ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 травня 2007 р.

№ 16/3480

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого

Овечкіна  В.Е.,

суддів

Чернова     Є.В.,

Цвігун В.Л.,

за   участю   представників:

позивача

- Грінчук Н.А.,

відповідача

- Дружинін Є.Є.,

розглянувши у відкритому
судовому   засіданні
касаційну скаргу

РВ ФДМ України по Житомирській області

на постанову

від 17.05.2006 Житомирського
апеляційного господарського суду

у справі

№16/3480

за  позовом

РВ ФДМ України по Житомирській
області

до

ЗАТ “Житичі”

про

стягнення 606 грн. в доход
державного бюджету

ВСТАНОВИВ:

Рішенням від 22.02.2006
господарського суду Житомирської області (суддя Гансецький В.П.), залишеним без
змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду  від 17.05.2006 (судді: Щепанська Г.А., Гулова
А.Г., Ляхевич А.А.) в позові відмовлено у зв'язку з необгрунтованістю позовних
вимог. Рішення мотивоване обставинами переходу спірного об'єкта
соціально-побутового призначення у власність відповідача в 1994 році в складі
придбаного ним цілісного майнового комплексу орендного підприємства
"Житомирська фабрика "Житичі" без сплати ціни цього об'єкта в
порядку його пільгової приватизації, передбаченому ч.2 ст.24 Закону України
“Про приватизацію майна державних підприємств” в первісній редакції від
04.03.92.

РВ ФДМ України по Житомирській
області у поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати,
прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення та
неправильне застосування судами ч.2 ст.24 Закону України “Про приватизацію
державного майна”, ст.ст.2, 4, 49 Закону України "Про власність",
п.п.5, 95, 96 Державної програми приватизації на 2000-2002рр. Зокрема, скаржник
вказує на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження передачі
органом приватизації спірного об'єкту (мобільної будівлі
"Алушта")  організації
орендарів у власність та, як наслідок, на невходження цього об'єкту
соціально-побутового призначення до статутного фонду акціонерного товариства.
Окрім того, перший відповідач вважає, що свідоцтво про власність від 17.05.94
було видано на майно орендного підприємства фабрики "Житичі",
викуплене на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.93, а не на цілісний
майновий комплекс.

Скаржник також вважає, що Законом
України “Про приватизацію державного майна” та Державною програмою приватизації
на 2000-2002рр. способами оплатного відчуження
державного майна визначено переважно конкурентні способи (аукціон,
конкурс), а безоплатна передача у власність будівель, споруд, приміщень не
допускається.

Колегія суддів, перевіривши
фактичні  обставини справи на предмет
правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та заслухавши
пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню, а оскаржувані рішення та постанова -залишенню без
змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення
про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що
відповідно до ст.128 ЦК УРСР та ч.2 ст.24 України “Про приватизацію майна
державних підприємств” від 04.03.1992р. №2163-ХІІ та згідно умов договору
купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ОП “Житичі” від 17.11.93,
укладеного між РВ ФДМ України по Житомирській області (продавець) та
організацією орендарів ОП “Житичі” (покупець), та акту передачі державного
майна від 17.05.94 відповідач, як правонаступник покупця, отримав саме у
власність, а не у користування  спірну
мобільну споруду "Алушта", яка входила до складу ЦМК підприємства,
розташованого по просп.Миру,57 на земельній ділянці площею 23,98 га.

Колегія погоджується з висновками
судів з огляду на таке

На спірні правовідносини, пов'язані
з безоплатною передачею відповідачу в травні 1994 року об'єкту
соціально-побутового призначення внаслідок викупу орендним підприємством “Житичі”
(правопопередник ЗАТ “Житичі”) цілісного майнового комплексу ОП
"Житомирська фабрика "Житичі" за договором купівлі-продажу від
17.11.93, поширюється дія ст.24 Закону України “Про приватизацію майна
державних підприємств” в редакції від 04.03.1992р., чим спростовуються
посилання скаржника в обгрунтування своїх заперечень на ст.24 Закону України
“Про приватизацію державного майна” в редакції від 18.05.2000р. та на п.п. 5,
95, 96 Державної програми приватизації на 2000-2002рр. (затверджена Законом України
від 18.05.2000 №1723-ІІІ), які не має зворотної дії до спірних відносин.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону
України “Про приватизацію державного майна” (в первісній редакції від 04.03.92)
товариству покупців, створеному працівниками підприємства згідно зі ст.8 цього
Закону, яке стало власником свого підприємства в результаті викупу
підприємства, купівлі його на аукціоні, за конкурсом, придбання 51 і більше
відсотків акцій, за його згодою відповідний державний орган приватизації
безоплатно передає об'єкти соціально-побутового призначення, створені за
рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) зазначеного
підприємства із зменшенням ціни, за яку було придбано майно підприємства, на
суму початкової ціни зазначеного майна. Ці
пільги поширюються на викуп державного майна орендними підприємствами.

Висновки суду першої та апеляційної
інстанцій про входження спірного об'єкту нерухомості до складу цілісного
майнового комплексу ОП "Житомирська фабрика "Житичі",
викупленого відповідачем за договором купівлі-продажу від 17.11.93, по суті
грунтуються на даних додатку-переліку об'єктів соціально побутового
призначення, побудованих за кошти фонду соціального розвитку колективу
(а.с.25), акта оцінки  від 30.07.93 (а.с.22,23)
і акта прийому-передачі від 17.05.94 (а.с.19), згідно яких покупцю було
передано цілісний майновий комплекс на загальну суму 121307 тис. крб., в т.ч.
вартість майна, щодо якого встановлено пільги (1260 тис.крб.). В зв'язку з
цим  колегія погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій про те, що на виконання ч.2 ст.24 Закону України
“Про приватизацію майна державних підприємств” 17.05.1994 року відбувся
безоплатний перехід спірного об'єкту у власність відповідача без сплати його
ціни в порядку пільгової приватизації шляхом передачі цього об'єкту в складі
цілісного майнового комплексу згідно умов договору купівлі-продажу від
17.11.93.

Разом з тим касаційна інстанція
вважає за необхідне зазначити, що норма ч.2 ст.24 Закону України “Про
приватизацію державного майна” в первісній редакції від 04.03.92 має
диспозитивний характер, а тому правильними є висновки суду апеляційної
інстанції про те, що державне майно (об'єкти соціально побутового призначення)
до внесення змін до цієї статті в лютому 1997 року могло передаватися та
фактично передавалося безоплатно у власність
орендному підприємству “Житичі” в 1994 році, оскільки  згадана стаття не містила вказівок на
незмінність попереднього власника такого нерухомого майна (держави).

Колегія враховує, що наведеної
правової позиції дотримується також Верховний Суд України при здійсненні
касаційного перегляду судових рішень у справах, пов'язаних із застосуванням
ст.24 Закону України “Про приватизацію майна державних підприємств” в редакції
від 04.03.1992р. (постанова ВСУ від 24.10.2006 у справі №Н30/10).

Відповідні застереження було
запроваджено лише Законом України від 19.02.97 № 89/97-ВР (набрав чинності з
15.05.1997р.), які полягали у встановленні можливості безоплатної передачі
об'єктів соціально-побутового призначення господарському товариству за умови
цільового використання та без права продажу, тобто, лише у користування.
Адже, згідно зі ст. 225 ЦК України (в редакції, чинній до 01.01.2004) право
продажу майна належить лише власнику, а законодавець не надав такого права
отримувачу зазначеного вище майна.

Наявні ж заперечення скаржника щодо
набуття позивачем спірного майна у власність грунтуються виключно на звуженому
тлумаченні змісту дизпозитивної норми ч.2 ст.24 Закону України “Про
приватизацію державного майна” в редакції від 04.03.92 та намаганнях поширити
на спірні правовідносини, які виникли 16.07.1993р. (момент набрання ОП “Житичі”
права викупу орендованого ЦМК за наказом РВ ФДМ України по Житомирській області
від 16.07.93 №040ДП) та припинилися 17.05.94 (дата підписання акта прийому-передачі
викупленого майна), норму ч.2 ст.24 цього ж закону в редакції від 18.05.2000р.,
яка вже допускала передачу таких об'єктів виключно у безоплатне користування.
Однак, при цьому позивачем залишено поза увагою конституційний принцип
незворотності дії законів в часі, який враховано судами при прийнятті
оскаржуваних рішення та постанови.

До того ж судом встановлено статус
відповідача як добросовісного набувача та правомірного володільця стосовно
спірного об'єкту соціально-побутового призначення до моменту його відчуження на
користь громадянина ОСОБА_1, і зазначені обставини не спростовані  скаржником.

Водночас колегія відхиляє
твердження скаржника про відсутність в матеріалах справи документів на
підтвердження передачі органом приватизації спірного об'єкту (мобільної будівлі
"Алушта")  організації
орендарів у власність та на невходження цього об'єкту соціально-побутового
призначення до статутного фонду акціонерного товариства як такі, що
спростовуються встановленими судом фактичними обставинами вчинення такої
передачі за наявним у справі актом прийому-передачі від 17.05.94.

При цьому суд дійшов такого
висновку на підставі ретельної правової оцінки переліку об'єктів, які
безкоштовно передаються ОП “Житичі”, акта оцінки вартості майна від 30.07.93 і
акта прийому-передачі від 17.05.94, які в сукупності свідчать про безоплатну
передачу спірного об'єкту відповідачу  не
відокремлено, а в складі викупленого ЦМК ОП "Житомирська фабрика
"Житичі".

Не заслуговують на увагу посилання
позивача щодо встановлення законодавством про приватизацію вичерпного
переліку  способів приватизації (аукціон,
конкурс, викуп), оскільки це  не
заперечується судами попередніх інстанцій.

Однак, питання безоплатної передачі
об'єктів соціально-побутового призначення врегульовано законодавцем в окремому
розділі ІУ (Соціальні питання приватизації) Закону України “Про приватизацію
державного майна”, що не потребує внесення відповідних змін до ст.15 цього
закону.

Вміщені у касаційній скарзі доводи
державного органу приватизації здебільшого зводяться до  заперечень щодо оцінки судом першої інстанції
змісту наявних у справі доказів (договір купівлі-продажу, акт оцінки, акт
прийому-передачі) та до надання переваги свідоцтву про власність від 17.05.94
перед іншими первинними документами, однак, згідно імперативних вимог ч.2
ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не вправі вирішувати
питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, збирати нові докази чи додатково перевіряти наявні у справі докази.

Зважаючи на наведене, колегія
дійшла висновку про правомірність застосування судами першої та апеляційної
інстанцій норм законодавства, чинного в період існування спірних відносин, а
відтак, і відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи  викладене
та  керуючись ст.58 Конституції
України,  ст.ст.1115,  1117-11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О
В И В :

Постанову Житомирського
апеляційного господарського суду  від
17.05.2006 у справі №16/3480 залишити без змін, а касаційну скаргу РВ ФДМ
України по Житомирській області  -без
задоволення.

Головуючий, суддя
В.Овечкін

Судді          :                                                                                          Є.Чернов

В.Цвігун