ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

10 січня 2007 р.

№ 1/542-11/143

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:

Мачульського
Г.М.

суддів:

Бакуліної С.В.

Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу

Управління капітального
будівництва Львівської міської ради

на  рішення

Господарського суду Львівської
області

від

12.07.2006р.

та постанову

Львівського апеляційного
господарського суду

від

02.10.2006р.

у справі  господарського суду

№ 1/542-11/143 Львівської області

за позовом

Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_1

до

Управління капітального
будівництва Львівської міської ради

про

стягнення 2 321 840, 96 грн.,

за участю представників

- позивача:

ОСОБА_2 (довіреність НОМЕР_1 від
09.01.2007р.)

- відповідача:

Рихвицького Р.А. (довіреність
№21/1499 від 28.07.2006р.), -

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 12.07.2006р. (суддя Сало І.А.) позов задоволено
повністю, постановлено стягнути з Управління капітального будівництва
Львівської міської ради на користь Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 кошти у
сумі  2 321 840, 96 грн., а судові
витрати залишити за позивачем. Також постановлено стягнути з Фізичної особи
-підприємця ОСОБА_1 в доход державного бюджету 23 133, 41 грн. недоплаченого
держмита.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 02.10.2006р. (колегія суддів у складі: головуючого
-судді Мирутенко О.Л., суддів Гнатюк Г.М., Кравчук Н.М.) рішення Господарського
суду Львівської області від 12.07.2006р. скасовано частково в частині розподілу
судових витрат. Постановлено прийняти нове рішення в цій частині, поклавши на
Управління капітального будівництва Львівської міської ради обов'язки зі сплати
в доход державного бюджету державного мита у розмірі 23 133, 41 грн. та
повернення Фізичній особі -підприємцю ОСОБА_1 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині рішення
Господарського суду Львівської області від 12.07.2006р. залишено без змін.

В своїй касаційній скарзі
відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від
12.07.2006р. і постанову Львівського апеляційного господарського суду від
02.10.2006р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення
коштів у сумі 2 321 840, 96 грн. Відмовити, посилаючись на порушення
господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального
права, а саме: ст.ст. 71, 75, 77, 80 Цивільного кодексу України (ред. 1963р.),
ст. 262 Цивільного кодексу України (ред. 2004р.).

У відзиві на касаційну скаргу
представник позивача просить вказані судові рішення залишити без змін, а
касаційну скаргу -без задоволення, посилаючись на те, що судові рішення є
законними і обґрунтованими, висновки викладені в них ґрунтуються на нормах
матеріального права.

Переглянувши у касаційному порядку
судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до
уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено господарськими
судами попередніх інстанцій, спір у даній справі виник у зв'язку із
зобов'язанням повернути безпідставно отримані кошти за правовідносинами щодо
пайової участі підприємств (організацій) м. Львова, у тому числі первісного
кредитора у справі - Колективного підприємства "Львівська експериментальна
кераміко-скульптурна фабрика", в будівництві житла в 1991р., у зв'язку з
якими, як встановлено судами, це підприємство перераховувало на користь
відповідача кошти. Так, судами встановлено що платіжними дорученнями було
перераховано: від 29.07.1991р. НОМЕР_2 -360 000 крб., платіжним дорученням від
29.07.1991р. НОМЕР_3 -134 000 крб., (разом -494 000 крб.).

Приймаючи оскаржувані рішення суди
виходили з того, що первісним кредитором було профінансовано витрати для
забезпечення житлом відселених мешканців будинку АДРЕСА_1, первісний кредитор
неодноразово звертався з листами до відповідача з проханням передати йому
будинок АДРЕСА_1, з якого за кошти цього кредитора було відселено мешканців,
проте відповідач не здійснив такої передачі, як і не відмовив у ній позивачеві.
Крім того, з відповіді Львівського обласного державного комунального бюро
технічної інвентаризації та експертної оцінки НОМЕР_4 первісному кредитору
стало відомо про неможливість передачі вказаного будинку через вибуття
останнього з комунальної власності. 15.09.2005р. Колективне підприємство
"Львівська експериментальна кераміко-скульптурна фабрика" -первісний
кредитор -уклало з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (як "Новим
кредитором") Договір НОМЕР_5 про відступлення права вимоги вказаного
підприємства до відповідача про повернення безпідставно придбаного ним майна з
врахуванням індексів інфляції та завданих збитків у повному обсязі з усіма
правами, пов'язаними з цією вимогою, котра виникла у зв'язку з перерахуванням
344 000 крб. відповідачеві і безпідставним їх збереженням відповідачем. Після
цього, 03.02.2006р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 уклав з позивачем договір
НОМЕР_6 про відступлення права вимоги, згідно з яким, як зазначено судами,
позивач набув право вимоги до відповідача, а також всі права, пов'язані з цією
вимогою, про що повідомив відповідача листом від 10.05.2006р. Також позивач
отримав лист - підтвердження інформування відповідача про відступлення права
вимоги позивачеві. В своїй позовній заяві Фізична особа -підприємець ОСОБА_1
зазначив, що відповідачем за рахунок першого кредитора було придбане майно, а
відповідач свої зобов'язання не виконав і зобов'язаний передати позивачеві, якому
відступлена вимога, будинок АДРЕСА_1 чи еквівалентні йому приміщення у цьому ж
місті. В подальшому позивач звернувся до господарського суду із заявою про
зміну позовних вимог, відповідно до якої, з врахуванням неможливості спонукання
відповідача до передачі майна через набуття на вказане майно права власності
іншими особами, просить стягнути з відповідача суму безпідставно перерахованих
коштів у розмірі 344 000 крб., а з врахуванням індексів інфляції за період з
серпня 1991р. по травень 2006р., розмір, що підлягає стягненню, як зазначає
позивач, складає 2 321 840, 96 грн.

Рішення місцевого господарського
суду також мотивовано тим, що договори НОМЕР_5 та НОМЕР_6 про відступлення
права вимоги є чинними. Також як зазначено в рішенні, перебіг строку позовної
давності для первісного кредитора розпочався з моменту отримання ним відповіді
Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та
технічної оцінки про неможливість передачі майна через його вибуття з
комунальної власності, тобто, як встановлено судом, з 08.04.2005р. Крім того,
місцевий господарський суд виходив з того, що згідно приписів п. 3 ст. 5
Цивільного кодексу України (ред. 2004р.) до спірних правовідносин слід
застосовувати приписи Цивільного кодексу України в ред. 1963р. через те, що
юридичний факт перерахування первісним кредитором відповідачеві 494 000 крб.
мав місце у 1991р., тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України в ред.
2004р., а цивільні відносини між первісним кредитором і відповідачем, що
виникли з Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради народних
депутатів від 23.05.1991р. №186 також регулювались Цивільним кодексом України в
ред. 1963р.

Оскільки, як зазначено в рішенні,
відповідачем за рахунок первісного кредитора без достатніх підстав,
встановлених законом або договором, було придбано майно у сумі, яка становить
344 000 крб., а з врахуванням індексів інфляції за період з серпня 1991р. по
травень 2006р. вказана сума становить 2 321 840, 96 грн., то відповідач, як
вважає місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції,
відповідно до приписів ч. 1 ст. 469 Цивільного кодексу України в ред. 1963р.
зобов'язаний повернути позивачеві 2 321 840, 96 грн.

Апеляційний господарський суд
погодився з висновками місцевого господарського суду щодо наявності правових
підстав для задоволення позову, однак визнав таким, що не відповідає чинному
законодавству, розподіл судових витрат. Як зазначено в постанові, оскільки
місцевий господарський суд повністю задовольнив позовні вимоги, апеляційний
господарський суд визнав за необхідне скасувати судове рішення в частині
розподілу судових витрат та покласти на відповідача обов'язки зі сплати  в доход державного бюджету державного мита у
розмірі 23 133, 41 грн. та повернення позивачеві 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Між тим судові рішення підлягають
скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті
4-7 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення
усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги
щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності. Згідно приписів частини першої статті 38 ГПК
України за недостатності поданих сторонами доказів господарський суд
зобов'язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.
З огляду на викладені вимоги ГПК України господарський суд повинен з'ясувати
усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають
значення для її розгляду, хоча б сторони та інші учасники судового процесу й не
посилалися на відповідні обставини. Відповідно до вимог ст.84 ч.1 п.3 цього
кодексу обставини справи встановлюються місцевим господарським судом в рішенні,
а суд апеляційної інстанції, згідно ст.101 цього кодексу, не зв'язаний доводами
апеляційної скарги та за наявними у справі і додатково поданими доказами
повторно розглядає справу і перевіряє законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у повному обсязі.

Так, як вбачається із обставин
справи позивачем заявлялась первісна позовна вимога про зобов'язання
відповідача передати у власність позивача відповідні приміщення у м. Львові з
тих підстав, що відповідачем за рахунок першого кредитора було придбане майно,
а відповідач свої зобов'язання не виконав і зобов'язаний передати позивачеві,
якому відступлена вимога, будинок АДРЕСА_1 чи еквівалентні йому приміщення у
цьому ж місті.

Перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх встановлення у судових рішеннях відповідно до
приписів ст.111-5 ГПК України колегія суддів Вищого господарського суду України
відзначає що у вказаній частині спору обставини справи встановлені неповно, у
зв'язку з чим неповно з'ясовані дійсні права та обов'язки сторін.

Так, як встановлено судом першої
інстанції первісним кредитором було профінансовано не тільки участь у дольовому
будівництві, але й забезпечення житлом відселених мешканців будинку АДРЕСА_1,
первісний кредитор, як встановлено цим судом протягом багатьох років звертався
до відповідача з проханням передати йому цей будинок, котрий, за твердженнями
первісного кредитора, почав зазнавати руйнування. З таким же проханням входила
і Личаківська районна адміністрація м. Львова (лист НОМЕР_7 від 10.08.1998 р.).
Проте вказаний будинок, як встановлено судом, так і не був переданий первісному
кредитору, а почергово був придбаний рядом фізичних осіб.

Таким чином судом першої інстанції,
з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено що між первісним
кредитором та відповідачем виникли і існували правовідносини стосовно пайової
участі у будівництві житла. Перевіривши юридичну оцінку вказаним обставинам
справи відповідно до приписів ст.111-5 ч.2 ГПК України колегія суддів Вищого
господарського суду України відзначає, що вказані обставини справи встановлені
судами попередніх інстанцій неповно. В наслідок вказаної неповноти та
суперечливості встановлених обставин суди в порушення приписів статей 4-7, 43,
38 ГПК України неправомірно дійшли суперечливого висновку про наявність факту
безпідставного придбання майна відповідачем. Із Рішення №186 "Про розподіл
житла у м. Львові" також вбачається, що ще до його прийняття існували
правовідносини щодо пайової участі підприємств (організацій) м. Львова, в
будівництві житла за 1991р., однак судами не досліджено підстави та обставини
виникнення таких правовідносин між відповідачем та первісним кредитором, та
подальші правовідносини з приводу оформлення і реалізації їх, та своїх прав і
обов'язків стосовно пайової участі в будівництві житла, його розподілу.

Крім того, приймаючи рішення щодо
стягнення грошових коштів з урахуванням встановлених індексів інфляції за
період з серпня 1991р. по травень 2006р. судами не враховано, що
відповідальність за порушення грошових зобов'язань, у тому числі і щодо
стягнення коштів з урахуванням встановлених індексів інфляції, визначена в
главі 18 ЦК УРСР, а зобов'язання, що виникають в наслідок придбання без
достатніх підстав майна, регулюються главою 42 цього кодексу. При цьому із
змісту ст.469 зазначеного кодексу, на яку як підставу для задоволення позову і
послався місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної
інстанції, вбачається, що безпідставність придбання або збереження майна
полягає у тому, що воно придбано або збережено без достатніх підстав,
встановлених законом або договором, або з підстави, що згодом відпала. Термін -
без достатньої підстави, встановленої законом або договором, - означає без
достатньої підстави, встановленої не тільки законом або договором, але і
адміністративним актом і односторонньою угодою. При цьому обов'язок щодо
повернення безпідставно придбаного майна є різновидом цивільно-правової
санкції, але не мірою відповідальності. Таким чином, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи у судових рішеннях, колегія суддів Вищого господарського
суду України відзначає що настання таких наслідків як безпідставне придбання
майна в даній справі є в першу чергу лише результатом поведінки особи, яка таке
майно передала, а факт одержання такого майна іншою особою не тягне застосовування
такої відповідальності як нарахування встановлених індексів інфляції.

Також перевіривши юридичну оцінку
обставин справи щодо початку перебігу строку позовної давності колегія суддів
Вищого господарського суду України відзначає неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм матеріального права. Так, згідно ст.75 ЦК УРСР
позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін. Статтею 76 цього кодексу визначено, що перебіг
строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право
на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про
порушення свого права. Із встановлених судами обставин вбачається, що первинний
кредитор повинен був дізнатися про порушення свого права в день перерахування
коштів. Відповідно до ст.77 зазначеного кодексу зміна осіб у зобов'язанні не
тягне за собою зміни строку позовної давності, тобто якщо кредитор уступить
свої вимоги іншій особі, строк позовної давності що розпочався для нього, не
переривається для нового кредитора. Згідно ст.80 цього кодексу закінчення
строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в
позові. Аналогічна правова позиція, щодо відмови у позові з підстав закінчення
строку позовної давності, викладена у постанові Вищого господарського суду
України від 03.10.2006р. у справі №28/486 (ухвалою Верховного Суду України від
14.12.2006р. відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду
вказаної постанови).

За вказаних обставин допущені судом
як першої, так і апеляційної інстанції вищезазначені порушення норм
матеріального та процесуального права відповідно до ч. 1 ст. 111-10
Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування
прийнятих у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду
необхідно всебічно та повно з'ясувати обставини справи в їх сукупності та
вирішити спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,
-

П О С Т А Н О
В И В:

Касаційну скаргу Управління
капітального будівництва Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 02.10.2006р., та рішення Господарського суду Львівської
області від 12.07.2006р. у справі №1/542-11/143 Господарського суду Львівської
області скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий  суддя                                                             Г.М.
Мачульський

С у д д і
С.В. Бакуліна

Л.І. Рогач