ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2007 р.
№ 45/451

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу відділу Державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області, м. Тернопіль (далі –відділ ДСО)

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2007

зі справи  № 45/451

за позовом відділу ДСО

до Антимонопольного комітету України, м. Київ (далі -  АМК)

про визнання недійсним рішення тимчасової адміністративної колегії АМК від 28.03.2006 № 8-р/тк.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Шевченка В.М.,

відповідача – не з’яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення тимчасової адміністративної колегії АМК від 28.03.2006 № 8-р/тк “Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу” (далі -  оспорюване рішення).

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.10.2006 (суддя     Балац С.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 (колегія суддів у складі: Андрієнко В.В. –головуючий, судді Студенець В.І. і Малетич М.М.), у задоволенні позову відмовлено. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з того, що, приймаючи оспорюване рішення, тимчасова адміністративна колегія АМК повно з’ясувала обставини, які мають значення для справи, довела обставини, які визнано встановленими, викладені в цьому рішенні факти відповідають обставинам справи та названою колегією правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України відділ ДСО просить оскаржувані судові рішення з даної справи скасувати і прийняти нове рішення, яким оспорюване рішення визнати недійсним. Скаргу мотивовано ненаданням попередніми судовими інстанціями належної оцінки зібраним у справі доказам, а також неправильним застосуванням названими судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені  будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами ГПК України.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- Тернопільським обласним територіальним відділенням АМК (далі -  територіальне відділення АМК) розглядалася справа № 253-НК за заявою товариства з обмеженою відповідальністю “Технічна охорона” з приводу його дискредитації відділом ДСО шляхом поширення неправдивих, неточних відомостей про ліквідацію названого товариства;

- у розгляді справи № 253-НК встановлено, що в діях відділу ДСО вбачаються ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого статтею 8 Закону України “Про захист від недобросовісної конкуренції” у вигляді поширення неправдивих, неточних відомостей щодо господарської діяльності заявника, чим відділ ДСО вводив в оману споживачів охоронних послуг і завдавав шкоди діловій репутації заявника;

- в ході розгляду справи № 253-НК адміністративна колегія територіального відділення АМК надала відділу ДСО рекомендації від 17.06.2005 № 36, якими рекомендувала йому вжити заходів для припинення дій, які містили ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Відділ ДСО листом від 26.05.2005 № 17/2-1-902 повідомив територіальне відділення АМК, що з метою спростування неточних відомостей щодо ТОВ “Технічна охорона” “всім господарникам направлено відповідні листи”;

- за результатами розгляду справи № 253-НК адміністративною колегією територіального відділення АМК прийнято рішення від 15.07.2005 № 10, згідно з яким:

·          зазначені дії відділу ДСО визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції;

·          у зв’язку з виконанням згаданих рекомендацій та відкликанням ТОВ “Технічна охорона” своєї заяви розгляд справи № 253-НК закрито;

- розпорядженням адміністративної колегії територіального відділення АМК від 09.09.2005 № 15 розпочато розгляд справи № 259-НК;

- наказом АМК від 22.03.2006 № 30 створено тимчасову адміністративну колегію АМК, якій доручено розглянути матеріали справи № 259-НК та прийняти рішення;

- згідно з оспорюваним рішенням у справі № 259-НК:

·          встановлено, що відділ ДСО був учасником таких суб’єктів господарювання: ТОВ “Ветерани охорони Тернопілля”, ТОВ “Охорона монтаж”, ТОВ “Охорона-Центр”, ТОВ “Охорона Тернопілля”, ТОВ “Охорона”, ТОВ “Охорона Плюс”, ТОВ “Технічна охорона”. Для здійснення діяльності на ринку охоронних послуг за допомогою ПЦС відділ ДСО передав товариствам за договорами оренди ПЦС і приміщення, в яких вони знаходилися. На виконання протоколу засідання балансової комісії Департаменту державної служби охорони прийнято рішення про вихід відділу ДСО зі складу засновників товариств. З ініціативи відділу ДСО зазначені  договори було розірвано, а ПЦС передано відділові ДСО, чим товариства фактично було позбавлено можливості здійснювати діяльність на ринку охоронних послуг за допомогою ПЦС. На час виходу відділу ДСО з числа засновників товариств ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж” придбали ПЦС місткістю 60 номерів і здійснювали охорону об’єктів у м.м. Бучачі, Копиченцях і смт Хворостків, решта ж товариств припинили надання охоронних послуг за допомогою ПЦС. Відділові ДСО було відомо про наявність у двох названих товариств власних ПЦС, але з метою посилення монополізації ринку охоронних послуг за допомогою ПЦС та бажаючи отримати певні переваги у конкуренції, відділ ДСО в лютому-березні 2005 року почав поширювати відомості про припинення господарської діяльності ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж”, попереджаючи про необхідність укладення угод на охорону за допомогою ПЦС з відділом ДСО;

·          встановлено, що відділ ДСО займає монопольне становище (за даними 2005 року) в територіальних (географічних) межах Тернопільської області. Як зазначалося, товариства орендували у відділу ДСО пульти і нежитлові приміщення, а стояки (кроси), до яких підключаються телефонні лінії суб’єктів господарювання, що знаходяться під охороною за допомогою ПЦС, розміщені в приміщеннях ЦЕЗ і в оренду не передавалися. Тому відділ ДСО вважав, що об’єкти, підключені (закросовані) на пульт, мають залишитися за ним, незважаючи на укладені з товариствами угоди, та не погоджувався на відключення від стояків тих суб’єктів господарювання, які не охороняються відділом ДВС. Відділ ДСО вважав, що для перекросування телефонної лінії абонента потрібне звернення цього абонента до відділу ДСО із заявою про видачу дозволу з перекросування, незважаючи на те, що вони не знаходяться або не знаходилися з відділом ДСО у договірних відносинах. Дії названого відділу щодо обумовлення переключення телефонних ліній (перекросування) на пульт ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж” наявністю його згоди суттєво обмежують конкурентоспроможність недержавних охоронних структур і свідчать про зловживання монопольним (домінуючим) становищем відділом ДСО у вигляді створення перешкод доступу на ринок охоронних послуг за допомогою ПЦС продавців, покупців, інших суб’єктів господарювання (пункт 2 статті 50 та пункт 7 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”);

·          встановлено, що: Управління УМВС делегувало відділові ДСО свої повноваження щодо ведення ліцензійних справ та здійснення контролю за дотриманням ліцензійних умов і підготовку документів на отримання, продовження ліцензій; ціни на послуги відділу ДСО розраховуються виходячи з вартості людино-години, яка є завищеною, через що завищено й вартість послуг з підготовки документів на отримання, продовження ліцензій;

·          дії відділу ДСО на ринку охоронюваних послуг, які полягали у розповсюдженні відомостей щодо ліквідації ТОВ “Технічна охорона” та ТОВ “Охорона монтаж” і завдали шкоди їх діловій репутації, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим статтею 8 Закону України “Про захист від недобросовісної конкуренції”, у вигляді дискредитації суб’єкта господарювання шляхом поширення неправдивих, неточних відомостей, пов’язаних з діяльністю суб’єкта господарювання, яке завдало шкоди його діловій репутації, у зв’язку з чим на відділення ДСО накладено штраф у сумі 10 000 грн. (пункти 3, 4 резолютивної частини оспорюваного рішення);

·          дії відділу ДСО, які полягали в обумовленні переключення телефонних ліній (перекросування) на пульт ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж” наявністю його згоди, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 7 частини другої статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку охоронних послуг за допомогою ПЦС шляхом створення перешкод доступу на ринок продавців, покупців, інших суб’єктів господарювання, у зв’язку з чим на відділення ДСО накладено штраф у сумі 5 000 грн. (пункти 5, 6 резолютивної частини оспорюваного рішення);

·          дії відділення ДСО, які полягали у встановленні завищених цін під час надання платних послуг з підготовки документів на отримання, продовження ліцензії, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції” у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку платних послуг з підготовки документів на отримання, продовження ліцензії в частині встановлення таких цін, які неможливо було б установити за умови існування значної конкуренції на ринку, у зв’язку з чим на відділення ДСО накладено штраф у сумі 5 000 грн. (пункти 7, 8 резолютивної частини оспорюваного рішення);

- матеріалами справи підтверджується, що відділ ДСО надсилав клієнтам ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж” листи з повідомленням про вихід відділу ДСО зі складу засновників товариств, що надавали послуги охорони з використанням ПЦС; у тих же листах пропонувалося укласти договори охорони безпосередньо з відділом ДСО. Останній цих фактів не заперечив;

- у результаті таких дій відділу ДСО частина споживачів відмовилася від послуг двох названих товариств і уклала договори з відділом ДСО;

- виручка ДСО від надання послуг за 2004 рік склала 9 231 900 грн., а за 9 місяців 2005 року –8 011 400 грн.;

- посилання відділу ДСО на усунення ним зазначених порушень й виконання ним рекомендацій територіального відділення АМК від 17.06.2005 № 36 у справі № 253-НК не підтверджуються матеріалами справи, оскільки:

·          під час перевірки виконання відділом ДСО зазначених рекомендацій встановлено, що листи, які цей відділ на виконання рекомендацій начебто надсилав клієнтам ТОВ “Технічна охорона”, насправді не надсилалися; доказів такого надсилання не подано, а особи, яким нібито адресовувалися ці листи, надали АМК письмові пояснення про те, що таких листів вони не отримували;

·          згадані рекомендації стосувалися зобов’язання відділу ДСО спростувати поширені ним відомості лише щодо ТОВ “Технічна охорона”, оскільки справа № 253-НК розглядалася за заявою цього товариства, а у справі № 259-НК встановлено, що порушення, передбачені статтею 8 Закону України “Про захист від недобросовісної конкуренції”, вчинені відділом ДСО щодо ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж”; крім того, за результатами письмового опитування клієнти ТОВ “Охорона монтаж” не отримували від відділення ДСО листів про спростування відомостей про ліквідацію ТОВ “Охорона монтаж”;

- відділ ДСО займає монопольне становище на ринку охоронних послуг за допомогою ПЦС в територіальних (географічних) межах Тернопільської області;

- товариства, учасником яких був відділ ДСО, орендували пульти та нежитлові приміщення у відділення ДСО, а стояки (кроси), до яких підключаються телефонні лінії суб’єктів господарювання, що знаходяться під охороною за допомогою ПЦС, розміщені у приміщеннях ЦЕЗ та в оренду товариствам передані не були, а тому використання телефонних ліній оплачувалося відділом ДСО з подальшим відшкодуванням товариствами. Відтак відділ ДСО вважав, що об’єкти підключені (закросовані) на пульт, мають залишитися за ним, незважаючи на укладені з товариствами угоди, і не погоджувався на відключення від стояків тих суб’єктів господарювання, які не охороняються відділом ДСО (лист від 07.12.2005 № 17/1-1-1726/Бд);

- у зв’язку з тим, що відділ ДСО вносив абонплату, ЦЕЗ № 2 і ЦЕЗ № 3 не переключали суб’єктів господарювання, які мали договори на охорону з товариствами, і, посилаючись на спільний наказ МВС України і Державного комітету зв’язку та інформатизації України від 12.07.2004 № 794/151 “Про затвердження Інструкції про порядок взаємодії підрозділів Державної служби охорони при МВС України з операторами телекомунікацій в організації централізованої охорони об’єктів”, вимагали від товариств або погодження відділу ДСО на переключення телефонних ліній, хоча названою Інструкцією не передбачено обов’язкового надання відділу ДСО надавати дозвіл (згоду) на перекросування телефонних ліній клієнтів, які розірвали укладені з відділом ДСО договори про надання охоронних послуг за допомогою ПЦС або не мали таких договорів;

- відділ ДСО вважав, що для перекросування телефонної лінії абонента потрібне звернення останнього до відділу ДСО із заявою про видачу дозволу з перекросування, незважаючи на те, що вони знаходяться або не знаходились у договірних відносинах з відділом ДСО;

- дії відділу ДСО щодо обумовлення переключення телефонних ліній (перекросування) на пульт ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж” наявністю його згоди суттєво обмежували конкурентоспроможність недержавних охоронних структур і свідчать про зловживання відділом ДСО монопольним (домінуючим) становищем у вигляді перешкод у доступі на ринок охоронних послуг продавців, покупців, інших суб’єктів господарювання;

- органом ліцензування щодо такого виду господарської діяльності, як надання послуг, пов’язаних з охороною державної та іншої власності, надання послуг з охорони громадян є Міністерство внутрішніх справ України (далі -  МВС України). Згідно з наказом Управління МВС України в Тернопільській області від 14.09.2004 № 540 на відділ ДСО покладено ведення ліцензійних справ, контроль за дотриманням ліцензійних умов. Тому цим відділом на договірній основі надавалися послуги, пов’язані з підготовкою матеріалів щодо видачі або продовження терміну дії ліцензії на право займатися охоронною діяльністю;

- ціни на відповідні послуги визначалися виходячи з вартості людино-години в розмірі 29, 65 грн. та затрат часу. Розрахунок вартості людино-години виконано виходячи з утримання старшого інспектора відділу ДСО та з врахуванням того, що членами комісії Управління МВС України з ліцензування є три працівники відділу ДСО. До суми грошового утримання старшого інспектора відділу ДСО включено (з розрахунку на одну людину на місяць): доплату за особливі умови служби, кваліфікацію та професійний ризик; продовольчий  пайок; речове забезпечення; нічні, святкові. Включення до розрахунку ціни послуг, пов’язаних з підготовкою матеріалів щодо видачі або продовження терміну дії ліцензії на право зайняття охоронною діяльністю, є безпідставним, оскільки такі витрати безпосередньо не пов’язані з названою діяльністю, а можуть відноситись до основної діяльності відділу ДСО, що визначена Положенням про Державну службу охорони при МВС України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 № 615. Завищення вартості однієї людино-години мала наслідком завищення ціни згаданих послуг;

- з оспорюваного рішення вбачається, що під час визначення розміру штрафу адміністративною колегією враховано обставини, які пом’якшують відповідальність відділу ДСО, зокрема, те, що цей відділ сприяв розглядові справи, надавав необхідну інформацію, переглянув ціни на послуги з ведення ліцензійних справ, спростував неправдиві відомості щодо ліквідації ТОВ “Технічна охорона” і ТОВ “Охорона монтаж”, звернувся до ЦЕЗ № 2 і ЦЕЗ  № 3 з “відношенням” щодо розкросування телефонних ліній об’єктів, які ним же охороняються.

Причиною спору в даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання господарським судом оспорюваного рішення недійсним.

Відповідно до статті 1 Закону України “Про захист від недобросовісної конкуренції”:

- недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать правилам, торговим та іншим чесним звичаям у підприємницькій діяльності;

- недобросовісною конкуренцією є, зокрема, дії, визначені главами 2 - 4 цього Закону.

Згідно із статтею 8 (глава 3) названого Закону дискредитацією господарюючого суб’єкта (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов’язаних з особою чи діяльністю господарюючого суб’єкта (підприємця), які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації господарюючого суб’єкта (підприємця).

За приписом частин першої статті 21 цього ж Закону вчинення господарюючими суб’єктами - юридичними особами та їх об’єднаннями дій, визначених цим Законом як недобросовісна конкуренція, тягне за собою накладання на них Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями штрафів у розмірі до трьох відсотків виручки від реалізації товарів, виконання робіт, надання послуг господарюючого суб’єкта за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

Пунктом 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції” до порушень законодавства про захист економічної конкуренції віднесено зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Згідно з пунктами 1 і 7 частини другої статті 13 названого Закону зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається:

- встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

- створення перешкод доступу на ринок продавців, покупців, інших суб’єктів господарювання.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 52 Закону України “Про захист економічної конкуренції” за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 2 статті 50 цього Закону накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб’єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи та наведені законодавчі приписи попередні судові інстанції дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги відповідного висновку не спростовують з урахуванням, зокрема, такого.

Скаржник з посиланням на статтю 49 Закону України “Про захист економічної конкуренції” вважає, що у розгляді АМК справи № 259-НК (в якій прийнято оспорюване рішення) до нього (скаржника) слід було застосувати вимоги зазначеної статті (яка передбачає закриття розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції), оскільки щодо відділу ДСО територіальним відділенням АМК вже розглянуто справу № 253-НК з тих же підстав. Проте, по-перше, остання з названих справ, як вбачається із встановлених попередніми судовими інстанціями обставин, не розглядалася по суті, оскільки розгляд в ній було закрито; по-друге, цей розгляд (до його закриття) здійснювався з підстав, відмінних від тих, що були предметом розгляду зі справи № 259-НК.

Таким чином, довід відділу ДСО щодо притягнення його до відповідальності двічі за одне й те саме правопорушення не знаходить підтвердження.

Скаржник зазначає також, що він “невинен в тому, що функції по веденню ліцензійних справ, здійсненню контролю за дотриманням ліцензійних умов покладено на нього наказом УМВС, оскільки підпорядкований МВС”. Однак у цьому, власне, ніхто скаржника й не звинувачував, а наявність правопорушень у його діях пов’язувалася АМК не з фактом покладення на нього Управлінням МВС України відповідних повноважень, а із зловживанням ним цими повноваженнями шляхом порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Відділ ДСО у зв’язку з цим посилається також на припис статті 46 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, яким передбачено закриття провадження у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за умови, зокрема, виконання положень рекомендацій органу АМК. Але з установлених попередніми судовими інстанціями обставин випливає, що рекомендації органу АМК у даному разі не стосувалися питань, пов’язаних з установленням відділом ДСО таких цін, які неможливо було б установити за умови існування значної конкуренції на ринку.

Чинне законодавство про захист економічної конкуренції та про захист від недобросовісної конкуренції не містить такого поняття, як “пом’якшуючі обставини”, а відтак воно й не могло бути враховане в розгляді даної справи попередніми судовими інстанціями. Що ж до усунення скаржником (за його твердженням) “всіх виявлених порушень”, то воно, за вірним висновком суду апеляційної інстанції, не є підставою для звільнення відділу ДСО від передбаченої законом відповідальності.

Решта доводів касаційної скарги стосується виключно оцінки доказів, які вже були предметом дослідження попередніми судовими інстанціями, та правильності встановлення ними фактичних обставин справи. Відповідно до частини статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. З урахуванням наведеної норми відповідні доводи, дослідження яких перебуває поза межами повноважень касаційної інстанції, не можуть бути підставами для задоволення касаційної скарги. В той же час скаржником не наведено достатньо обґрунтованих доводів стосовно порушення судовими інстанціями передбачених статтею 43 названого Кодексу правил оцінки доказів.

Визначених законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 17.10.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2007 зі справи                 № 45/451 залишити без змін, а касаційну скаргу відділу Державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області –без задоволення.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов