ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
ПОСТАНОВА

Іменем України

22.01.2007
Справа №2-23/17314-2006А

Господарський суд Автономної Республіки Крим у складі

судді Іщенко Г.М.,

секретаря судового засідання Ємєнджієвої А.М., розглянувши за участю представників

від позивача – Левашов С.Ю.- директор,

від відповідача – Безверха Ю.А.- головний державний податковий інспектор юридичного відділу, дов. від 31.08.2006р. №2609/10-10-0,

у відкритому судовому засіданні справу

за адміністративним позовом Приватного підприємства “Левс” (97400, АР Крим, м. Євпаторія, вул. С. Перовської, 53, кв.2),

до відповідача Державної податкової інспекції в м. Євпаторії АР Крим (97416, АР Крим, м. Євпаторія, вул. Д.Ульянова, 2/40),

про визнання нечинним рішення,

в с т а н о в и в :

Приватне підприємство “Левс” звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Державної податкової інспекції в м. Євпаторії АР Крим про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № від 07.07.2006р. про  застосування штрафних санкцій в сумі  3919,00грн. за  порушення пунктів 5, 6, 11  статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, вказує, що акт перевірки №000026 від 29.06.2006р. не відображує реальних фактів, що мали місце при проведенні перевірки, не містить жодних посилань на будь-які документи, що підтверджують порушення, більш того, акт перевірки є суперечливим.

У судовому засіданні 22.01.2006р. позивач, надав уточнення до позовної заяви, просить визнати нечинним рішення Державної податкової інспекції в м. Євпаторії № від 07.07.2006р.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що порушення були зафіксовані у акті перевірки, висновки якого були покладені в основу спірного рішення про застосування штрафних санкцій.

Згідно пункту 6 Закону України „Про внесення змін до Кодексу адміністративного судочинства України” №2953-1У від  06.10.2005р., що набрав чинність 01.11.2005р., до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судочинство здійснюється відповідно до  Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на  обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження по адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, що діє на час здійснення окремої процесуальної  дії, розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухав представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Предметом спору у даній справі є застосування до позивача відповідальності, передбаченої статтями 17, 22  Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.

Згідно з частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення(дія); з урахуванням права особи на участь  у процесі прийняття рішення.

Як свідчать матеріали справи, 29.06.2006р. Державною податковою інспекцією в м. Євпаторії АР Крим проведено перевірку господарського об’єкту – магазину, розташованого за адресою: АР Крим, м. Євпаторія, вул. Володарського, 41, який належить Приватному підприємству “Левс”, за результатами якої складений акт №000026 від 29.06.2006р.

Перевіркою встановлені порушення пунктів 1,5,6,13 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.

На підставі зазначеного акту перевірки від 29.06.2006р. відповідачем відносно позивача  винесене рішення від 07.07.2006р. № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3919,00грн. за порушення статті 3 пунктів 5,6,11 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.

Згідно частині 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається  на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві  є будь-які фактичні  дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для органів державної податкової служби таким доказом є акт перевірки, у якому факти виявлених порушень повинні викладатися чітко, об’єктивно та в повній мірі. Лише за умови дотримання контролюючим органом зазначених вимог щодо фіксування фактів виявлених порушень є підстави  для притягнення до відповідальності.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність порушень позивачем Закону України  “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” через  недоведеність відповідачем цих  порушень і  достатніх  доказів, підтверджуючих відсутність фактів вчинення зазначених порушень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 70 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається зі спірного рішення № від 07.07.2006р. до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 3919,00грн. за порушення статті 3 пунктів 5, 6, 11 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.

Пункти  5, 6 ,11 статті 3 Закону України  “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг” передбачають,  що суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в  безготівковій  формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при  продажу  товарів   (наданні   послуг)  у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані:

- у  разі незастосування реєстраторів розрахункових операцій у  випадках,  визначених  цим  Законом, проводити розрахунки з використанням книги обліку розрахункових операцій та розрахункової книжки  з  додержанням  встановленого порядку  їх  ведення,  крім випадків,  коли  ведеться облік через електронні системи прийняття ставок, що контролюються у режимі  реального  часу  Державним казначейством  України;

- забезпечувати зберігання використаних книг обліку розрахункових операцій та  розрахункових  книжок протягом трьох років після їх закінчення;

- проводити розрахункові операції через   реєстратори розрахункових операцій з   використанням  режиму  попереднього програмування найменування,  цін товарів  (послуг)  та  обліку  їх кількості.

Однак, відповідачем не прийнято до уваги, що позивач не допускав порушення пунктів 5,6 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”, оскільки Приватне підприємство “Левс” попередило відповідача про те, що розрахункові книги втрачені, про що свідчачись відповідна заява від 14.04.2006р. №38 до Головного управління міністерства  внутрішніх справ України в АРК про втрату вказаних документів.

Більш того, актом перевірки від 29.06.2006р. №000026 не підтверджені порушення позивачем пункту 11 статті 3 Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.

Крім того, в акті перевірки вказано, що для ознайомлення з матеріалами перевірки, надання мотивованих пояснень та документів за фактами, викладеними  в акті перевірки, керівнику необхідно з’явитися  до Державної податкової інспекції за місцем реєстрації за адресою (адреса та дата, час не вказані). Відповідачем не надані суду докази, які свідчать про дату та час  викликання позивача  до Державної податкової інспекції в м. Євпаторії АР Крим.

Матеріалами справи підтверджено, що заперечення на вказаний акт перевірки були  здані до Державної податкової інспекції в м. Євпаторії 05.07.2006р., про що свідчить вхідний штамп відповідача від 05.07.2006р.

Однак, відповідь на скаргу з проведеної перевірки була надіслана відповідачем тільки 24.07.2006р. разом зі спірним рішенням від  07.07.2006р. № про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3919,00грн., що підтверджується листом відповідача від 21.07.2006р. за №1166/10/23-3 про надіслання спірного рішення позивачу поштою  рекомендованою кореспонденцією з повідомленням. Крім того, ця відповідь містить тільки відомості про те, що  спірне рішення про застосування штрафних санкцій може бути оскаржено до Державної податкової адміністрації вищого рівня.

На підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог статей 86,69,70 Кодексу адміністративного судочинства України судом не приймається акт перевірки від 29.06.2006р. №000026  як доказ встановлення фактів порушень позивачем Закону України  “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”.

При цьому суд виходить з того, що акт перевірки є основним джерелом фіксації та закріплення доказів правопорушення і він не містить всі вичерпні елементи складу правопорушення.

Відповідач не надав докази, що спростовують доводи позивача.

Отже, Державною податковою інспекцією в м. Євпаторії АР Крим не надані докази, які підтверджують обґрунтованість висновків акту перевірки, і застосування  до позивача  штрафних санкцій  в сумі  3919,00грн. за вказані порушення, є неправомірним і висновки акту перевірки згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України мали бути підтверджені відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування,  їх  посадові особи зобов’язані  діяти лише на підставі, в межах  повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно  статті 13 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” посадові   особи   органів   державної   податкової   служби зобов'язані дотримувати Конституції і законів  України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян,   підприємств,  установ,  організацій,  забезпечувати виконання  покладених  на  органи  державної   податкової   служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69,70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем достатніх  доказів.

Отже, підлягає визнанню нечинним рішення Державної податкової інспекції в м. Євпаторії АР Крим від 07.07.2006р. № про застосування штрафних санкцій в сумі 3919,00грн.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною  4 статті  13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

За таких обставин справи, позовні вимоги Приватного підприємства “Левс” підлягають  задоволенню.

Оскільки  пунктом 2 частини 3 розділу УII Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору визначається  відповідно підпункту б пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”, що дорівнює 3,40грн., зайво сплачене держмито у сумі 81,60грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України відповідно  до пункту 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито”  по його заяві.

Судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь у розмірі 3,40грн. з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови оголошено в судовому засіданні 22 січня 2007року.

У повному обсязі постанову складено 29 січня 2007року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7,8,9,11,12,70,79, 86, 94, 98, 122, 158–163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1.             Позов задовольнити повністю.

2.          Визнати нечинним рішення Державної податкової інспекції в м. Євпаторії АР Крим від 07.07.2006р. № про застосування штрафних (фінансових)санкцій в сумі 3919,00грн.

3.          Стягнути з Державного бюджету України (код платежу 22090200, одержувач Державний бюджет м. Сімферополя, рахунок 0002, Управління Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, ЗКПО 22301854, МФО 824026) на користь Приватного підприємства “Левс” (97400, АР Крим, м. Євпаторія, вул. С.Перовської, 53, кв.2) 3,40грн. державного мита.

Постанова може бути оскаржена до Севастопольського апеляційного господарського суду через господарський суд АР Крим шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови в десятиденний строк з дня складення постанови у повному обсязі, з подальшим поданням апеляційної скарги на постанову протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження та в порядку, передбаченому частиною 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, у разі неподання відповідної заяви (стаття 254 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко Г.М.