ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.02.07 р.                                                                               Справа № 39/418пд

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., суддів Новікової Р.Г. та Плотніцького Б.Д., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА” (представники Марковський Є.В. за довіреністю б/н від 01.12.06 року та Джас І.В. за довіреністю б/н від 01.07.05 року) до товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” (директор Зав’язкін С.А. посвідчення КІА № 606880, представник Грановська Н.Л. за довіреністю б/н від 23.01.07 року) та до закритого акціонерного товариства „Телерадіокомпанія Лідер” (представник до судового засідання не з’явився) про:

ь          заборону товариству з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” вчинення будь-яких дій, що порушують майнові авторські права товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА”, у тому числі використовувати будь-яким способом оригінальну назву твору, найменування  проекту „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, а також введення позначення „Шансон” у господарський обіг;

ь          стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” компенсації за порушене майнове авторське право у розмірі п’ятдесяти тисяч мінімальних заробітних плат (яка станом на серпень 2003 року становить 185 грн.) у загальному розмірі 9’250’000 грн.;

ь          визнання недійсним договору № 01/08-02 від 02.08.02 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” та закритим акціонерним товариством „Телерадіокомпанія Лідер”, –

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА” (далі – Товариство) 09.09.03 року звернулося до суду з позовом (т.1 а.с.2-8) до товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” (далі – Компанія) про заборону Компанії вчинення будь-яких дій, що порушують майнові авторські права Товариства, у тому числі використовувати будь-яким способом оригінальну назву твору, найменування проекту „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, а також введення позначення „Шансон” у господарський обіг, про стягнення з Компанії компенсації за порушене майнове авторське право у розмірі п’ятдесяти тисяч мінімальних заробітних плат у загальному розмірі 9’250’000 грн. Позовні вимоги Товариства ґрунтуються на порушенні відповідачем майнових прав Товариства на твір за свідоцтвом Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства науки та освіти України (далі – Департамент) про державну реєстрацію прав автора на твір „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” від 21.09.01 року серії ПА № 4654 (т.1 а.с.16), виключні права за яким передані Товариству громадянами Ложкіним Б.Є. та Карпієм А.С. на підставі авторського договору від 03.01.02 року (далі – Договір).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав суду витребувані додаткові матеріали та обґрунтував факт чинності Договору (т.1 а.с.17-18) внаслідок його автоматичної пролонгації. Позивач висунув численні контраргументи проти заперечень відповідача, зазначаючи на неукладеності та недійсності договору № 01/08-02 від 02.08.02 року, на підставі якого відповідач при розповсюдженні радіопрограм та у власних позивних використовує позначення „Шансон” у різних його варіаціях, нелегітимності дій громадянина Євтухова А.Л., який всупереч судової заборони на введення у господарський обіг позначення „Шансон”, встановленої рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.02.03 року (т.1 а.с.9-15) продовжує використовувати це позначення, можливості самостійної правової охорони ключового слова „Шансон”, як частини оригінальної назви твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, тощо.

01.11.05 року позивач також скористався своїм правом, передбаченим статтею 22 ГПК України, збільшивши розмір позовних вимог за рахунок пред’явлення додаткової вимоги (т.3 а.с.36-37) про визнання недійсним договору № 01/08-02 від 02.08.02 року, укладеного між відповідачем Компанією та закритим акціонерним товариством „Телерадіокомпанія Лідер” (далі – Фірма). Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані приписами статті 48 ЦК УРСР, порушенням умов статей 14 та 21 Закону України „Про телебачення та радіомовлення”, відсутності істотних умов договору (через що цей договір № 01/08-02 від 02.08.02 року є неукладеним), відсутності обов’язкової реєстрації зазначеного договору № 01/08-02 від 02.08.02 року та відсутності державної реєстрації авторських прав на твір „Радіо Шансон”, невиключні права на який передані Компанії Фірмою за договором № 01/08-02 від 02.08.02 року.

Представник відповідача Компанії в судовому засіданні заперечив проти позову (т.1 а.с.43 та інш.), зазначивши, що використання Компанією позначення „Шансон” у різних варіаціях при здійсненні радіотрансляцій ґрунтується на підставі договору № 01/08-02 від 02.08.02 року, згідно якого Компанія отримала від Фірми право на використання в ефірі частини радіопрограм Фірми (твору „Радіо Шансон”), наразі права Фірми на вказаний твір базуються на рішенні Департаменту від 18.12.01 року про видачу Фірмі ліцензії на використання знака для товарів та послуг „Радіо Шансон” за свідоцтвом України № 20845, належним громадянину Євтухову А.Л. Компанія зазначила, що посилання позивача на порушення відповідачем умов ліцензії Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення від 23.05.02 року серії НР № 0235 (в частині неправильного визначення позивних – „Радіо Шансон” замість „Радіо Клас”) не мають відношення до предмету спору, оскільки ці порушення не тягнуть за собою жодних правових наслідків для Компанії, наразі, на думку Компанії, позивач не довів протиправності дій Компанії в частині використання позначення „Шансон” у різних варіантах, оскільки існує встановлена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності договору № 01/08-02 від 02.08.02 року, тому вимоги щодо стягнення компенсації 9’250’000 грн. на підставі статті 52 Закону України „Про авторське право та суміжні права” є необґрунтованими.

Нарешті, відповідач Компанія вважає, що позивач при заявленні вимог щодо визнання недійсним договору № 01/08-02 від 02.08.02 року пропустив трирічний строк позовної давності, тому просив у задоволенні цих вимог відмовити на підставі статі 267 ЦК України, до того ж, відповідач повідомив, що станом на 14.02.07 року Компанія вже не використовує жодним чином ані твір „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, ані назву цього твору, ані безпосередньо позначення „Шансон”, тому відносно вимог позивача про заборону Компанії вчинення будь-яких дій, що порушують майнові авторські права Товариства – провадження у справі просить припинити через відсутність предмету спору.

Залучений судом в порядку статті 24 ГПК України інший відповідач Фірма до судового засідання (у процесуальній якості відповідача) не з’явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання, відзиву на позовну заяву не надав, втім суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки ненадані суду відповідачем пояснення не можуть істотно вплинути на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, а надання відзиву є правом, а не обов’язком відповідача.

В судовому засіданні оголошувалась перерва 28.02.07 року з 1525 години до 1540 години.

Судом в порядку статей 41-42 ГПК України двічі призначалася судова патентознавча експертиза, а також повторна судова патентознавча експертиза.

Експерт Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз висновком від 24.11.04 року № 4991/29-1 надав наступні відповіді:

1.          слово „Шансон”, яке Компанія використовує в назві „Радіо „Шансон” є оригінальною частиною твору, яка може використовуватися самостійно;

2.          знак для товарів та послуг згідно свідоцтва № 20845 та твір за свідоцтвом ПА № 4654 є різними об’єктами інтелектуальної власності, які є відповідно об’єктом промислової власності за Законом України „Про охорону прав та знаки для товарів та послуг” та об’єктом авторського права згідно Закону України „Про авторське право і суміжні права”; причому, при введені у обіг знаку для товарів та послуг згідно свідоцтва № 20845 по класах 35, 38 та 41 (в частині „...в тому числі музичних програм...”), словесний елемент знаку (РАДІО ШАНСОН) при використанні в усних повідомленнях є подібним до ступеню змішування з частиною оригінальної назви „Радіоканал „Шансон”” твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, на яке видано свідоцтво Департаменту ПА № 4654.

Висновки комплексної судової експертизи об’єктів інтелектуальної власності від 19.04.06 року № 141 (т.3 а.с.51-63), підготовлені експертами Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Академії правових наук, свідчать про наступне:

1.          твір під назвою „Радіо Шансон” та твір „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” є відповідно літературними письмовими творами публіцистичного характеру (сценаріями), які схожі за тематикою, але відрізняються за назвою, рубриками, розміщенням рубрик і формою вираження, та підпадають відповідно до Закону України „Про авторське право і суміжні права” під однакову правову охорону;

2.          слово „Шансон” для позначення послуг радіомовлення є предметом самостійної правової охорони як об’єкт, що охороняється Законом України „про охорону прав на знаки для товарів та послуг” та не є предметом самостійної правової охорони як об’єкт авторського права.

3.          схожими елементами в назві об’єкта авторського права „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” та в зображеннях знаків для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 „Радіо Шансон” та за свідоцтвом № 49182 „Шансон” є слово „Шансон”.

4.          назва літературного твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” не є оригінальною, оскільки відображує зміст твору та не включає самобутніх, творчих елементів;

5.          змішування між словом у назві літературного твору та словесним елементом товарного знаку, зареєстрованого для наведених у свідоцтві товарів та послуг, неможливе, оскільки означені об’єкти інтелектуальної власності (товарний знак та літературний твір) не перетинаються на ринку однорідних послуг. Змішування, яке може мати правові наслідки, відбувається тоді, коли це слово використовується двома або більше радіоканалами для позначення своєї діяльності, і в цьому разі право власника відповідного товарного знаку – заборонити конкуренту використання позначення, якщо для такого використання останній не має встановлених законом підстав.

Оскільки за висновком експерта № 141 від 19.04.06 року, дослідженню стосовно поставлених судом питань було піддано серед інших доказів і копія твору ПА № 4654, копія свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № 8750 від 12.11.03 року, копія примірника твору за свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № 8750 від 12.11.03 року та знак для товарів та послуг за свідоцтвом № 49182 від 16.05.05 року, суд не вважає означені дії експерта доцільними та такими, що спрямовані на вирішення питань, які потребують спеціальних знань, оскільки на момент порушення провадження у справі № 39/418пд (09.09.03 року) та на момент вчинення дій, які передували поданню позову та на думку позивача порушують права останнього, зазначені твір „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” та свідоцтво України № 8750 від 12.11.03 року, а також знак для товарів та послуг „ШАНСОН” за свідоцтвом України № 49182 від 16.05.05 року – ще не існували як юридичний факт, тому надання їм оцінки у сукупності з матеріалами справи (а також порівняння зазначених об’єктів інтелектуальної власності з наданням відповідних висновків) є наслідком логічної помилки експерта.

До того ж, по питаннях 2 та 5 експерт вийшов за межі роз’яснення питань по галузі патентознавства та фактично надав правову оцінку фактам та обставинам справи, причому відповідь експерта на питання 2 взагалі не відповідає змісту питання, поставленого судом в ухвалі про призначення експертизи від 01.11.05 року. Досліджуючи питання № 1, експерт при порівнянні твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” підмінив поняття порівнюваного твору „Радіо Шансон” іншим твором – „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” за свідоцтвом України № 8750 від 12.11.03 року, тому відповідь експерта взагалі не може бути взята до уваги.

З огляду на наведене, господарський суд Донецької області ухвалою від 31.05.06 року призначив повторну судову патентознавчу експертизу у справі № 39/418пд, причому за висновком № 30 від 24.10.06 року Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності Міністерства юстиції України повідомив суду таке:

1.          твір „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” та твір „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” є різними об’єктами авторського права;

2.          назва твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” є оригінальною та новою;

3.          схожими елементами в назві літературного твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” та у знаку для товарів та послуг за свідоцтвом України № 20845 є слова „Шансон” та „радіо”.

4.          може бути змішування між словом „Шансон” в назві твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” та в знаках для товарів та послуг за свідоцтвами України № 20845 та № 49182.

5.          слово „Шансон” може використовуватися самостійно, зокрема, при розповсюдженні телерадіоорганізацією своєї передачі.

Судова справа № 39/418пд неодноразово розглядалася господарськими судами України першої, апеляційної та касаційної інстанції, а також Верховним судом.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Товариства слід задовольнити виходячи з наступного.

Оцінивши Договір (т.1 а.с.17-18), з якого виникли цивільні права й обов’язки Товариства та громадян Ложкіна Б.Є. і Карпія А.С., суд дійшов висновку, що укладена угода за своїм змістом та своєю правовою природою є договором на право використання твору (ліцензійним договором) за свідоцтвом Департаменту ПА № 4654 від 21.09.01 року (т.1 а.с.16), який підпадає під правове регулювання норм статті 4 ЦК УРСР, статей 32-34 Закону України „Про авторське право і суміжні права”, а також статей 1109-1114 ЦК України, застосування яких можливе в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року взаємних прав та обов’язків сторін.

Таким чином, в силу статті 4 ЦК УРСР, статті 33 Закону України „Про авторське право і суміжні права”, статті 1109 ЦК України та розділів 1-2 Договору, громадяни Ложкін Б.Є. та Карпій А.С. надали Товариству дозвіл на використання об’єкта права інтелектуальної власності за свідоцтвом Департаменту ПА № 4654 від 21.09.01 року твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” на умовах, визначених за взаємною згодою сторін – невиключне право використання на території Донецької та Харківської областей, з правом використовувати частину назви або назву твору у найменуванні радіостанції, з виплатою одноразової винагороди кожному з авторів по 500 грн.

Додатковою угодою до Договору від 01.07.02 року (т.1 а.с.37) Товариству авторами твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” було передано виключні авторські права.

При дослідженні твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” (т.3 а.с.67-74) у сукупності з висновками експерта № 30 від 24.10.06 року, суд дійшов висновку, що зазначений твір дійсно є літературним письмовим твором, виконаним у вигляді сценарію, причому згідно статті 9 Закону України „Про авторське право і суміжні права” назва означеного твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” – є об’єктом з самостійною правовою охороною.

Той факт, що назва твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” є оригінальною випливає не тільки з висновків експертів від 24.10.06 року № 30 та від 24.11.04 року № 4991/29-1, але зі змісту самої норми статті 9 Закону України „Про авторське право і суміжні права”, яка визначає будь-яку назву твору, апріорі як оригінальну. Наявність виданого Департаментом свідоцтва ПА № 4654 від 21.09.01 року вже свідчить не тільки про те, що відповідні спеціалісти Міністерства науки та освіти України встановили факт новизни та оригінальності самого твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, але й відповідність зазначеним критеріям (новизни та оригінальності) самостійної частини твору, якою безумовно є назва. Висновок експерта від 19.04.06 року № 141 в частині відсутності у назви твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” ознак оригінальності – не може бути взятий до уваги, оскільки окреме дослідження експертом кожного з елементів назви (зміст твору та загальновживане слово „шансон”) з визначенням відсутності самобутніх, творчих елементів – є невірним, оскільки слово „шансон” в контексті назви твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” означає не окремий жанр, а ключовий, визначальний елемент, який має вирізнити радіоканал з цією назвою серед інших існуючих радіоканалів.

При цьому, на думку суду, в назві твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” за свідоцтвом Департаменту ПА № 4654 від 21.09.01 року елемент „Проект” означає вид твору, елемент „Радіоканал” вказує на галузь застосування твору, елементи „наполнение, рубрики, подпрограммы” вказують на структурну побудову твору як літературного сценарію, тобто виконують допоміжне значення та жодним чином не ідентифікують твір „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” у свідомому сприйнятті останнього споживачами, втім елемент „Шансон” в назві цього твору є безумовно ключовим, відмітним та визначальним, таким, що відрізняє та ідентифікує зазначений твір від решти об’єктів авторських прав та вказує на певне тематичне спрямування радіомовлення Товариства.

Суд приймає до уваги висновки експертів в тій частині, що слово „шансон” за словниковим походженням є російськомовною (і україномовною) транслітерацією французького слова „пісня” та звичайно означає естрадну бардівську пісню ліричного характеру, натомість суд вважає загальновідомим, та таким, що підлягає доведенню в порядку статті 35 ГПК України те, що пісенний жанр „шансон”, що виник та поширився на території країн колишнього СРСР та СНД протягом 80-90 років минулого століття, у свідомому культурологічному сприйнятті громадян переважно означає російськомовну пісню побутового або ліричного (сентиментального) характеру, виконувану співаком-чоловіком від першої особи, причому здебільшого зазначені пісні містять прямі та непрямі посилання на колишнє або теперішнє перебування у виправно-трудових закладах (на кшталт кримінальної „романтики” або „блатної пісні”). Про означене свідчить, посеред іншим, і рішення Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення від 09.04.03 року № 421 (т.2 а.с.36), в якому Компанії, яка використовувала у якості самоідентифікації на ринку радіопослуг позивні „Радіо Шансон” – рекомендовано обмежувати використання аудіо продукції з наявними брутальними словами та виразами, і транслювання пісенної продукції низької якості з тематикою тюремно-виправних установ.

Таким чином, суд доходить висновку, що слово „Шансон”, як ключовий, визначальний та відмітний елемент назви твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” у разі використання його як способу ідентифікації радіоканалу (в позивних, назві радіоканалу, назвах окремих програм радіоканалу) підлягає самостійній охороні як об’єкт авторського права (твір) в розумінні статті 9 Закону України „Про авторське право і суміжні права”, причому виключні права на зазначений твір належать саме Товариству на підставі Договору та свідоцтва Департаменту ПА № 4654 від 21.09.01 року згідно частини 1 статті 15, статті 36 Закону України „Про телебачення та радіомовлення” та статей 31-33 Закону України „Про авторське право і суміжні права”. Аналогічних висновків дійшли і експерти у висновку від 24.11.04 року № 4991/29-1.

З 2002 року Компанія, яка за умовами ліцензії Національної ради України з питань телебачення та радіомовлення серії НР 0235 від 23.05.02 року та додатків до неї, під позивними „Радіо Клас” цілодобово віщає в Донецькій області на території міст Донецька (102,1 МГц), Макіївки (68,36 МГц), Горлівки (103,1 МГц), Краматорська (103,9 МГц) та Шахтарська (100,2 МГц), здійснює використання частини оригінальної назви твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” – слово „Шансон” – у різних варіаціях, тобто у позивних та заставках „Радіо Шансон”, „Хорошее радио Шансон”, „Классный Шансон”, в рекламних матеріалах тощо. На зазначене переконливо вказують надані позивачем документи – акт № Дн/15/03 перевірки дотримання Компанією законодавства України та умов ліцензії, підготовлений 30.10.03 року Національною радою України з питань телебачення та радіомовлення (т.1 а.с.59, т.2 а.с.38), акт № Дон/1/3 перевірки дотримання Компанією законодавства України та умов ліцензії, підготовлений 20.06.03 року Національною радою України з питань телебачення та радіомовлення (т.1 а.с.68, т.2 а.с.45), акти моніторингу (т.2 а.с.40-43, 47-50), ефірна мережа віщання Компанії (т.2 а.с.39), публікації та оголошення в пресі (т.2 а.с.53-65) та інш. Матеріали справи доводять вчинення відповідачем Компанією зазначених дій протягом 2002-2003 років.

Використання позивних „Радіо Шансон” та словесного визначення „Шансон” визнається також і самою Компанією, яка наголошує на тому, що в теперішній час подібні дії припинено. Посилання Компанії на правомірність означених дій в 2002-2003 роках, підставою чому є наявний договір № 01/08-02 від 02.08.02 року (т.1 а.с.44-47), за яким Компанія отримала від Фірми невиключні права на використання твору „Радіо Шансон” – суд вважає необґрунтованими з правової та доказової точки зору.

17.09.01 року Департаментом видано свідоцтво на знак для товарів та послуг № 20845 (т.1 а.с.48), згідно якого громадянину Євтухову А.Л. належать права на комбінований знак для товарів та послуг, що складається із словесних позначень „РАДІО ШАНСОН”, а також зображення людини з гітарою та затіненням слова „Шансон”. За висновком суду, підтвердженим також висновком експертів від 24.11.04 року № 4991/29-1, знак для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 та твір за свідоцтвом ПА № 4654 – є зовсім різними об’єктами авторського права, причому перший є об’єктом промислової власності громадянина Євтухова А.Л., а його правове регулювання здійснюється нормами Закону України „Про охорону прав на знаки для товарів та послуг” та Паризької конвенції про охорону промислової власності від 20 березня 1883 року, наразі другий є об’єктом авторського права громадян Ложкіна Б.Є. та Карпія А.С. (а згодом й Товариства) на літературний твір-сценарій, правове регулювання якого здійснює ЦК України та Закон України „Про авторське право і суміжні права”.

Рішенням Департаменту від 18.12.01 року зареєстровано передачу Євтуховим А.Л. Фірмі невиключної ліцензії на сім років на використання знаку для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 по класах 25, 35, 38, 41, 42, тобто у тому числі реклама (радіорекламування), освіта, розваги, музичні програми, служба новин. Зазначені дії Євтухова А.Л. рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.02.03 року (т.1 а.с.9-15) визнані такими, що є проявом недобросовісної конкуренції відносно громадянина Карпія А.С., водночас Євтухова А.Л. зобов’язано припинити зазначені недобросовісні дії, заборонено використовувати відмітну частину слово „Шансон” у будь-якому виконанні та заборонено введення позначення „Шансон” у господарський обіг. Окрім того, зазначеним рішенням суду встановлено, що позначення „Радіо Шансон” зі знаку для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 слід виключити з самостійної правової охорони та залишити їх у складі вказаного знаку як елементи, що не охороняються. Зазначені факти та обставини є такими, що не підлягають повторному доведенню господарським судом в силу статті 35 ГПК України.

Згідно договору № 01/08-02 від 02.08.02 року Компанія отримала від Фірми невиключні права на використання твору „Радіо Шансон”. Наразі, твердження сторін про те, що договір № 01/08-02 від 02.08.02 року за своєю суттю є ліцензійною угодою про передачу прав Фірми на використання знаку для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 – є юридично неспроможним через таке.

Зокрема, зміст самого договору № 01/08-02 від 02.08.02 року та додатків до нього – не містить будь-яких посилань на те, що предметом угоди є передача Компанії невиключних прав на знак для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845.

По-друге, приписи абзацу 2 частини 6 статті 16 Закону України „Про охорону прав на знаки для товарів та послуг” (в редакції на момент укладення договору № 01/08-02 від 02.08.02 року) містили вказівку на необхідність реєстрації в Департаменті договорів на передачу прав на знаки для товарів та послуг, втім відсутність такої реєстрації додатково підтверджує те, що договір № 01/08-02 від 02.08.02 року не відноситься до угод про передачу прав на знаки для товарів та послуг.

По-третє, гіпотетична передача Компанії за договором № 01/08-02 від 02.08.02 року прав на знак для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 не могла би мати юридичних наслідків у вигляді придбання Компанією авторських прав, оскільки згідно рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.02.03 року, обов’язкового для виконання згідно статті 124 Конституції України, словесне позначення „Радіо Шансон”, як елемент вказаного комбінованого знаку для товарів та послуг, позбавлене самостійної правової охорони.

По-четверте, згідно рішення господарського суду міста Києва у справі № 12/75 встановлено, що Фірма отримала від Євтухова А.Л. невиключну ліцензію на використання знаку для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845 – без права передачі прав на використання знаку третім особам, що додатково підтверджує неможливість передачі Фірмою Компанії будь-яких прав на знак для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845.

Оцінюючи в сукупності наведені приписи закону та зміст договору № 01/08-02 від 02.08.02 року (п.п.1.1-1.4 та преамбула) суд дійшов однозначного висновку про те, що вказана угода за правовою природою та суттю є договором про передачу Компанії авторських прав не на знак для товарів та послуг за свідоцтвом № 20845, а прав на твір під назвою „Радіо Шансон”, начебто належний Фірмі.

За загальними правилами господарського процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Це стосується й відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову. Водночас, ані відповідач Компанія, ані інші учасники судового процесу не довели суду існування зареєстрованого або незареєстрованого літературного твору „Радіо Шансон”, права на який начебто були передані Компанії від Фірми.

Посилання експертів у висновках № 30 від 24.10.06 року та № 141 від 19.04.06 року на порівняння літературних творів проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” та „Радіо Шансон” є логічно та юридично некоректним, оскільки під неіснуючим твором „Радіо Шансон” експерти з невідомих причин розуміли інший самостійний твір „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” (т.3 а.с.76-84) – створений громадянами Євтуховим А.Л., Андроновим П.М. та Науменком І.В. та зареєстрований Департаментом 12.11.03 року з видачею свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № 8750.

Наразі, твір „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” за свідоцтвом Департаменту № 8750 не має жодного відношення до предмету поточного спору, оскільки реєстрація вказаного твору, а відтак і виникнення у громадян Євтухова А.Л., Андронова П.М. та Науменка І.В. авторських прав на цей твір (оскільки не доведено моменту фактичного створення цього твору), здійснена лише 12.11.03 року – набагато пізніше моменту подання поточного позову та вчинення Компанією оспорюваних Товариством дій. Окрім того, сторони не довели суду того, що Компанія або Фірма володіють будь-якими правами відносно твору „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” за свідоцтвом Департаменту № 8750 – на підставі ліцензійного договору або інших передбачених законом підстав, зокрема, не довели того, що за договором № 01/08-02 від 02.08.02 року Компанії передавалися права саме на твір „Сценарний проект „Програма „Радіо Шансон” за свідоцтвом Департаменту № 8750.

Суд також не вважає належним доказом у справі № 39/418пд і словесний знак для товарів та послуг „ШАНСОН”, належний громадянину Євтухову А.Л. згідно свідоцтва Департаменту № 49182 від 16.05.05 року (т.3 а.с.60), а також не бере до уваги посилання експертів у висновках № 30 від 24.10.06 року та № 141 від 19.04.06 року за вказаний знак, оскільки цей знак для товарів та послуг зареєстровано набагато пізніше порушення провадження у справі № 39/418пд, до того ж, сторони не довели суду наявності у сторін процесу прав на знак за свідоцтвом № 49182.

Договір № 01/08-02 від 02.08.02 року між Компанією та Фірмою, всупереч тверджень позивача не може бути визначений судом неукладеним, оскільки істотні умови для договорів про передачу авторських прав, передбачені частиною 2 статті 33 Закону України „Про авторське право і суміжні права”, у тому числі спосіб використання твору, територія, на яку поширюється передаване право, розмір і порядок виплати авторської винагороди – обумовлені сторонами договору в окремих додатках №№ 1 та 2, що є невід’ємною частиною договору № 01/08-02 від 02.08.02 року. Надані суду відповідачем додатки до договору № 01/08-02 від 02.08.02 року залучені до матеріалів справи, їх належність та допустимість до предмету спору перевірена судом.

Втім, при укладенні договору № 01/08-02 від 02.08.02 року Фірма начебто передала Компанії авторські права на твір „Радіо Шансон”, існування якого не доведено суду і який, принаймні, на момент укладення оспорюваного позивачем договору не був зареєстрований Департаментом та взагалі не існував як юридичний факт. З огляду на вказаний висновок, суд вважає цілком обґрунтованим посилання позивача на невідповідність договору № 01/08-02 від 02.08.02 року частині 3 статті 33 Закону України „Про авторське право і суміжні права”, яка прямо забороняє встановлення предметом договору про передачу прав на використання твору – тих прав, яких не було на момент укладання договору.

Таким чином, позовні вимоги Товариства щодо визнання договору № 01/08-02 від 02.08.02 року недійсним в порядку статті 48 ЦК УРСР – через невідповідність приписам частини 3 статті 33 Закону України „Про авторське право і суміжні права” – є обґрунтованими. Наразі посилання позивача на невідповідність договору № 01/08-02 від 02.08.02 року умовам ліцензії та приписам Закону України „Про охорону прав на знаки для товарів та послуг” – судом відхиляється, оскільки Закон України „Про охорону прав на знаки для товарів та послуг” не здійснює правове регулювання угод про передачу авторських прав на твори. Виходячи з того, що сторонами по цій справі вимог про застосування двосторонньої реституції не заявлено, прийняття судом за власною ініціативою рішення з цього питання та вихід за межі позовних вимог не відповідатиме статті 83 ГПК України та суперечитиме принципу законності та змагальності сторін, передбачених нормами статті 129 Конституції України. До того ж, у зв’язку з тим, що суд дійшов висновку про неіснування твору під назвою „Радіо Шансон”, передача авторських прав не пов’язана з фактичною передачею майнового об’єкту, а Фірма не довела фактів отримання будь-яких благ за договором № 01/08-02 від 02.08.02 року – двостороння реституція не могла бути здійснена навіть за умов наявності відповідних клопотань сторін.

Клопотання Компанії про відмову позивачу у задоволенні вимог про визнання недійсним договору № 01/08-02 від 02.08.02 року в порядку статті 267 ЦК України (пропущення строку позовної давності) не може бути задоволене судом через наступне.

Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 256 ЦК України, складає три роки. Означений строк згідно статті 261 ЦК України починає відлік від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно даних суду, з якими згоден відповідач Компанія, Товариство дізналося про існування договору № 01/08-02 від 02.08.02 року в судовому засіданні 10.10.03 року (т.1 а.с.42), тому саме з цього моменту починає перебіг строк позовної давності.

Згідно статті 264 ЦК України, строк позовної давності має перериватися пред’явленням суду зацікавленою особою відповідних вимог. Наразі, позивач 06.01.05 року (т.2 а.с.66-67) звертався до суду з вимогами про визнання договору № 01/08-02 від 02.08.02 року недійсним в порядку статті 83 ГПК України (вихід за межі позовних вимог), а також 01.11.05 року збільшив позовні вимоги, вимагаючи визнання договору № 01/08-02 від 02.08.02 року недійсним (т.3 а.с.36-37). У зв’язку з вказаним, строк позовної давності по вимогах стосовно визнання договору № 01/08-02 від 02.08.02 року недійсним в 2005 році перервався, тому зазначений строк не може вважатися закінченим.

Висновки експерта № 4991/29-1 від 24.11.04 року стосовно того, що при введені у обіг знаку для товарів та послуг згідно свідоцтва № 20845 по класах 35, 38 та 41 (в частині „...в тому числі музичних програм...”), словесний елемент знаку (РАДІО ШАНСОН) при використанні в усних повідомленнях є подібним до ступеню змішування з частиною оригінальної назви „Радіоканал „Шансон”” твору „Проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, на яке видано свідоцтво Департаменту ПА № 4654 (а також аналогічні за змістом висновки експерта № 30 від 24.10.06 року) – вважаються судом цілком обґрунтованими та логічними, тому що у разі використання зазначених об’єктів авторського права на одному ринку радіопослуг (реклама та музичне радіомовлення), який передбачає доведення інформації до споживача виключно вербальним шляхом, цілком вірогідним є однакове сприйняття людиною обох об’єктів авторського права – через вкрай подібну вимову, втім суд не оцінює зазначені висновки експертів в цій частині як належний доказ у справі № 39/418пд, оскільки за вищенаведеними висновками суду, Компанія не мала прав на використання знаку для товарів та послуг згідно свідоцтва № 20845.

Системно аналізуючи вищенаведені факти, обставини та норми права, суд дійшов остаточного висновку, що Компанією дійсно здійснювалося протиправне (без достатніх правових підстав) використання ідентифікуючої частини оригінальної назви належного Товариству твору проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”.

Згідно імперативних приписів частини 1 статті 15 Закону України „Про авторське право і суміжні права” Товариству, як володільцю авторських прав на підставі Договору, належать виключні права на використання твору проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” (або його частин), а також  виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, у тому числі Компанією, тому суд має задовольнити позовні вимоги щодо заборони Компанії вчинення будь-яких дій, що порушують майнові авторські права Товариства, у тому числі використовувати будь-яким способом оригінальну назву твору, найменування  проекту „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, а також введення позначення „Шансон” у господарський обіг.

Заперечення Компанії, які ґрунтуються на необхідності припинення провадження у справі по вказаних позовних вимогах (через відсутність предмету спору), оскільки з 2005 року Компанія не порушує прав Товариства та не використовує позначення „Шансон” – не обґрунтовані належними доказами, до того ж, доведений судом факт порушення Компанією авторських прав Товариства згідно закону (стаття 16 ЦК України та стаття 52 Закону України „Про авторське право і суміжні права„) дає право позивачу вимагати не тільки припинення порушення прав в теперішньому часі, але й вимагати недопущення подібних порушень у майбутньому.

Серед інших способів захисту авторських прав, норми пункту „Г” частини 2 статті 52 Закону України „Про авторське право і суміжні права” передбачають виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50’000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу. Як випливає зі змісту зазначеної норми, вказана виплата носить компенсаційний характер та не повинна прямо відповідати розмірові реальних збитків або неотриманих доходів Товариства. Наразі, при вирішенні питання про правомірність вимог позивача про стягнення з Компанії компенсації в розмірі 50’000 мінімальних заробітних плат – суд виходить із наступного.

Використання Компанією в радіоефірі (позивні, програми, заставки тощо) ідентифікуючої частини оригінальної назви належного Товариству твору проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)” – позначення „Шансон” – мало за мету підвищення рейтингу власного радіоканалу за рахунок вживання широковідомого бренду „Шансон” та, як наслідок, залучення рекламодавців.

За довідкою товариства з обмеженою відповідальністю „Рекламна агенція „Золотий грамофон” від 01.02.07 року № 01/15-02/07, станом на момент подання позову вартість для третіх осіб однієї секунди реклами на належному Товариству радіоканалі „Доросле радіо „Шансон” складає (в залежності від часу віщання) від 2,75 грн. до 9,20 грн.

Згідно статті 30 Закону України „Про телебачення та радіомовлення” (в редакції на момент подання позову) та статті 13 Закону України „Про рекламу” (в чинній редакції) час мовлення, відведений на рекламу, не може перевищувати 15 відсотків на кожну годину мовлення для телерадіоорганізацій будь-якої форми власності.

З огляду на наведене, з урахуванням умовно однакової рейтинговості радіоканалів Товариства та Компанії (через використання одного широковідомого бренду для залучення слухачів) можна припустити, що надходження в розпорядження Компанії грошових коштів від реклами на одну добу становлять 79’893 грн. (((25’200 сек. Х 2,75 грн.) + (14’400 сек. Х 9,20 грн.) + (18’000 сек. Х 7,50 грн.) + (14’400 сек. Х 9,20 грн.) + (14’400 сек. Х 4,40 грн.)) Х 15 / 100).

На рік означена теоретична сума прибутку Компанії від реклами має становити 29’160’945 грн., а якщо враховувати інші джерела, наприклад, дані позивача по середній вартості секунди реклами 6,50 грн. – то 30’747’600 грн. на рік. Навіть за даними відповідача Компанії (викладеними у комерційних пропозиціях) вартість однієї секунди реклами на станції 102,1 МГц в місті Донецьку становить 2,50 грн. або 11’826’000 грн. на рік.

Згідно статті 1 Закону України „Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік” та статті 7216 Закону України „Про державний бюджет України на 2003 рік” мінімальна заробітна плата з 01.01.03 року становить 185 грн., а з 01.12.03 року – 205 грн.

З урахуванням вказаного, у також беручи до уваги наявність неконтрольованих факторів підйому або спаду рекламного ринку, вірогідності використання рекламодавцями рекламного часу не в повному обсязі, а також доведеність порушень Компанією прав Товариства протягом 2002-2003 років, суд вважає цілком обґрунтованою вимогу Товариства щодо стягнення з Компанії компенсації за незаконне використання авторських прав на суму 9’250’000 грн. (50’000 Х 185 грн.).

Решта посилань та тверджень сторін – до уваги судом не береться через їх (посилань та тверджень) невідповідність предмету спору та характеру господарських правовідносин, або через доказову необґрунтованість.

Таким чином, причиною виникнення спору є протиправне порушення Компанією майнових виключних авторських прав Товариства на твір проект „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, а також незаконне укладення Компанією та Фірмою договору № 01/08-02 від 02.08.02 року без наявності зареєстрованих авторських прав на твір „Радіо Шансон”.

В силу статті 49 ГПК України судові витрати у справі (державне мито, у тому числі мито, від сплати якого позивач звільнений, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також витрати на проведення судової експертизи) покладаються судом на Компанію, оскільки саме з вини цього суб’єкта господарювання виник поточний спір.

На підставі означених норм національного та міжнародного матеріального права, керуючись ст.ст.1, 22, 24, 33, 35, 36, 41, 42, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА” до товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” та до закритого акціонерного товариства „Телерадіокомпанія Лідер” про:

ь          заборону товариству з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія  „АРТА ПЛЮС” вчинення будь-яких дій, що порушують майнові авторські права товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА”, у тому числі використовувати будь-яким способом оригінальну назву твору, найменування  проекту „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, а також введення позначення „Шансон” у господарський обіг;

ь          стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” компенсації за порушене майнове авторське право у розмірі п’ятдесяти тисяч мінімальних заробітних плат (яка станом на серпень 2003 року становить 185 грн.) у загальному розмірі 9’250’000 грн.;

ь          визнання недійсним договору № 01/08-02 від 02.08.02 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” та закритим акціонерним товариством „Телерадіокомпанія Лідер”.

Заборонити товариству з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” вчинення будь-яких дій, що порушують майнові авторські права товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА”, у тому числі використовувати будь-яким способом оригінальну назву твору, найменування  проекту „Радіоканал „Шансон” (эфирное наполнение, рубрики, подпрограммы)”, а також введення позначення „Шансон” у господарський обіг.

Визнати недійсним договір № 01/08-02 від 02.08.02 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” та закритим акціонерним товариством „Телерадіокомпанія Лідер”.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „НОТА” компенсацію за порушене майнове авторське право у розмірі 9’250’000 грн., відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” на користь Державного бюджету України державне мито у розмірі 1’700 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіокомпанія „АРТА ПЛЮС” на користь Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз вартість судової експертизи № 4991/29-1 від 24.11.04 року у розмірі 1’491,12 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Суддя                                                                                Р.Г.Новікова

Суддя                                                                                 Б.Д.Плотніцький

Надруковано у 4 примірниках:

1 – позивачу

2, 3 – відповідачам

3 – господарському суду Донецької області