ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007 р.
№ 21/256

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Невдашенко Л.П. –головуючий,

Михайлюка М.В.,

Дунаєвської Н.Г.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві касаційне подання Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України на постанову Київського апеляційного господарського суду від  6 лютого 2007 року у справі  Господарського суду м. Києва № 21/256 за позовом           Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” до Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України про стягнення 4 528 399 грн. 59 коп. та за зустрічним позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України до Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” про           примусове виконання обов’язків в натурі,

за участю представників від:

Військової прокуратури –не з'явився;

позивача –Левченко О.Є. (дов. № 341/10 від 29.12.2006р.);

відповідача –Парицька Н.О. (дов. № 4/7 від 06.02.2007р.),

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2006 року позивач ДК „Газ України” звернувся до господарського суду  з позовом до відповідача Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України про стягнення з 3 695857,17 грн. основного боргу, 345017, 95 грн. пені, 258 710,00 грн. штрафу, 54 460,90 грн. 3% річних, 174 353,57 грн. інфляційної складової боргу за додатковою угодою №7 від 22.06.2005р. до договору на пайову участь у будівництві №16/03-1620 від 04.03.2003р.

У березні 2006 року  Заступник військового прокурора Центрального регіону України  пред"явив зустрічний позов в інтересах держави в  особі Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України до Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” про примусове виконання обов’язків в натурі, зокрема, зобов’язання відповідача за зустрічним позовом перерахувати на користь Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України суму грошових коштів у розмірі 67 304 142,83 грн. основного боргу, 3% річних в сумі 2 019 124,28 грн., 5 788 156,28 грн. інфляційної складової боргу.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10 жовтня 2006 року (колегія суддів у складі: Шевченко Е.О.- головуючий, Палій В.В., Демидова А.М.) первісний позов ДК „Газ України” задоволено. Постановлено стягнути з Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України на користь Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” 3 695 857,17 грн. основного боргу, 345 017, 95 грн. пені, 258 710,00 грн. штрафу, 54 460,90 грн. 3% річних, 174 353,57 грн. інфляційної складової боргу. У задоволенні зустрічного позову Заступника військового прокурора Центрального регіону України відмовлено.

Рішення  в частині задоволенні вимог первісного позову мотивовано посиланнями на невиконання відповідачем по первісному позову умов угоди, за якою сторони домовились про припинення зобов’язань за договором про пайову участь та повернення сплачених грошових коштів, в зв’язку з чим у відповідача за первісним позовом виникло зобов"язання по поверненню позивачеві за цим позовом заборгованості в сумі 3 695 857,17 грн., та відсутністю доказів  повернення цієї суми відповідачем. Простроченням виконання грошового зобов’язання обгрунтовано вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційної складової боргу. Вимоги щодо стягнення з відповідача за первісним позовом суми штрафу обгрунтовано посиланнями на розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.03.2003р. №64-р „Про проведення перевірки фінансово-господарської діяльності підприємств державного сектору економіки”, згідно з яким ДК „Газ України” є підприємством державного сектору і до спірних правовідносин застосовуються положення ст.231 ГК України.

Рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог  мотивовано посиланнями на безпідставність позову та відсутністю у позивача такого обов’язку на підставі додаткової угоди №7 від 22.06.2005р., якою припинено його виконання.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 2 лютого 2007 року ( колегія суддів у складі: Андрієнка В.В.-головуючий, Малетича М.М.,  Студенця В.І.) рішення змінено в частині належної до стягнення суми пені та штрафу. Постановлено стягнути з Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України на користь Дочірньої компанії „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” 3 695 857,17 грн. основної заборгованості, 245 017,95 грн. суми пені, 158 710,00 суми штрафу, 54 460,90 суми 3% річних, 174 353, 57 суми інфляційних витрат. В означеній частині постанову мотивовано наявністю підстав до зменшення санкцій, що підлягають стягненню та посиланнями на положення статті 233 ГК України, відповідно до якої суд має право зменшити розмір санкцій.

Не погоджуюючись з рішенням та постановою у справі, Заступник військового прокурора Центрального регіону України звернувся до Вищого господарського суду України із касаційним поданням, в якому просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд. Подання мотивоване тим, що судами не досліджувався предмет договору та предмети укладених додаткових угод, через що зроблено хибний висновок про зарахування         12 695 857,17 грн. на виконання договору,  в той час, як вказана сума не була спрямована на об’єкти будівництва, що визначений Адресною програмою будівництва житлових будинків для потреб НАК „Нафтогаз України” та предметом договору. Судами обох інстанцій не з’ясовано питання наявності дійсної суми заборгованості відповідача перед позивачем по договору, не було досліджено правову природу зустрічних зобов’язань сторін, також судами неоднаково застосовано норми матеріального права при задоволенні вимог щодо стягнення суми штрафних санкцій.

Перевіряючи повноту встановлених судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційне подання підлягає до задоволення, а судові рішення та постанова у справі –до скасування, з передачею справи на новий  судовий розгляд до суду першої інстанції, з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Дочірньою компанією „Газ України” Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” та Центральним спеціалізованим будівельним управлінням Міністерства оборони України укладено договір №16/03-1620 на пайову участь у будівництві від 04.03.2003р., згідно умов якого відповідач за первісним позовом приймає позивача за первісним позовом у пайове будівництво будинків, зазначених в „Адресній програмі будівництва житлових будинків для потреб НАК „Нафтогаз України”, яка є невід’ємною частиною даного договору. При цьому, відповідач за первісним позовом зобов’язався в строк, передбачений договором, передати позивачеві за первісним позовом документи для оформлення права власнсоті на квартири, кількість яких, адреса, кошторисна вартість та загальна площа вказані в Адресній програмі. Позивач за первісним позовом зобов’язався здійснити фінансування будівництва в об’ємі та строки, встановлені договором.

Адресною програмою будівництва житлових будинків для потреб НАК „Нафтогаз України” сторони визначили об’єкти будівництва, в яких сторони беруть пайову участь.

Такими об’єктами Адресною програмою визначено м. Київ, вул. Лебедева-Кумача, 18; м. Кривий Ріг, вул. Погрібняка, 27; м. Івано-Франківськ, вул.Об’їзна; м. Черкаси, вул. Корольова; м. Черкаси, вул. Косовського; м. Черкаси, вул. Сумгаітська, 19/1; м. Харків, вул. Перемоги, 162; м. Харків, вул. Пермська, 6; м. Харків, вул. Роганська, 89; м. Харків, вул. Баварська; м. Львів, вул. Гірника; м. Полтава, вул. Б.Хмельницького, 38; м. Полтава, пр-т. Миру, 38; м. Дніпропетровськ, пров. Пихтів; м. Гаспра, вул. Горького.

Судами також встановлено, що згідно додаткових угод №3 від 27.05.2003р., №5 від 05.06.2003р., №6 від 06.06.2003р. до договору №16/03-1620 від 04.03.2003р. позивач за первісним позовом зобов’язався здійснити фінансування будівництва за адресами: м. Харків, вул. Котлова, 252 та м. Київ, вул. Дмитрівська, 64-66.

На виконання умов договору позивач за первісним позовом перерахував відповідачеві за цим позовом грошові кошти на загальну суму 12 695 857,17 грн. За умовами додаткової угоди №7 від 22.06.2005р. сторони домовились про припинення зобов’язань по договору на пайову участь у будівництві №16/03-1620 від 04.03.2003р. з моменту повернення коштів.

Також судами відзначено, що у відповідача по первісному позову існує заборгованість, яка становить 3 695 857,17 грн.

Водночас, колегія судів Вищого господарського суду України зауважує на тому, що відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України „Про судове рішення”, викладених у пункті 1 постанови від 29.12.76р. №11, обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення та постанова цим вимогам не відповідають, оскільки  викладені в них висновки  прийняті без повного та всебічного з"ясування всіх суттєвих обставин даної справи, що можуть вплинути на результати вирішення спору : не встановлено дійсний розмір заборгованості відповідача за первісним позовом, в них не знайшли відображення оставини, на які посилався відповідач за первісним позовом, зокрема, щодо перерахування грошових коштів на будівництво об’єктів за Адресною програмою згідно договору чи інших об’єктів, передбачених додатковими угодами, від чого залежить визначення дійсного розміру заборгованості по договору №16/03-1620 від 04.03.2003р., повернення коштів, сплачених на виконання якого, та припинення дії якого погоджено сторонами додатковою угодою.

Крім того, судами обох інстанцій не було встановлено правового становища  відповідача за первісним позовом та не застосовано відповідних правових наслідків, що передбачені статтею 24 ГПК України, у разі залучення до участі у справі неналежного відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, договір №16/03-1620 від 04.03.2003р.  укладено між ДК „Газ України” та Центральним спеціалізованим будівельним управлінням Міністерства оборони України (код 24969409), який визначений відповідачем за первісним позовом. Проте у судовому розгляді даної справи  приймав участь представник Центрального спеціалізованого будівельного управління (госпрозрахункове) (код 32200555), дані про правонаступництво у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 38 Господарського процесуального кодексу України, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі в справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. Зі змісту наведеної статті вбачається обов’язок, а не право господарського суду витребувати необхідні докази, що призвело до розгляду справи без дотримання встановлених статтею 43 Господарського процесуального кодексу України принципів всебічності, повноти та об’єктивності судового розгляду справи.

Також судами обох інстанцій було застосовано частину другу статті 231 Господарського кодексу України, якою передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом  господарювання,  що  належить  до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

За змістом наведених норм передбачено застосування санкцій у випадку порушення грошового зобов’язання перед державним підприємством або прострочено строки повернення грошових коштів, наданих з Державного бюджету України, тощо, але в будь-якому випадку дана норма передбачає умову застосування визначеної санкції –„якщо інше не передбачено законом чи договором”.

Як зазначав відповідач за первісним позовом, сторонами у договорі та додатковій угоді передбачено відповідальність за порушення  зобов’язань, що виключає можливість застосування санкції у вигляді штрафу, передбаченої законом, понад договірні санкції. Проте зазначені обставини залишені судами поза увагою та без належної перевірки і оцінки.

За таких обставин Вищий господарський суд України позбавлений можливості ухвалити рішення по суті спору, так як не всі обставини справи є з’ясованими. Тому ухвалені у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа –направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді, суду слід з’ясувати наведені обставини, вирішити питання про притягнення до участі у справі належних осіб або з’ясувати питання правонаступництва; за наявністю потреби, вирішити  питання про доцільність призначення судово-бухгалтерської експертизи для з’ясування дійсного розміру заборгованості відповідача за первісним позовом; з"ясувати питання щодо наявності чи відсутності підстав до застосування штрафних санкцій, належно перевірити  ствердження та заперечення сторін, дослідити наявні у справі докази, надати зазначеним доказам та доводам сторін належну правову оцінку та ухвалити законне та обгрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1115 , 1117 , 1119 –11111, 111-12  ГПК України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне подання Заступника військового прокурора Центрального регіону України задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 6 лютого 2007 року та рішення Господарського суду м. Києва від 10 жовтня 2006 року у справі № 21/256 скасувати, справу  передати на новий розгляд до Господарського суду м. Києва в іншому складі.

Головуючий:                                                          Л.П. Невдашенко

Судді:                                                                      М.В. Михайлюк

Н.Г. Дунаєвська