ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007 р.
№ 35/444

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

Головуючий
Невдашенко Л.П.

Суддів
Михайлюка М.В.
Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  касаційну скаргу

Відкритого акціонерного товариства “Дніпроенерго”

на рішення
господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2006 року

у справі
№ 35/444 господарського суду Дніпропетровської області

за позовом
ВАТ “Дніпроенерго”

до

про
Міського комунального виробничого підприємства “Дніпроводоканал”
стягнення боргу

за участю представників сторін:

позивача
Формагей О.Л.

відповідача

не з’явились,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2006 р. (суддя: Широкобокова Л.П.) позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 1169601,87 грн. боргу, 62815,97 грн. інфляційних втрат, 21262,81 грн. –3% річних та судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просив скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив місцевий господарський суд та вбачається з матеріалів справи, позивач та Державне комунальне виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Дніпропетровська, правонаступником якого є відповідач, уклали договір №2с/15-32 від 01.01.2003 р. на прийняття та очищення господарсько-побутових стоків з додатками №1-6 строком дії до 31.12.2003р., та який відповідно до п.9.2 вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не буде заявлено про його розірвання.

Доказів розірвання договору в спірний період суду не надано. Вказане встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.11.2005 р. у справі №35/216, яке залишено в силі Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.11.2006р.

Згідно умов даного договору позивач зобов'язався приймати та очищувати господарсько-побутові стоки в розмірі встановленого ліміту (Додаток №1), а відповідач сплачувати за надані послуги в установлені строки.

Розділом 5 договору сторони встановили порядок визначення кількості стічних вод, які надходять в каналізацію, зокрема, при відсутності приладів обліку кількість стічних вод абонента визначається розрахунковим шляхом за нормами водоспоживання, встановленими органами місцевого самоврядування, про що сторонами складається акт про надання послуг. Для складання такого акту абонент (відповідач) повинен направити свого представника до виконавця (позивача) не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним. У разі неявки представника абонента виконавець самостійно складає вказаний акт, направляє абоненту для відома, та вказаний акт є документом, що підтверджує надані послуги.

Відповідач свого представника для складання актів в спірний період не направляв, дані про кількість спожитої води абонентами міськводоканалу, необхідні для визначення кількості стічних вод, позивачу не надавав, незважаючи на те, що споживання води абонентами міськводоканалу та скидання стічних вод є безперервним процесом та відбувалося протягом строку дії спірного договору.

В п.1, 2.1. та додатку №1 до договору сторони визначили щомісячні ліміти (обсяги) прийняття стоків, які становлять 127128,1 м3 в місяць. Таким чином, суд вважає, що позивач правомірно застосував вказані обсяги при розрахунку кількості наданих послуг.

На виконання умов договору з січня 2005р. по вересень 2006р. включно позивач надав відповідачу обумовлені послуги. Про обсяги наданих послуг позивач направив відповідачу акти надання послуг: листом №1541/02 від 20.03.2006 р. акти за січень - грудень 2005 р., листом №1540/02 від 20.03.2006 р. акти за січень-лютий 2006 р., листом №2430/02 від 18.04.2006р.   акт  за   березень 2006 р., листом №2983/02 від 15.05.2006 р. акт за квітень 2006 р., листом   №3954/02   від   13.06.2006р.   акт   за травень 2006 р., листом   № 4639/02   від   14.07.2006 р. акт за червень 2006 р., листом   № 5421/02   від   08.08.2006 р. акт за липень 2006 р., листом № 6642/02 від 07.09.2006р. акт за серпень 2006 р., листом №7463/02 від 10.10.2006р. акт за вересень 2006 р.

Як зазначив місцевий господарський суд, вказані акти відповідач не підписав, мотивованих заперечень на них не надав.

Згідно п. 6.1. договору сторони обумовили вартість послуг 0,44 грн. з ПДВ за 1 м3 стоків. В подальшому позивач неодноразово змінював вартість послуг шляхом затвердження калькуляцій на послуги та направленням відповідачу повідомлень про зміни та проектів додаткових угод.

Відповідно до п.4.2.2. договору в обов’язки виконавця входило в 5-ти денний термін повідомляти абонента про зміну цін, але відповідно до п. 6.2. договору ціна узгоджується з абонентом шляхом підписання додаткової угоди. Як встановлено рішенням суду у справі №35/216 сторони не уклали додаткових угод щодо зміни ціни.

Між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини, які відповідно до встановлених сторонами вимог регулюються, зокрема, нормами діючого законодавства. Господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач неправомірно провів односторонню зміну умов договору шляхом надсилання відповідних листів, оскільки це повністю суперечить ст. 525 ЦК України. Вартість наданих послуг слід розраховувати за ціною, визначеною сторонами в договорі, тобто 0, 44 грн. з ПДВ.

Щомісячна вартість наданих послуг складає 55936,36 грн. (0,44 грн. з ПДВ х 127 128,1 м3 = 55936,36 грн.) Всього за січень 2005 р. - липень 2006 р., вересень 2006 р. позивач надав послуг на загальну суму 1118 727,20 грн. Згідно акту наданих послуг за серпень 2006 р. прийнято та очищено стоків в кількості 114582,6 м3 на суму 50 874,67 грн., що не суперечить умовам договору. З врахуванням цього, надано послуг на суму 1169601,87 грн.

Відповідно до п.п. 6.4.-6.8. договору розрахунки проводяться по закінченню розрахункового періоду на підставі рахунку та відповідач повинен оплатити рахунок в 5-ти денний термін, після дати зазначеної в рахунку. Позивач вручив відповідачу рахунки разом з актами про надані послуги в строки, що вказані вище.

Відповідач за отримані послуги не розрахувався. Заборгованість становить 1 169 601,87 грн.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та у встановлений строк у відповідності з вказівками закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Доказів сплати цього боргу на час розгляду справи суду не надано. 23.02.2006 р. відносно відповідача порушено справу про банкрутство №Б15/33/06 та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, провадження у справі знаходиться на стадії розпорядження майном,   опублікування  оголошення  не  здійснювалося,  отже, зазначені позовні вимоги підлягають розгляду по суті в позовному провадженні.

Оскільки, відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), вимоги щодо стягнення неустойки, нарахованої в період дії мораторію за період прострочення платежу з 25.04.2006р. по 12.12.2006р. в сумі 17 536,57 грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити борг з урахуванням індексу інфляції, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Оскільки ні інфляційні втрати, ні 3 % річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за правопорушення та не можна відносити до санкцій у розумінні ст. 12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, то позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних задоволено.

Місцевий господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних та правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 62815,97 грн. інфляційних втрат та 21262,81 грн.  - 3 % річних.

Щодо доводів касаційної скарги, то вони спростовуються вищенаведеним. Крім того, відповідно до вимог ст. 1117 Господарського  процесуального  кодексу  України  касаційна  інстанція  не має  права  встановлювати  або  вважати  доведеними  обставини, які не були  встановлені  у рішенні або  постанові  господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про  достовірність  того чи іншого доказу,  про перевагу  одних  доказів  над  іншими,  збирати  нові докази або додатково  перевіряти  докази.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2006 року у справі № 35/444 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                   Л. Невдашенко

Судді:                                                                         М.Михайлюк

Н.Дунаєвська