СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27.02.07                                                                                 Справа № 8/21ад.

Суддя  господарського суду Луганської області  Середа А.П.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Відкритого акціонерного товариства «Лисичанський желатиновий завод», місто Лисичанськ-9 Луганської області,

до     1.Старобільської митниці, місто Старобільськ Луганської області,

2.Головного управління Державного казначейства у Луганській області, місто Луганськ, -

про стягнення 112320 грн. 44 коп.,

при секретарі судових засідань Качановській О.А.,

в присутності представників сторін:

від позивача –амішвіліРамі РаміСімейко А.М. –адвокат, - довіреність №б/н від 25.01.07 року; Овчаренко Д.О. –старший юрисконсульт, - довіреність №175/130 від 26.01.07 року;

від  1-го відповідача – Хрипко І.В. –головний юрисконсульт, - довіреність №13-17/2246 від 19.07.06 року; Кононенко В.І. –начальник відділу, - довіреність №13-17/719 від 17.04.06 року;

від 2-го відповідача –Піддубна О.Є. –начальник управління Державного казначейства у Старобільському районі, - довіреність №09-2211-179-44 від 17.01.07 року, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про  стягнення  з  відповідача  надмірно сплаченого мита у сумі 112320,44 грн.

Відповідно до ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ) попереднє судове засідання призначено та фактично відбулося 26.01.07 року.

На підставі ст. 150 КАСУ ухвалою від 09.02.07 року у судовому засіданні оголошено перерву з 09 до 27 лютого 2007 року –у зв’язку з необхідністю надання сторонам можливості подати до суду додаткові докази.

Тією ж ухвалою здійснено заміну неналежного 2-го відповідача в особі управління Державного казначейства у Старобільському районі Луганської області –на належного другого відповідача в особі  Головного управління Державного казначейства у Луганській області.

Представниками сторін заявлено клопотання про відмову від здійснення фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст.41 та пункту 2-1 розділу УІІ „Прикінцеві та перехідні положення” КАС України,  а тому його задоволено судом.

Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали.

Представники 1-го відповідача  позов не визнали; про це також зазначено у відзиві відповідача на позов (вих. №13-17/0193 від 26.01.07 року), з посиланням на те, що спірне рішення Старобільської митниці від 31.01.06 року –про визначення  коду товару «спилок шкур великої рогатої худоби», який ввозився позивачем на митну територію України в період з 31.01.06 року по 27.07.06 року  за кодом  № –замість коду № згідно УКТ ЗЕД, - стосувалося лише однієї, конкретної, партії цього товару. а не всієї низки партій за вищеназваний період; що позивач сам вказував у вантажних митних деклараціях саме код №, а не код №.

Представник 2-го відповідача позов не визнав, про що зазначив у своїх відзивах на нього (вих. № 56 від 09.02.07 року та вих. №92  від 26.02.07 року),  вважаючи позовні вимоги  Відкритого акціонерного товариства «Лисичанський желатиновий завод»(далі –ВАТ «ЛЖЗ», - позивач)  необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав доказів, що мито за ввезення на митну територію України спилок шкур великої рогатої худоби було перераховано до Державного бюджету України.

Заслухавши  представників сторін, розглянувши матеріали справи та додатково надані докази, суд дійшов наступного.

І.1.  17.01.2005 року між ВАТ «ЛЖЗ», - з одного боку, - та Іспанським підприємством «Andres Molina @ Asociados S.L.», - з іншого боку, -  укладено контракт №17, на підставі якого позивач для власних виробничих потреб (виготовлення харчового желатину) імпортував спилок шкур великої рогатої худоби.

В подальшому сторонами було укладено кілька додаткових угод до цього контракту.

У березні 2005 року –в момент ввезення ВАТ «ЛЖЗ», через митний пост «Лисичанськ»на митну територію України, першої партії імпортованого товару, –тобто  партії спилку шкур великої рогатої худоби (далі –ВРХ) виникло питання про визначення коду цього товару з метою визначення ставки мита.

Луганською митницею, яка на той час здійснювала митне оформлення імпортованих товарів, було прийнято рішення №КТ-702-054-05 від 11.03.05 року, згідно якому вищезгаданий товар  повинен визначатися за кодом № згідно УКТЗЕД, - що і мало місце фактично при митному оформленні імпортованого товару «спилок шкур ВРХ»впродовж  2005 року (графа 33 вантажної митної декларації (далі –ВМД)).

В подальшому  митний пост «Лисичанськ»було підпорядковано Старобільській митниці.

Під час митного оформлення позивачем чергової партії «спилку шкур ВРХ»Старобільська митниця  при визначенні коду імпортованого товару погоджувалася з тим, що його належить класифікувати  за кодом №.

Як стверджує позивач, з невідомих йому причин Старобільською митницею 31.01.06 року було прийнято рішення №КТ-704-009-06, згідно якому «спилки шкур ВРХ», які позивач ввозив на митну територію України, належало класифікувати на кодом № та відображати його у графі 33 ВМД.

ВАТ «ЛЖЗ»не погодився з цим рішенням Старобільської митниці та звернувся до господарського суду Луганської області з позовом до неї - про визнання рішення про визначення коду товару нечинним.

Постановою господарського суду Луганської  області від 19.04.06 року (справа №10/188н-ад), залишеною без змін ухвалою Луганського апеляційного господарського суду від 27.07.06 року, - позов задоволено, - рішення Старобільської митниці №КТ-704-009-06 від 31.01.06 року визнано протиправним і нечинним.

Вказана постанова суду набрала чинності 27.07.06 року.

Отже, код імпортованого позивачем на митну територію України товару «спилок шкур ВРХ»в період з 31.01.06 року по 27.07.06 року належало визначати за №, а не  за №.

ІІ.Заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

1.Пунктом 5 статті 14 Закону України від 25.06.91 року №1251-ХІІ «Про систему оподаткування»(далі –ЗУ №1251-ХІІ) мито віднесено до загальнодержавних податків.

У Законі України від 05.04.01 року №2371-ІІІ «Про митний тариф»(далі –ЗУ №2371-ІІІ) сказано, що митний тариф України –це систематизований згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності перелік ставок ввізного мита, яке справляється з товарів, що ввозяться на митну територію України.

Додатками до ЗУ №2371-ІІІ  передбачено, що на товар за кодом встановлена 5-відсоткова ставка мита, у той час, як  на товар  за кодом –нульова ставка мита.

Саме в цьому полягає порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача.

1.2.За наявності підстав митні органи мають право здійснювати відповідні дослідження (аналізи, експертизи) товарів, які ввозяться на митну територію України (ст. 75 Митного кодексу).

2. ВАТ «ЛЖЗ»у своїй позовній заяві стверджує, що внаслідок безпідставного використання ним, на вимогу Старобільської  митниці, при оформленні ВМД на товар «спилки шкур ВРХ»коду замість коду №, - підприємством  за період з 31.01.06 року по 27.07.06 року надмірно сплачено мито у сумі 112320,44 грн.

2.1.На підтвердження своїх доводів про надмірну сплату мита за період з 31.01.06 року по 27.07.06 року позивач надав до матеріалів справи наступні докази:

а)вищезгаданий контракт №17 від 17.01.05 року;

б)обидва рішення митниць, у тому числі - спірне рішення Старобільської митниці;

в)вищезгадані судові рішення по справі №10/188н-ад;

г)вантажні митні декларації за період з 31.01.06 року по 27.07.06 року, якими підтверджується, що «спилки шкур ВРХ»були визначені кодом , а не ;

крім того, кожна з цих ВМД у графі 53 містить службовий штамп Старобільської митниці про сплату ВАТ «ЛЖЗ» мита за кодом , - що спростовує твердження другого відповідача про те, що позивач не надав доказів сплати ним мита (у тому числі –надмірної) до державного бюджету.

2.2.Перший відповідач –Старобільська митниця –на вимогу суду надала до матеріалів справи довідку щодо сплати мита, нарахованого по ВМД, наданих ВАТ «ЛЖЗ», та термін його перерахування до Державного бюджету за період з 01.02.06 року по 31.07.06 року, якою повністю підтверджується як факт сплати ВАТ «ЛЖЗ»мита за кожним фактом ввезення товару на митну територію України впродовж названого періоду, так і факт його надмірної сплати у сумі 112320,4 грн.

Крім того, цей факт також підтверджується:

актом взаємозвірки, здійсненої за той же період між Старобільською митницею та  Приватним підприємством «Акрос», яке діє від імені ВАТ «ЛЖЗ»у спірних правовідносинах (на підставі договору доручення №1/217);

актом звірення суб’єкта ЗЕД станом на 1 серпня 2006 року, складеного  між тими ж особами.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивач належним чином документально довів суду факт надмірної сплати ним за період з 31.01.06 року по 27.07.06 року  мита у сумі 112340,44 грн.

3.Досліджуючи доводи першого відповідача стосовно того, що ВАТ «ЛЖЗ»«з власної ініціативи» у графі 33 ВДМ у період з 31.01.06 року по 27.07.06 року  вказувало код товару за №, - замість , - оскільки рішення Старобільської митниці від 31.01.06 року №КТ-704-009006 «стосувалося лише конкретної партії товару», - суд вважає, що ці твердження суперечать фактичним обставинам справи та чинному законодавству.

3.1.Як сказано у частині 1 ст. 262 Митного кодексу України (далі –МКУ), митна вартість товарів та метод її визначення  заявляються (декларуються) митному органу декларантом  при переміщенні товарів через митний кордон  України шляхом подання декларації про митну вартість.

Але контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом, який здійснює митне оформлення товарів (частина 4 ст. 263 МКУ).

3.2. Згідно статті 313 МКУ, митні органи класифікують товари, тобто відносять товари до класифікаційних груп, вказаних в УКТЗЕД.

Рішення митних органів щодо класифікації товарів для митних цілей обов’язкові для підприємств та громадян, -

що спростовує твердження першого відповідача в частині, яка стосується того, що позивач сам, «на власний розсуд», міг вказати код товару, який він ввозить на митну територію України.

3.3.Позивач належним чином довів, що ним на підставі довгострокового контракту №17 від 17.01.05 року (та додаткових угод до нього)  здійснюється імпорт на митну територію України спилків шкур ВРХ», позначеного кодом №410129000 згідно УКТЗЕД.

Як видно із спірного рішення №КТ-704-009-06 від 31.01.06 року, воно носить назву «Рішення про визначення коду  товару», - без наголошення на тому, що воно стосується тільки однієї, конкретної партії товару «спилки шкур ВРХ».

Перший відповідач на підтвердження свого доводу про те, що спірне рішення стосувалося «лише конкретної партії товару», -  не надав до суду жодного іншого рішення  з приводу визначення коду аналогічного товару «спилки шкур ВРХ», який позивач ввозив на митну територію України впродовж того ж періоду (з 31.01.06 року по 27.07.06 року).

3.4.Порядком справляння митних зборів, які нараховуються за вантажною митною декларацією, затвердженим наказом Державної митної служби України від 23.06.98 року №363, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.07.98 року №443/2883 (далі – Порядок №363), передбачено, що:

митне оформлення товарів у повному обсязі та їх пропуск можуть здійснюватися лише після оплати належних митних зборів або за умови надання митним органом у встановленому порядку відстрочення чи розстрочення їхньої сплати (підпункт 1.2 п. 1);

митні збори підлягають сплаті до або на момент здійснення митного оформлення (п.п.3.1 п. 3), -

що ще раз спростовує твердження другого відповідача про те, що позивач не надав доказів як сплати, так і надмірної сплати мита по цьому спору.

3.5. Частиною 1 статті 25 Закону України від 05.02.92 року «Про Єдиний митний тариф»та Порядком №363 передбачена можливість повернення платнику мита сум його надмірної сплати, при цьому у підпункті 5.1 п. 5 Порядку сказано:

суми надміру стягнених митних зборів за бажанням особи, що здійснює декларування товарів та інших предметів, можуть бути їй повернуті або зараховані в рахунок майбутніх платежів протягом установленого законодавством строку позовної давності з моменту митного оформлення.

4.Державне казначейство України відповідно до частини 2 статті 50 Бюджетного кодексу України  веде бухгалтерський облік всіх надходжень, що належать Державному бюджету України, та за поданнями органів стягнення здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно сплачені та зараховані до бюджету.

Податки, збори  (обов’язкові платежі) та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок Державного бюджету України і не можуть акумулюватися на рахунках органів стягнення (частина 3 ст. 50).

Як передбачено частиною 1 статті 25 цього Кодексу, Державне казначейство здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийнято  державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що позивач у встановленому законом порядку, у тому числі –документально, довів законність та обґрунтованість своїх позовних вимог, - в той час, як перший відповідач, будучи суб’єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, - не довів законність та обґрунтованість своїх дій та рішень, - позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1  ст.94 та підпункту 3 пункту 3 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення» КАС України суд стягує з Державного бюджету на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді державного мита у сумі 1123,20 грн.

Суд повертає на користь позивача витрати у сумі 118,00 грн. на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу,  сплачені ним на підставі платіжного доручення №4004 від 20.12.06 року, - як такі, що не передбачені чинним КАСУ.

На підставі викладеного,  статтей 25 та 50 Бюджетного кодексу України; статті 25 Закону України від 05.02.92 року «Про Єдиний митний тариф»; підпункту 5.1 п. 5 Порядку справляння митних зборів, які нараховуються за вантажною митною декларацією, затвердженого наказом Державної митної служби України від 23.06.98 року №363, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.07.98 року №443/2883,  керуючись ст.ст. 94, 158-163 та 167 КАС України,  суд

п о с т а н о в и в :

1.Позов задовольнити  у повному обсязі.

2.Стягнути з  Державного бюджету України –на користь Відкритого акціонерного товариства «Лисичанський желатиновий завод», ідентифікаційний код 00418030, яке знаходиться за адресою: місто Лисичанськ-9 Луганської області:

надмірно сплачене мито у сумі 112320 (сто дванадцять тисяч триста двадцять) грн. 44 коп.;

витрати по сплаті державного мита у сумі 1123 (одна тисяча сто двадцять три) грн. 20 коп.

3.Повернути Відкритому акціонерному товариству «Лисичанський желатиновий завод», ідентифікаційний код 00418030, яке знаходиться за адресою: місто Лисичанськ-9 Луганської області, - витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 (сто вісімнадцять) грн. 00 коп., сплачені ним на підставі платіжного доручення №4004 від 20.12.06 року, - як такі, що не передбачені чинним Кодексом адміністративного судочинства України.

Підставою для повернення грошових коштів служить дана постанова, завірена гербовою печаткою суду.

Повернути Відкритому акціонерному товариству «Лисичанський желатиновий завод» платіжне доручення № 4004 від 20.12.2006. - про сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118 грн. 00 коп.

Відповідно до частини 4 ст. 167 КАС України  за згодою представників сторін  у судовому засіданні 27.02.2007 року оголошено тільки вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 03.03.2007 року.

Суддя                                                                                                          А.П.Середа