ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 р.
№ 13/168 (35/375)-06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Хандуріна М.І., –головуючого,

Панової І.Ю.,

Удовиченка О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну  скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємство "СпецМонтажСнаб"

на постанову
Дніпропетровського апеляційного господарського суду
від 30 січня 2007 року

у справі
№ 13/168 (35/375)-06 господарського суду Дніпропетровської області

за заявою
Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємство "СпецМонтажСнаб"

до
Відкритого акціонерного товариства "Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського"

про
стягнення 645 214,57 грн.,

за участю представників сторін:

ВАТ "Дніпропетровський металургійний завод ім.Петровського" –Скольський В.В. (дов. від 13.09.2006);

встановив:

У жовтні 2005 року позивач –ТОВ Підприємство "СпецМонтажСнаб" пред'явив у господарському суді позов до відповідача –ВАТ "Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського" про стягнення суму інфляційних у розмірі 508 933,52 грн., 3% річних у розмірі 136 281,05 грн.

Уточнивши позовні вимоги просив стягнути інфляційні втрати за період з 01.09.2002 р. по 01.01.2004 р., керуючись ст. 214 ЦК УРСР, та за період з 01.01.2004 р. по серпень 2005 р. включно керуючись ст. 625 ЦК України.

Вказував, що рішення  арбітражного суду Дніпропетровської області від 16.11.2000 р. у справі № 10/243 не виконано, а тому просить стягнути з відповідача матеріальні втрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.10.2006р. (суддя Рудь І.А.) позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ВАТ "ДМЗ ім. Петровського" на користь ТОВ "СпецМонтажСнаб" 507 883,83 грн. інфляційних витрат, 132647,15 грн. –3% річних, 6405,31 грн. державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В решті позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що ст. 214 ЦК УРСР та ст. 625 ЦК України передбачено сплату боржником, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 р. (колегія суддів у складі: Кузнецова І.Л. –головуючий, Швець В.В., Тищик І.В.)  Рішення господарського суду Дніпропетровської області скасовано. У позовних вимогах відмовлено.

Постанова мотивована тим, що грошові вимоги ТОВ "СпецМонтажСнаб" у розмірі 1514233,89 грн. включені до реєстру вимог кредиторів, а тому після порушення справи про банкрутство у боржника не виникає будь-яких додаткових зобов'язань у зв'язку із порушенням основного зобов'язання.

ТОВ Підприємство "СпецМонтажСнаб" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати з підстав порушення ст. 625 ЦК України, ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а рішення господарського суду Дніпропетровської області залишити в силі.

Заслухавши суддю –доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 16.11.2000 р. по справі № 10/243 були задоволені позовні вимоги ТОВ "Спецмонтажснаб", звернено стягнення на майно відповідача на суму 1512533,89 грн.

05.12.2000 р. заступник начальника ДВС Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська вині постанову про відкриття виконавчого провадження про виконання наказу № 10/243 арбітражного суду Дніпропетровської області про звернення стягнення на майно ВАТ "ДМЗ ім. петровського" в межах суми 1512533,89 грн. на користь ТОВ "Спецмонтажснаб".

19.01.2001 р. ухвалою арбітражного суду Дніпропетровської області було порушено провадження у справі № 25/15/118/01 про банкрутство  ВАТ "ДМЗ ім. Петровського" та введено мораторій на задоволення грошових вимог  кредиторів.

Вимоги ТОВ "Спецмонтажснаб" в сумі 1 512 533,89 грн. були включені до реєстру вимог кредиторів, затвердженого ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2001 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2005р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від  09.08.2006 р., затверджено мирову угоду від 24 квітня 2005 року та припинено провадження у справі про банкрутство.

Господарський суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, виходив з того, що вимоги позивача за своєю природою не є  санкціями, а ст. 214 ЦК УРСР та ст.625 ЦК України передбачено їх сплату за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у  позовних вимогах, виходив з того, що вимоги позивача включено до реєстру вимог кредиторів боржника, а тому після порушення справи про банкрутство не виникає будь-яких додаткових зобов'язань із порушенням основного зобов'язання.

Відповідно до  вимог ст.1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” (далі Закон)  мораторій на задоволення вимог кредиторів –зупинення виконання боржником грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів, термін виконання яких настав до дня введення мораторію ,і припинення заходів спрямованих на забезпечення виконання цих зобов’язань та зобов’язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно з  ч. 4 ст.12 Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф), а також не застосовуються інші санкції за  невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів( обов’язкових платежів).

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки мораторій представляє собою встановлене законом зупинення виконання  зобов’язань, то нарахування на зобов’язання, виконання якого зупинено, будь-яких сум, у тому числі  інфляції і 3% річних є несумісним з правовою природою мораторію.

Крім того стверджує, що у випадку  введення мораторію боржник не вправі самостійно задовольняти вимоги кредиторів за межами справи про банкрутство і з цього моменту відсутня вина боржника  у несплаті основної заборгованості  у зв’язку з встановленими обмеженнями його волевиявлення щодо задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Однак з даним твердженням апеляційного господарського суду в повній мірі погодитися не можна.

Ст. 41 ГПК України  передбачає дві форми судового процесу, господарські суди вирішують господарські спору у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом.

Справи про банкрутство розглядаються господарськими судами у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” конкурсні кредитори –кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника.

Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що  заборгованість відповідача перед кредитором  була включена до реєстру вимог кредиторів, а тому колегія суддів Вищого господарського суду вважає, що в даному випадку кредиторські  вимоги мають конкурсний характер і ТОВ Підприємство "СпецМонтажСнаб" є конкурсним кредитором,  включеним до Реєстру вимог кредиторів боржника –ВАТ "Дніпропетроський металургійний завод ім. Петровського".

В преамбулі Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”  вказано, що цей Закон встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Виходячи з викладеного,  даний Закон встановлює особливий порядок звернення з кредиторськими вимогами та задоволення вимог кредиторів, відмінний від позовного провадження.

Згідно з вимогами  ст. 14 Закону конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному  друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов’язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що в даному випадку, законодавець зобов’язує конкурсних кредиторів звернутися для задоволення своїх вимог в процедуру банкрутства боржника.

Виходячи зі змісту п. 8 ст.11 Закону  конкурсні кредитори мають право  заявити додаткові вимоги до  боржника у межах строку, встановленого у ч.1 ст.14 цього Закону, тобто протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство ,  в межах провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до вимог  ч.2 ст.14 Закону вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суд апеляційної інстанції в даному випадку, переглядаючи рішення про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, безпідставно послався на ч. 4 ст.12 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, яка передбачає неможливість, протягом дії мораторію, нарахування неустойки, штрафу, пені, інших санкцій оскільки інфляційні витрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних -  платою за користування коштами, які не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов’язань в зв’язку з цим відносити до санкцій у розумінні ст.12 Закону України  “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.

Разом з тим, наведений помилковий висновок суду апеляційної інстанції не впливає на законність постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду, а тому відсутні підстави для її скасування, оскільки ч. 1 ст. 11110 ГПК України  передбачено, що судовий акт підлягає скасуванню лише за умови, якщо таке порушення призвело до прийняття неправильного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1117, 1119 , 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємство "СпецМонтажСнаб" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 у справі № 13/168 (35/375)-06 залишити без змін.

Головуючий                                                                                М.І. Хандурін

Судді                                                                                          І.Ю.Панова

О.С. Удовиченко