Господарський суд
Житомирської області
————————————————————————————————————————
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "06" березня 2007 р.
Справа № 5/2969

Господарський суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді

судді Брагіної Я.В.

судді

за участю представників сторін

від позивача Галінський О.А., довір. №222 від 08.12.06р.

від відповідача Поліщук С.О., представн. за довіреністю,  Марищенко В. А, керівник

Розглянув справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старокотельнянське" (с.Стара Котельня , Андрушівського району)

до Приватного орендного сільськогосподарського підприємства "Колос" (с. Нова Котельня, Андрушівського району)

про стягнення 19605,75 грн.

Спір розглядається у більш тривалий термін, ніж передбачений ч.1 ст.69 ГПК України за погодженням сторін у відповідності до ч.4 ст.69 ГПК України.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь 19605,75грн., з яких: 2900,00грн. - сума основного боргу, 15355,50грн. - пені, 256,95грн. -  3% річних,  1093,30грн. - інфляційних.

16 січня 2007 року представник позивача  подав заяву про зміну предмету позову, а саме: просив стягнути з відповідача 2900грн. - основного боргу за насіння ярої пшениці, 1650,70грн. - пені, 288,65грн. - 3% річних, 1331,10грн. - інфляційних (а.с.85).

В засіданнях суду 16.01.07р., 29.01.07р. представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги. Пояснив, що відповідач отримав у позику насіння ярої пшениці на суму 2400грн. Згідно договору позики зобов'язувався повернути  яру пшеницю, або сплатити борг коштами, чи розрахуватися продукцією та сплатити товарний кредит в сумі 500грн. Проте, в зазначений термін не повернув пшеницю і не розрахувався коштами. Тому позивач змушений  звернутися з позовом до суду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву і його представники у засіданні суду 16.01.07р. і 29.01.07р. заперечували  проти позову. Пояснили, що дійсно відповідач отримав  у позивача насіння ярої пшениці на суму 2400грн. Але розрахувався цукром.

В засідання суду 06.03.07р. представники сторін не з'явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені вчасно і належним чином.

Відповідач надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку із відсутністю директора.

Суд приходить до висновку про відхилення клопотання відповідача, оскільки в підтвердження клопотання не надано доказів та вважає, що неявка представника відповідача не перешкоджає закінченню розгляду справи.

Заслухавши представників сторін у засіданнях суду 16.01.07р. та 29.01.07р., дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно усної домовленості між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старокотельнянське" (позивач у справі) та Приватним орендним сільськогосподарським підприємством "Колос" (відповідач у справі)  позивач продав відповідачу яру пшеницю в  кількості  2 тонн по ціні 1200,00 грн. за  тонну на загальну суму 2400,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-232457 від 23.04.2003р., довіреністю серія ЯЕО № 115318 від 23.04.2003р. (а.с. 6-7,9).

За отриману пшеницю відповідач не розрахувався. Тому на день звернення з позовом до суду існувала заборгованість в сумі 2400грн.

Згідно ст.165 ЦК Української РСР (в редакції 1963р.), а ч.2 ст.530 ЦК України,  якщо строк (термін) виконання зобов'язання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право виконання його у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

27 травня 2006 року позивач надіслав відповідачеві вимогу  (претензію), яку відповідач отримав, про що не заперечували представники в засіданні суду, але залишив її без відповіді і без задоволення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення 2400грн. обгрунтовані і підлягають задоволенню.

Проте, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 2900грн.  основного боргу, мотивуючи вимоги тим, що відповідач повинен сплатити 500грн. товарного кредиту відповідно до договору позики від 23.04.03р.

Суд не приймає доводи позивача і приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у частині стягнення 500грн., враховуючи наступне:

- Так, дійсно 23 квітня 2003 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Старокотельнянське"  та Приватним орендним сільськогосподарським підприємством "Колос"  був укладений договір позики, згідно якого позивач зобов'язувася позичити відповідачу яру пшеницю в  кількості  2 тонн по ціні 1450,00 грн. за  тонну на загальну суму 2900,00 грн.

- Відповідно до ст.374 ЦК Української РСР, яка діяла на період укладення договору позики, за договором позики одна сторона  (позикодавець) передає другій стороні  (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Аналогічна стаття 1046 ЦК України, яка діє із 01.01.04р.

Слід зазначити, що згідно другого абзацу п.4  Прикінцевих та перехідних положень  Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

А оскільки договір позики діє, то суд керується вимоми  ЦК України, що набрав чинності із 01.01.2004р.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики це тільки наміри сторін.

А позивач не надав ніяких доказів, що підтверджували би позику пшениці ярої в кількості 2 т на суму 2900,00грн. та товарного кредиту на суму 500грн.

- Видатковою накладною № РН-232457 від 23.04.2003р. та довіреністю серія ЯЕО № 115318 від 23.04.2003р. (а.с. 6-7,9) підтверджується, що відбувся усний договір купівлі-продажу, оскільки в накладній значиться підстава для отримання товару:  без замовлення, а не договір позики і  умова продажу " попередня оплата".

Крім того, за договором  позики позивач зобов'язався позичити пшеницю відповідачеві в кількості  2т по 1245грн. за тонну, а продав по накладній 2т по 1200грн. за тонну.

Відповідно до ст.665 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України).

Згідно вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач позов щодо підстав та предмету не оспорив, доказів сплати боргу не надав. А позивач не надав доказів, що підтверджували би передачу в позику пшеницю на суму 2900грн.

Суд не приймає доводи відповідача щодо проведення розрахунків взаємозаліком, оскільки  останній  не надав суду ні заяви про проведення взаємозаліку, ні погодження позивача на проведення взаємозаліку за вартість отриманої пшениці.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення  2400грн. основного боргу;

Разом з тим, суд відмовляє в частині стягнення пені,  оскільки як уже зазначав суд вище, сторони укладали усну угоду купівлі-продажу,  а не  погоджували забезпечення виконання зобов'язання в письмовій формі.

А правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмої форми, є нікчемним.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого  індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних.

Згідно уточненого розрахунку позивачем сума інфляційних  складає 1331,10грн., а 3% річних від простроченої суми - 288,65грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що  розрахунок неправилький, оскільки позивачем безпідставно для нарахування взято суму боргу  2900,00грн., а не 2400,00грн. і початок періоду нарахування  із 01.09.03р. замість 07.06.06р. (після отримання претензії  на протязі семи днів з урахуванням поштового обігу три дні).

Тому 3% річних становитиме за період із 07.06.06р. по 31.12.06р., а всього за 208 днів  41,03грн., виходячи з такого розрахунку: 2400грн. сума боргу  х 3 % : 365 х 208днів.

А індекс інфляції становитиме 205,74грн. виходячи з такого розрахунку: 2400грн. х100,1 :100 = 2402,40грн.;  2402,40грн. х 100,9 : 100 = 2424,02грн.;  2424,02грн. х 100 : 100 = 2424,02грн.;  2424,02грн. х 102 : 102 = 2472,50грн.;   2472,50грн. х 102,6 : 100 = 2536,79грн.;  2536,79грн. х 101,5 : 100 = 2574,84грн. х 101,2 :100 = 2605,74грн.  (2605,74грн. - 2400грн.).

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 2646,77грн., в тому числі основного боргу в сумі 2400,00грн. 205,74грн. інфляційних нарахувань, 41,03грн. 3% річних, оскільки в цій частині вимоги заявлені відповідно до вимог діючого законодавства і підтверджуються наявними у справі доказами. В решті позову суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру  задоволених вимог.

На підставі ст.ст. 525, 526,530,547,625,665,692,1046,1047 ЦК України, керуючись ст. 33,34,43,44,49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовільнити частково.

2.Стягнути з Приватного орендного сільськогосподарського підприємства "Колос", 13412, с. Нова Котельня, Андрушівського району, Житомирської області, р/р 260012026 в АППБ "Аваль" м. Житомир, МФО 311528, код 13553151;

- на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Старокотельнянське", 13413, с. Стара Котельня, Андрушівського району, Житомирської області, р/р 2552 в  ЦВ ШБ м. Житомира, МФО 311056, код 03744623:

- 2400грн. основного боргу;

- 205,74грн. -інфляційних,

- 41,03грн. - трьох відсотків річних,

- 13,77грн. - витрат, пов'язаних із сплатою державного мита;

- 15,93грн. - витрат, пов'язаних із сплатою за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання мотивованого рішення суду у відповідності до ст.84 ГПК України.

Суддя
Брагіна Я.В.

Дата підписання мотивованого рішення: 12 березня 2007 року.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - поз.

3 -відп.