ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.06.07 р.                                                                               Справа № 39/110

Господарський суд Донецької області у складі судді Морщагіній Н.С.

при секретарі Бахрамовій А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом: Концерну “Тріон” м. Димитров

До відповідача: Державного підприємства “Красноармійськвугілля” м. Димитров

про  стягнення 151 107 грн. 88 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: Патяка М.В.  - за довіреністю № 230 віл 23.05.2007 р., Тахтаров С.В. - директор;

від відповідача: не з’явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Концерн “Тріон” м. Димитров, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства “Красноармійськвугілля” м. Димитров,  про стягнення заборгованості в сумі 151 107грн. 88 коп., яка складається з основного боргу в сумі 87 160, 28 грн., 3% річних в сумі 1 775, 21 грн., індексу інфляції в сумі 5 360  грн., пені в сумі 6 798, 59 грн., суми претензії 50 022, 80 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на договір постачання № 232 від 21.04.2006 р., договір поставки № 01/4-П від 04.04.2006 р., претензію № 69 від 01.02.2007 р., розрахунки, претензію № 16/01 від 16.01.2006 р.

Відповідач надав відзив на позов, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнав на суму 86 750 грн. 29 коп.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази, господарський суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

21.04.2006 р. між позивачем, Концерном “Тріон” м. Димитров, та відповідачем, ДП “Красноармійськвугілля” м. Димитров, укладено договір постачання № 232, який за своїм змістом та правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить Договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

Згідно даного Договору позивач зобов’язався поставити відповідачу продукцію визначену специфікацією, що є його невід’ємною частиною, а відповідач в свою чергу зобов’язався прийняти та оплатити вартість поставленої продукції.

На виконання умов Договору позивач, згідно накладних № 60601 від 06.06.2006 р., № 130601 від13.03.2006 р., № 150601, № 197/11, від 15.06.206 р., № 170601 від 17.06.2006 р., № 200603 від 20.06.2006 р., № 260602, №208/38 від 26.06.2006 р., № 211/30, № 29062, № 211/31, № 290601 від 29.06.2006 р., № 307/15 від 05.10.2006 р., № 309/02 від 07.10.2006 р., поставив відповідачеві обумовлену Договором продукцію на загальну суму 98 217 грн. 77 коп.

Відповідно до п.п 4.1 Договору оплата за Договором здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту постачання.

Проте, взяті на себе за договором зобов’язання відповідач виконував неналежним чином, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість в сумі 87 160, 28 грн.

Відповідач факт поставки продукції підтвердив,  заборгованість визнав, що також підтверджується актом звірки розрахунків станом на 01.12.2006 р., підписаного та скріпленого печатками обох підприємств без зауважень та заперечень.

Наразі на момент прийняття рішення грошове зобов’язання відповідача перед позивачем на суму 87 160 грн. 28 коп. залишилось не виконаним, що є порушенням вимог статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, які передбачають, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, причому одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

За таких обставин, враховуючи те, що сума основного боргу підтверджена матеріалами справи та відповідачем не заперечується, позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню.

Прострочення відповідачем грошового зобов’язання  також тягне за собою обов’язок сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних з простроченої суми, на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок за період з червня 2006 р. по лютий 2007 р., відповідно до якого 3% річних складають 1 775 грн. 21 коп., а сума інфляції – 5 360 грн. 00 коп., з огляду на наявність заборгованості, суд вважає вимоги позивача в цій частині обґрунтованими, доведеними належним чином та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем також висунуто вимогу щодо стягнення пені в сумі 6 798 грн. 59 коп. за несвоєчасне виконання грошового зобов’язання у розмірі у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Втім, означена вимога не може бути задоволена судом через недотримання сторонами передбаченої статтею 547 ЦК України обов’язкової письмової форми для такого виду забезпечення зобов’язань, як пеня. Недотримання письмової форми для неустойки у вигляді пені тягне за собою недійсність (нікчемність) такої угоди (правочину) за законом. Оскільки сторони письмово не визначили пеню, як засіб забезпечення виконання угоди (правочину), позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, однією з вимог позивача є стягнення затрат по виплаті суми претензії ПП “Вуглеобладнання”, завданих йому внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов’язань щодо оплати поставленої продукції, які складаються зі сплачених штрафних санкцій в сумі 50 022, 95 грн. (водночас, як вбачається з представлених суду платіжних доручень № 90 від 01.02.2007 р. на суму 27022,80 грн. та № 81 від 30.01.2007 р. на суму 23000,00 грн., фактично позивачем сплачено 50  022, 80 грн., що і складає суму претензії).

Ухвалою суду від 23.05.2007 р., суд зобов’язав позивача уточнити позовні вимоги відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач вимог суду не виконав,  письмових пояснень щодо уточнення позовних вимог суду не представив. Однак в судовому засіданні від 11.06.2007 р. (протокол судового засідання від 11.06.2007 р.) визначив зазначену вище суму як збитки.

Дані вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.04.2006 р., з метою виконання договору постачання № 232 від 21.04.2006 р., він уклав договір поставки № 01/04-П з Приватним підприємством “Вуглеобладнання” і взяв на себе зобов’язання придбати у останнього товар, який він розраховував згодом поставити відповідачеві на виконання умов контракту № 232 від 21.04.2007 р. Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов’язання щодо оплати поставленої продукції, позивач, у свою чергу, не зміг виконати умови договору № 01/04-П від 04.04.2006 р. стосовно своєчасної оплати Приватному підприємству “Вуглеобладнання” зазначеної продукції, внаслідок чого за порушення взятих на себе по договору №№ 01/04-П від 04.04.2006 р. зобов’язань, позивач оплатив Приватному підприємству “Вуглеобладнання” штрафні санкції в сумі 50 022, 80 грн.

Оцінивши в сукупності надані в обґрунтування позовних вимог матеріали, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення збитків задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 623 Цивільного кодексу України  та ст. 224 Господарського кодексу України боржник, який порушив зобов’язання, повинен відшкодувати кредитору у повному обсязі завдані порушенням збитки, включаючи реальні збитки та упущену вигоду.

У відповідності з ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів  тощо), понесені   стороною,  яка  зазнала  збитків  а також  неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона,  яка зазнала   збитків,  мала  право  розраховувати  у  разі  належного виконання зобов'язання другою стороною.

Крім того, необхідними умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків  за загальними правилами є:

-          протиправність поведінки особи;

-          збитки, як результат протиправної поведінки;

-          причинний зв’язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

-          вина  особи, що заподіяла збитками;

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад  цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним  взятих на себе зобов’язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п.1.1 договору №01/04-П від 04.04.2006 р. предмету договору визначений специфікацією, що є його невід’ємною частиною. Однак дана специфікації позивачем суду не представлена. Суд, згідно ухвали від 23.05.2007 р. витребував, але позивачем на вимогу суду не представлено жодних доказів на підтвердження існування фактичних господарських зобов’язань за означеним договором, у тому числі і доказів, за якими можна було ідентифікувати склад та кількість продукції, поставленої за договором №01/04-П від 04.04.2006 р.

Суд вважає, що позивачем не доведено тотожність кількості  та складу майна, що було придбане за договором поставки №01/04-П від 04.04.2006 р. кількості та складу майна, що поставив позивач відповідачеві за договором № 232 від 21.04.2007 р.

Окрім того, позивач, як сторона господарських відносин, що виникли на підставі договору № 01/04-П від 04.04.2006 р., винна у порушенні взятих на себе згідно Договору обов’язків, не представив суду жодних доказів щодо попередження порушення прав та законних інтересів ПП “Вуглеобладнання”, тобто не довів, що їм було вжито будь-яких заходів щодо закупки та реалізації даної продукції будь-яким іншим контрагентам, окрім відповідача.

З огляду на вищевикладені обставини суд дійшов до висновку, що позивач не довів всіх умов цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків, а саме наявність таких збитків, завданих порушенням договірних зобов’язань відповідачем, а також причинно-наслідковий зв’язок між діями відповідача та збитками, тобто не довів (у розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України) ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог,  у зв’язку з чим  у вимогах позивача в частині відшкодування збитків в сумі 50 022, 80 грн. відмовляє у зв’язку з недоведеністю.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають віднесенню на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі ст.ст.525, 526, 614, 625 та 655-697, 712 ЦК України, керуючись ст.ст.22, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Концерну “Тріон” м. Димитров – задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства “Красноармійськвугілля” м. Димитров на користь Концерну “Тріон” м. Димитров основний борг в сумі 87 160 грн. 28 коп., індекс інфляції в сумі 5 360 грн. 00 коп., 3% річних в сумі 1 775 грн. 21 коп., витрати за державним митом в сумі 942 грн. 92 коп., на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 73 грн. 63 коп.

В іншій частині позову відмовити.

В судовому засіданні оголошено повний текст рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя