ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2007 р.
№ 13/740

Вищий  господарський  суду  України  в складі колегії

суддів:
Грейц К.В. - головуючого,
Бакуліної С.В.,
Глос О.І.,

розглянувши   матеріали касаційної скарги
Проектно-будівельного кооперативу “ Сплав”

на постанову
від 06.02.2007

Київського апеляційного  господарського суду

у справі господарського суду м. Києва № 13/740

за позовом
Проектно-будівельного кооперативу “Сплав”

до
ТОВ “ Степс Сервіс”

про
за участю представників:
-          позивача
-    відповідача
стягнення 14661 грн.

Войтовича С.О.
не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2006 у справі № 13/740 (суддя Євдокимов О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Моторного О.А., суддів Кошіля В.В., Вербицької О.В.), в задоволенні позовних вимог про повернення 14661 грн. плати за оренду майна, яке не могло бути використане за цільовим призначенням, відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням та постановою у  справі, Проектно-будівельного кооперативу “Сплав” в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що, суди першої та апеляційної інстанцій прийняли рішення та постанову внаслідок неповного з’ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, з порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, застосували норми ст. ст. 767, 768 ГК України, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, і не застосували ч. 6 ст. 762 ЦК України, якою обґрунтовані підстави позову.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав, його представник своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Перевіривши у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 26.05.2005 між позивачем та відповідачем укладено договір майнового найму №71-26/05/05, за умовами якого відповідач (наймодавець) зобов'язався передати позивачеві (наймачеві) фасадні будівельні риштування (майно) у строкове платне користування (п. 1.1 договору),  на строк з 27.05.2005 по 10.07.2005 (п. 1.4) для виконання будівельно-оздоблювальних та малярних робіт (п.1.5).

Приписами пункту 5 договору передбачено, що позивач вносить плату за користування майном за кожен день в розмірі 325,80 грн., загальна сума за весь термін користування майном становить 14661 грн. і вноситься у безготівковій формі на рахунок відповідача передоплатою в розмірі 100% не пізніше однієї доби з дня підписання договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач за актом прийому-передачі від 27.07.2005 передав, а позивач прийняв у користування майно –фасадні риштування, сплативши за весь наступний термін користування майном орендну плату в сумі 14661 грн. платіжним дорученням № 163 від 30.05.2005.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги приписами ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, послався на те, що після прийому майна ним було виявлено неможливість використання майна, оскільки відповідач передав не фасадно-будівельні, а фасадні риштування, тобто, не те майно, яке б відповідало умовам і меті укладання договору, про що сповістив відповідача листом від 08.06.2005 з вимогою зупинити дію договору, вивезти майно і повернути різницю коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України не довів настання загальних умов цивільно-правової відповідальності за порушення відповідачем зобов’язань за договором, зокрема, передачу у найом майна, яке не відповідає умовам договору за комплектністю та якістю і не може бути  використане за призначенням, також не доведено повернення цього майна відповідачеві згідно п 2.7 договору, тобто, виникнення збитків і наявності вини відповідача. При цьому, суди керувались нормами ст. ст. 510, 525, 526, 530, 611, 614,626, 629, 651, 654 712 ЦК України та ст. ст. 193, 224 ГК України і, як зазначено в судових актах, ст. ст. 759, 760, 762, 767, 768 ГК України.

Разом з тим, висновки судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає суперечливими, передчасними і такими, що не ґрунтуються на повно встановлених обставинах.

Як правильно визначили суди попередніх інстанцій, за своєю правовою природою договір, укладений між позивачем і відповідачем, є договором найму (оренди).

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Стаття 760 ЦК України передбачає, що предметом договору найму може бути, зокрема, річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 762 ЦК України за користування майном справляється плата, розмір якої встановлюється договором, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, за приписами цих норм, обов’язок внесення орендної плати безумовно пов’язаний з фактичним отриманням послуги з користування визначеним договором майном.

При вирішенні спору суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що предметом доказування у справі є встановлення обставин повної неможливості використання майна у цілях, передбачених договором, і, як наслідок, звільнення позивача від внесення плати за весь час дії таких обставин, за які він не відповідає, що позивач обґрунтовує нормою ч. 6 ст. 762 ЦК України і пов’язує з перерахуванням орендної плати за весь майбутній період оренди, за який він фактично майном не користувався через його функціональну непридатність для будівельних робіт, а не з-за його некомплектності або неналежної якості.

Втім, суди попередніх інстанцій, вдавшись до з’ясування технічних характеристик майна, залишили без встановлення і дослідження саме ті фактичні обставини, на яких ґрунтується матеріально-правова вимога позивача, не надали належної правової оцінки предмету позову і обраному позивачем способу захисту, застосувавши до спірних правовідносин неіснуючі норми матеріального права, зокрема, ст. ст. 759, 760, 762, 767, 768 ГК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 №11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст. 84 ГПК України судами не встановлена наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням встановленого ст. 69 ГПК України процесуального, адже, провадження у справі порушене 20.10.2005 з призначенням розгляду справи на 16.11.2005, однак, фактично розгляд справи відбувся 03.11.2006, тобто, після його відкладення ухвалами на 27.04.2006 та на 02.06.2006, об’явлення перерв на 18.05.2006 та на 06.10.2006 (за відсутності представника відповідача), а також перенесення розгляду справи (невстановленими нормами ГПК України довідками) на 29.09.2006 та на 03.11.2006, отже, відповідач у справі не повідомлявся про час і місце засідання суду, при цьому, рішення, датоване 06.10.2006, містить необумовлене виправлення дати на 03.11.2006.

На зазначені порушення суд апеляційної інстанції уваги не звернув і, в свою чергу, припустився аналогічних порушень, що згідно п. 2 ч. 2 ст. 11110 ГПК України є безумовною підставою для скасування судових актів у справі.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111  Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2007 у справі № 13/740 господарського суду м. Києва та рішення від 06.10.2006 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу Проектно-будівельного кооперативу “Сплав" задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                                       К.В.Грейц

Судді                                                                                                      С.В.Бакуліна

О.І.Глос