АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

16.01.07 р.          № 18/259-а

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Студенця  В.І.

суддів:
Андрієнка  В.В.

Малетича  М.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Опанасенко А.В.,

від відповідача - Поташев С.В.,

від третьої особи - Хлібодар
І.А.  від прокуратури - Комаса О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Генеральна прокуратура України

на постанову Господарського суду м.Києва від
18.09.2006

у справі № 18/259-а  (Мандриченко О.В.)

за позовом           Заступника Генерального прокурора
України в інтересах держави в особіКабінету Міністрів України

до           Національної комісії з питань
регулювання зв"язку України

третя особа           Товариство з обмеженою
відповідальністю "Виробнича компанія "Кримтел"

про          скасування рішення, визнання
недійсною ліцензії та зобов"язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України
звернувся до господарського суду м. Києва в інтересах держави в особі Кабінету
Міністрів України з позовом до Національної комісії з питань регулювання
зв'язку України про скасування рішення, визнання недійсною ліцензії та
зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 10.04.2006 відкрито провадження у адміністративній справі № 18/259-А за
позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі
Кабінету Міністрів України до Національної комісії з питань регулювання зв'язку
України про скасування рішення, визнання недійсною ліцензії та зобов'язання
вчинити дії.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 25.05.2006 залучено до участі у справі в якості третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на стороні Національної комісії з питань
регулювання зв'язку України Товариство з обмеженою відповідальністю “ВК
“Кримтел” (далі - ТОВ “ВК “Кримтел”).

Постановою господарського суду м.
Києва від 18.09.2006 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду,
Заступник Генерального прокурора України подав апеляційну скаргу в якій просив
її скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі прокуратура
посилається не те, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову у
видачі ліцензії відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 46 Закону України „Про
телекомунікації” є недостовірність даних у документах, поданих заявником, для
отримання ліцензії.

Звертаючись до Національної комісії
з питань регулювання зв'язку України, ТОВ „ВК „Кримтел” було надано копії двох
договорів оренди нежилих приміщень по вул.. Р. Люксембург, 11 та проспекту
Перемоги, 56 м. Сімферополя від 20.01.2004, укладених з Фондом комунального
майна Сімферопольської міської ради.

Пунктом 2.1 договорів оренди
визначено, що орендар вступає у строкове платне користування не житловими
приміщеннями у строк, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання
сторонами вказаного договору та акта приймання - передачі нежилих приміщень.

В апеляційній скарзі прокуратура
вказує, що незважаючи на те, що договори оренди укладені 20.01.2004, початок
перебігу строку договору розпочинається з моменту передачі майна і стверджує,
що право користування виробничими приміщеннями виникає у ТОВ „ВК „Кримтел” лише
після підписання акта приймання - передачі нежилих приміщень, а тому надання
товариством до заяву про видачу ліцензії лише копій зазначених договорів не
свідчить про його право користування не житловими приміщеннями. Доказів
передачі майна ТОВ „ВК „Кримтел” подано не було.

Національна комісія з питань
регулювання зв'язку України, приймаючи рішення про видачу ТОВ „ВК „Кримтел”
ліцензії на підставі пакету документів, до якого входили копії договорів оренди
нежилих приміщень, зобов'язана була з'ясувати чи виникло у товариства право на
користування виробничими приміщеннями , однак цього зроблено не було.

Кабінет Міністрів України доводи наведені
в апеляційній скарзі підтримав і просив суд задовольнити апеляційну скаргу
прокуратури.

Національна комісія з питань
регулювання зв'язку України та ТОВ „ВК „Кримтел” проти доводів наведених в
апеляційній скарзі заперечували і просили суд постанову господарського суду м.
Києва від 18.09.2006 залишити без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Частиною 2 ст. 2 Закону України „Про
ліцензування певних видів господарської діяльності” передбачено, що
ліцензування банківської діяльності, діяльності з надання фінансових послуг,
зовнішньоекономічної діяльності, ліцензування діяльності в галузі телебачення і
радіомовлення, ліцензування у сфері електроенергетики та використання ядерної
енергії, ліцензування у сфері освіти, ліцензування у сфері інтелектуальної
власності, виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим,
алкогольними напоями та тютюновими виробами, у сфері телекомунікацій
здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Відповідно до преамбули Закону
України „Про телекомунікації” Закон встановлює правову основу діяльності у
сфері телекомунікацій та визначає повноваження держави щодо управління та
регулювання зазначеної діяльності, а також права, обов'язки та засади
відповідальності фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у даній
діяльності або користуються телекомунікаційними послугами.

Згідно ст. 4 Закону України „Про
телекомунікації” законодавство України про телекомунікації складається з
Конституції України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що
регулюють відносини в цій сфері.

Органом регулювання у сфері
телекомунікацій, згідно ст. 17 Закону України „Про телекомунікації” є
Національна комісія з питань регулювання зв'язку (НКРЗ), яка утворюється
відповідно до законодавства України.

НКРЗ є центральним органом
виконавчої влади із спеціальним статусом, який підконтрольний Президенту
України.

НКРЗ діє на підставі Положення про
Національну комісію з питань регулювання зв'язку, розробленого відповідно до
законодавства і затвердженого Президентом України.

Відповідно до ст. 18 Закону України
„Про телекомунікації” Національна комісія з питань регулювання зв'язку,
зокрема, здійснює ліцензування та реєстрацію у сфері надання телекомунікаційних
послуг.

Суб'єкти господарювання, які
бажають здійснювати діяльність у сфері телекомунікацій, зобов'язані не менше,
ніж за місяць до її початку подати повідомлення до НКРЗ, зразок якого
затверджує НКРЗ. У тижневий термін після отримання повідомлення НКРЗ
зобов'язана внести суб'єкта господарювання до реєстру та надіслати йому
відповідне повідомлення.( ч. 1 ст. 42 Закону України „Про телекомунікації”).

Ліцензуванню, згідно ч. 3 ст. 42
Закону України „Про телекомунікації” підлягають такі види діяльності у сфері
телекомунікацій:

1) надання послуг фіксованого
телефонного зв'язку з правом технічного обслуговування та експлуатації
телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв'язку:

місцевого;

міжміського;

міжнародного;

11) надання послуг фіксованого
телефонного зв'язку з використанням безпроводового доступу до
телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в
користування каналів електрозв'язку:

місцевого;

міжміського;

міжнародного;

2) надання послуг рухомого
(мобільного) телефонного зв'язку з правом технічного обслуговування та
експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів
електрозв'язку;

3) надання послуг з технічного
обслуговування і експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле- та
радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж;

4) надання в користування каналів
електрозв'язку:

місцевих;

міжміських;

міжнародних.

Відповідно до ст. 45 Закону України
„Про телекомунікації” суб'єкт господарювання, який має намір здійснювати
діяльність у сфері телекомунікацій, що ліцензується, особисто, через
уповноважений ним орган чи особу або рекомендованим листом з описом вкладення
звертається до НКРЗ із заявою про видачу ліцензії за встановленим нею зразком.

До заяви про видачу ліцензії
заявник додає:

1) копію свідоцтва про державну
реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності або копію довідки про внесення
до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, засвідчену
нотаріально або органом, який видав оригінал документа;

2) копії установчих документів (для
юридичних осіб), засвідчені нотаріально або органом, який видав оригінал
документа;

3) засвідчені в установленому
порядку копії документів, що підтверджують право власності суб'єкта
господарювання або користування ним виробничими приміщеннями;

4) плани утворення та використання
телекомунікаційної мережі за підписом заявника - суб'єкта господарської
діяльності;

5) документи, що підтверджують
фінансові можливості та кадрове забезпечення здійснення заявленої діяльності.

НКРЗ забороняється вимагати від
суб'єктів господарювання інші документи, не передбачені цим Законом.

У разі наявності в заявника філій,
інших відокремлених підрозділів, які здійснюватимуть господарську діяльність на
підставі отриманої ліцензії, у заяві зазначаються їх перелік та
місцезнаходження.

Заява про видачу ліцензії та
документи, що додаються до неї, приймаються за описом, копія якого видається
або надсилається заявнику, з відміткою про дату прийняття документів та
підписом відповідальної особи НКРЗ.

Усі подані заявником документи
після реєстрації заяви формуються в окрему справу.

Заява про видачу ліцензії
залишається без розгляду, якщо:

1) заява подана (підписана) особою,
яка не має на це повноважень;

2) документи оформлені з порушенням
вимог цієї статті.

У разі залишення заяви про видачу
ліцензії без розгляду заявник інформується в письмовій формі із зазначенням
відповідних підстав протягом тижня від дати реєстрації заяви.

У разі усунення причин, що були
підставою для винесення рішення про залишення заяви без розгляду, заявник може
повторно подати заяву про видачу ліцензії.

НКРЗ публікує інформацію щодо
процедур видачі ліцензій у своєму офіційному бюлетені.

Підставами для прийняття рішення
про відмову у видачі ліцензії, згідно ст. 46 Закону України „Про
телекомунікації” є:

1) недостовірність даних у
документах, поданих заявником, для отримання ліцензії;

2) невідповідність заявника та
поданих документів ліцензійним умовам, установленим для певного виду
господарської діяльності у сфері телекомунікацій;

3) неможливість видачі ліцензії
внаслідок раніше прийнятого рішення щодо обмеження їх чисельності та розподілу
на конкурсних засадах.

Рішення НКРЗ про відмову у видачі
ліцензії може бути оскаржено у судовому порядку.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з
метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення
дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для
прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це
рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

До заяви про видачу ліцензії ТОВ
„ВК „Кримтел” було надано копії двох договорів оренди нежилих приміщень по вул.
Р. Люксембург, 11 та проспекту Перемоги, 56 м. Сімферополя від 20.01.2004,
укладених з Фондом комунального майна Сімферопольської міської ради.

Пунктом 2.1 договорів оренди
визначено, що орендар вступає у строкове платне користування нежитловими
приміщеннями у строк, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання
сторонами вказаного договору та акта приймання - передачі нежилих приміщень.

В апеляційній скарзі прокуратура
вказує, що незважаючи на те, що договори оренди укладені 20.01.2004 і початок
перебігу строку договору розпочинається з моменту передачі майна та стверджує,
що право користування виробничими приміщеннями виникає у ТОВ „ВК „Кримтел” лише
після підписання акта приймання - передачі нежилих приміщень, а тому надання
товариством до заяви про видачу ліцензії лише копій зазначених договорів не
свідчить про його право користування нежитловими приміщеннями. Доказів передачі
майна ТОВ „ВК „Кримтел” подано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК
України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, зокрема, є договори та інші
правочини.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( ч. 1 ст. 638 ЦК
України).

Відповідно до ст. 2 Закону України
„Про оренду державного та комунального майна” орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 12 Закону України „Про
оренду державного та комунального майна” договір оренди вважається укладеним з
моменту досягнення між сторонами домовленості з усіх істотних умов та
підписання сторонами тексту договору.

При цьому в ст. 10 Закону України
„Про оренду державного та комунального майна” не визначено, що акт прийому - передачі
майна за договором оренди є істотною умовою договору.

Отже, з моменту досягнення між
сторонами домовленості з усіх істотних умов та підписання сторонами тексту
договору, договір оренди вважається укладеними і на його підставі у сторін
виникають права та обов'язки (зобов'язання).

Згідно ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він
не визнаний судом недійсним.

Ні сторони, ні прокурор не надали
доказів того, що договори оренди в установленому порядку судом визнані
недійсними або сторонами чи судом розірвані.

З урахуванням того, що договір
оренди є укладеним з моменту досягнення між сторонами домовленості з усіх
істотних умов та підписання сторонами тексту договору, і на його підставі у
сторін виникають права та обов'язки ( зобов'язання), то доводи прокуратури про
те, що право користування виробничими приміщеннями виникає у товариства лише
після підписання акту приймання - передачі нежилих приміщень і тому надання
товариством до заяви про видачу ліцензії лише копій договорів оренди не
свідчить про його право користування нежитловими приміщеннями колегія суддів
вважає не обґрунтованими, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Інші доводи наведені прокуратурою в
апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи і не можуть бути підставою
для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції.

За наведених обставин колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та
ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,
а тому відсутні підстави для зміни чи скасування постанови господарського суду
м. Києва від 18.09.2006.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.
Постанову господарського суду м. Києва від 18.09.2006 у справі №
18/259-А залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника Генерального
прокурора України - без задоволення.

2.          Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом одного місяця до Вищого
адміністративного суду України з дня складення ухвали в повному обсязі.

3.          Ухвалу в повному обсязі складено
22.01.2007.

4.          Копію ухвали надіслати сторонам,
прокурору та третій особі.

Головуючий суддя          Студенець  В.І.

Судді

Андрієнко  В.В.

Малетич  М.М.