірного договору не досягнуто згоди щодо істотних його умов, а
саме не була складена відповідна специфікація, в зв'язку з чим виконання
позивачем зобов'язань за цим договором було неможливим. Окрім того вказує на
ненадання відповідачем на протязі дії договору технічного завдання позивачу,
передбаченого п. 1.3. договору, а тому він вважає, що укладення даного договору
з боку відповідача не було спрямоване на реальне настання правових наслідків,
ним обумовлених.

Також встановлено, що сторони
4.03.2005 за взаємною згодою припинили дію договору № 15 від 05.11.2004 про що
склали додаткову угоду №2 від 04.03.2005 та визначили обов'язок позивача
повернути відповідачу суму передплачених коштів в розмірі 63000 грн.

До спірних правовідносин судами
правильно застосовані ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу підставою недійсності правочину, є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а згідно із частиною
3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але
одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин). У разі недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину (ст. 216 ЦК України).

Згідно статті 203 Цивільного
кодексу України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній
волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання
відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону,
додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне
значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та
допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України.

Судами попередніх  інстанцій встановлено, що при укладенні
спірного договору сторони у справі досягли згоди з усіх істотних умов, зокрема
стосовно виду продукції, що підлягає поставці (Установка пневматичного
формування з контактним нагрівом РFА-001-FР (пункт 1.2. Договору), а також її
кількості та якості (розділ 2 Договору). Договір не містить положень, які б
суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін.

Доводи скаржника про неправильне
застосування ч.2 ст. 266 ГК України, яка визначає, що загальна кількість
товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення за сортами,
групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються
специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом, не знайшли
свого підтвердження за їх касаційним переглядом, оскільки складення та
підписання специфікації до спірного договору не є обов'язковою вимогою та
здійснюється на розсуд сторін.

Доводи позивача про те, що
апеляційним судом при вирішенні справи не застосована ч.4 ст. 265
Господарського процесуального кодексу України
щодо істотних умов договору поставки, колегією суддів відхиляється.
По-перше, Господарсько-процесуальним кодексом України умови укладання договору
у даному випадку не регулюються. По-друге, скаржником не вказано в чому
конкретно полягає порушення Правил “Інкотермс”, яке стало підставою для
визнання договору недійсним. Для уніфікації розуміння прав та зобов'язань
сторін договору були розроблені  базисні
умови поставки, які визначають зобов'язання продавця та покупця по доставці
товару, встановлюють момент переходу ризику випадкової загибелі або псування
товару з продавця на покупця. В Міжнародних правилах щодо тлумачення термінів
“Інкотермс” дається тлумачення термінів “франко-завод”, “фас”, “фоб”, “спор” та
інші, тобто особливості видів транспортування практично любим видом транспорту.
Якщо умови договору і положення “Інкотермс” не співпадають, пріоритет мають
умови договору.

Зазначене свідчить, що не
застосування термінів “Інкотерм” не тягне за собою визнання договору недійсним.

Доводи скаржника про порушення
судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо відкладення розгляду
справи з підстави відсутності представників сторін колегією суддів до уваги не
приймаються з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК
України суд має право відкласти розгляд справи, зокрема, у разі нез'явлення в
засідання представників сторін. Однак, це є не обов'язком, а правом суду.
Так,  в ухвалі від 11.09.07 суду
апеляційної інстанції про прийняття апеляційної скарги до розгляду  суд зазначив, що про неможливість  брати участь у судовому засіданні
представники сторін мають повідомити суд письмово не менше, ніж за три дні до
судового засідання. В разі неявки представників сторін, справа може бути
розглянута без їх участі.

На підставі викладеного, касаційна
інстанція дійшла висновку, що справа розглянута судами відповідно встановленим
обставинам і з правильним застосуванням норм процесуального та матеріального
права, що регулюють спірні правовідносини. Підстави для скасування прийнятих у
справі судових рішень відсутні

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119, 11111  ГПК України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТзОВ Компанія
"ФормоПак" залишити без задоволення,
постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.09.07 у
справі № 29/375-07 господарського суду Харківської області -без змін.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді
Є.Чернов

В.Цвігун