ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
РІВНЕНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
Постанова

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"16" січня 2007 р.
Справа №  18/200

Господарський суд Рівненської
області в складі головуючого судді   за участю
секретаря судового засідання
помічника судді Церковної Н.Ф., розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Рівне справу

За позовом   підприємець ОСОБА_1

до відповідача
Державна податкова інспекція у м. Рівне

про
визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 27.11.2003
р.НОМЕР_1

За
участю представників сторін:

від позивача    -ОСОБА_2. ( дов. в сраві)ОСОБА_3. -СДПІ
юр.відділу ( дов. в справі);

від відповідача-ОСОБА_3. -СДПІ
юр.відділу ( дов. в справі)

Статті  27, 29, 49, 51, 127 Кодексу адміністративного
судочинства  України  роз'яснені.

СУТЬ СПОРУ: Позивач звернувся з позовом про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення НОМЕР_1. Свої вимоги обгрунтовує тим,  що
відповідно до п.1.2 ст.1 Закону України “Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
№ 2181-Ш від 21.12.00 (надалі -Закон № 2181) податкове зобов'язання
-зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових
фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або
іншими законами України. Поряд з цим, визначена контролюючим органом сума
податкового зобов'язання відображається в
податковому повідомленні на підставі якого платник податків сплачує дану
суму. Відповідно до п.1.2 ст.1 Закону № 2181 податкове повідомлення -письмове
повідомлення контролюючого органу про обов'язок платника податків сплатити суму
податкового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках,
передбаченим цим Законом. Отже, податкове повідомлення може прийматись лише
тоді, коли контролюючий орган визначає податкове зобов'язання виключно у
випадках, які передбачено Законом  №
2181. Виключний перелік таких випадків визначено в п.п.4.2 та 4.3 ст.4 Закону №
2181. Серед цього переліку  немає
випадків, коли контролюючий орган може визначити такий вид податкового
зобов'язання, як штраф за порушення
резидентами порядку розрахунків в іноземній валюті.

Отже, податкове зобов'язання
визначено ДПІ у м. Рівне всупереч приписам п.п. 4.2 та 4.3 ст.4 Закону № 2181,
а тому повідомлення-рішення НОМЕР_1 є незаконним.

Крім того, порядок прийняття
податкового повідомлення у разі, коли контролюючий орган визначає суму
податкового зобов'язання прописаний в п.6.1 ст.6 Закону № 2181. При цьому, в
податковому повідомленні зазначаються підстава для такого нарахування,  посилання на норму податкового закону,
відповідно до якої був зроблений розрахунок податкових зобов'язань, сума
податку чи збору (обов'язкового платежу), належного до сплати, та штрафних
санкцій за їх наявності. Проте, в оспорюваному рішенні відсутнє посилання  на норму податкового закону. Тому, ДПІ у м.
Рівне порушено вказану  вимогу Закону №
2181, а податкове повідомлення-рішення НОМЕР_1, яке прийнято всупереч порядку,
встановленому Законом № 2181, є незаконним.

Просить позов задоволити.

Відповідач проти позову заперечує.
В запереченнях, поданих на позовну заяву зазначає, що  у відповідності  до п. 7 ст.11 Закону України “Про державну
податкову службу в Україні” (в редакції чинній на момент здійснення перевірки)
органи державної податкової служби в установленому законом порядку мають право
здійснювати до підприємств, установ, організацій і громадян санкції у порядку
та розмірах, встановлених  законом.

Відповідно до Указу Президента
України “Про врегулювання порядку одержання резадентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення
валютного законодавства”  від 27.06.99 №
734/99 санкції передбачені п.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.93 3 15 “Про систему валютного регулювання і валютного контролю”
застосовуються національним банком України до банків та інших
фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби -до інших
резидентів і нерезидентів України. В доповненнях до заперечень зазначили,
що  при прийнятті оспорюваного
податкового повідомлення-рішення керувалися наказом ДПА України від 17.03.01 №
110 та наказом ДПА України від 21.06.01 № 253 ( в редакції чинній на момент
здійснення перевірки та винесення податкового повідомлення-рішення) , які
розроблені відповідно до Закону України № 2181.

Проосить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши да дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд -

в с т а н о в
и в:

ДПІ у м. Рівне  проведено документальну перевірку
правильності справляння податків з доходів, отриманих від зайняття
підприємницькою діяльністю п/п ОСОБА_1 (далі -підприємець) за період з 01.10.00
по 30.06.03 та достовірності обліку і сплати ПДВ за період з 01.10.01 по
30.09.03 та вимог законодавства у сфері ЗЕД за період жовтень -вересень 2003р.
За результатами перевірки  складено акт
НОМЕР_2 (надалі -Акт), в якому, зокрема, зазначається (сторінка 13), що
підприємцем при виконанні зовнішньоекономічних угод здійснено розрахунки
готівкою через касу бухгалтерії фірми “Stomix” на загальну суму 4329 дол. США,
чим порушено ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного
регулювання та валютного контролю від 19.02.93 № 15-93 (далі -Декрет № 15-93).
На підставі виявленого порушення ДПІ у м. Рівне 27.11.03 прийнято податкове
повідомлення-рішення (форма “Р”) НОМЕР_1, в якому  визначено суму податкового зобов'язання за
платежем: штраф за порушення резидентами порядку розрахунків в іноземній валюті
в сумі 23116,00 грн.

В процесі розгляду справи
відповідачем були подані клопотання  про
закриття провадження у справі № 18/200 на підставі ч.4 п.1 ст.157 КАС України в
зв'язку з набранням законної сили постанови Вищого господарського суду України
від 28.10.04 по справі № 12/469 з того самого спору і між тими ж самими
сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем було подано позов до ДПІ у м. Рівне про визнання недійсними
податкових повідомлень-рішень ДПІ у м. Рівне від 27.11.03 НОМЕР_3 та  НОМЕР_4, в т.ч. податкове
повідомлення-рішення НОМЕР_1 про застосування штрафу за порушення порядку
розрахунків в іноземній валюті в сумі 23116 грн. Підставою для визнання даного  податкового повідомлення-рішення  було невірне застосування  вимог Декрету КМ України “Про систему
валютного регулювання та валютного контролю”.
Підставою ж звернення по справі № 18/200 є порушення процедури та
порядку прийняття податкового повідомлення-рішення, тобто не оскарження по
факту  виявленого порушення, так як це
було предметом судового прозгляду зі справи № 12/469, а по порядку та способу
прийняття.

Рішенням господарського суду від
09.02.04 зі справи № 12/469 по факту виявленого податковим органом порушення
порядку розрахунків в іноземній валюті прийняте податкове повідомлення-рішення
НОМЕР_1 від 27.11.04 про визначення суми податкового зобов'язання у вигляді
штрафних санкцій в сумі  23116 грн., було
визнано недійсним з моменту його прийняття. Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 08.04.04 № 12/469 залишено без змін рішення місцевого
господарського суду.

Однак, постановою Вищого
господарського суду України від 28.10.04 по справі № 12/469 скасовано частково
рішення господарського суду Рівненської області від 09.02.04 та постанову Львівського
апеляційного господарського суду від 08.04.04 у справі № 12/469 в частині
визнання недійсним податкового повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівне від 27.11.03
НОМЕР_1. В позові відмовлено. Даною постановою визначено, що  статтею 7 Декрету Кабінету Міністрів
України  “Про систему валютного
регулювання і валютного контролю” від 19.02.93 № 15-93 обумовлено, що у
розрахунках між резидентами та нерезидентами в межах торгівельного обороту
використовується, як засіб платежу іноземна валюта; такі розрахунки здійснюються
через повноважені банки.

Згідно з вимогами абз. 6 п.2 ст.16
зазначеного Декрету до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил
валютного регулювання і валютного контролю, а саме, за порушення резидентами
порядку розрахунків, установленого  ст.7
цього Декрету, застосовується штраф у розмірі еквівалентному сумі валютних
цінностей, що  використовувалися при
розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом  Національного банку України  на
день здійснення таких розрахунків. За приписами п.7  ст.11 Закону України “Про державну податкову
службу в Україні” органи державної податкової служби в установленому законом
порядку мають право застосовувати до підприємств, установ, організацій і
громадян фінансові санкції у порядку та розмірах, встановлених законом. Згідно
з вимогами Указу Президента України “Про врегулювання порядку одержання
резидентами кредитів, позив в іноземній валюті від нерезидентів, та
застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства” від
27.06.99 за № 734/99 санкції передбачені п.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15 “Про систему валютного регулювання  і валютного контролю” застосовуються
Національним банком України до банків  та
інших фінансово-кредитних установ. Органами державної податкової служби -до
інших резидентів і нерезидентів України. Указом, про який йдеться, було
зобов'язано Національний банк України привести свої нормативно-правові акти у
відповідність з цим Указом. Постановою Правління Національного банку України
від 8 лютого 2000 року № 49 було затверджено та зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 4 квітня 2000 року за № 209/4430 “Положення про валютний
контроль”. Підпунктом 3.1 п.3 цього Положення також визначено, що санкції,
передбачені ст.2 Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 “Про
врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позив в іноземній валюті
від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного
законодавства”, п.2 ст.16 Декрету,
застосовуються НБУ до банків та інших фінансово-кредитних установ,
органами державної податкової служби -до інших резидентів і нерезидентів
України.

Таким чином, відповідно до ч.1
ст.72 КАС України  обставини, встановлені
судовим рішенням в господарській справі № 12/469, що набрало законної сили, не
доказується при розгляді даної справи, у яких беруть участь ті  самі особи, щодо яких встановлено ці
обставини.

В позовній заяві позивач
посилається на те, що норми Закону України “Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” на
зазначені правовідносини не поширюється. Суд
вважає таку позицію позивача помилковою.

Відповідно до п.11 ст.11 Закону
України “Про державну податкову службу в Україні”, статтею 16 п.2 Декрету КМ
України від 19.02.93 № 15 “Про систему валютного регулювання і валютного
контролю” п.п. 3.1. п.3 “Положення про валютний контроль”, затвердженого
постановою Правління Національного банку України від 08.02.00 № 49 та
зареєстрованого в Мінюсті України 04.04.00 за № 209/4430 передбачена
відповідальність за порушення резидентами порядку розрахунків, установленого
ст.7 цього Декрету.

Преамбулою Закону № 2181-Ш
закріплено, що  цей Закон є спеціальним
законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань
юридичних  або  фізичних осіб перед бюджетами  та державними цільовими фондами з податків і
зборів (обов'язкових платежів). Нарахування і сплати пені та штрафних
санкцій,  що застосовуються до платників
податків контролюючими органами, у т.ч. за порушення у сфері
зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів
стягнення та  п.1.2 ст.1 цього
Закону  визначено, що  податкове зобов'язання - зобов'язання
платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну
суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами
України.

Відповідно  до Законів України "Про порядок
погашення зобов"язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", "Про державну поадкову службу в Україні",
"Про систему оподаткування" та інших актів законодавства, затверджено
Порядок направлення органами ДПС України податкових повідомлень-рішень
платником податків", наказом № 253 від 21.06.01 та зареєстрованого в Мінюсті
України від 06.07.01   за № 567/5758 ( із
змінам та доповненнями) ( в редакції, яка діяла на момент здійснення перевірки
та прийняття податкового повідомлення-рішення) та Інструкцію про порядок
застосування штрафних ( фінансових)
санкцій органами державної податкової
служби, наказом ДПА України від
17..03.01  № 110 та
зареєстрованого Мінюсті України  від
23.03.01 за № 268/5459 ( із змінами та доповненнями) (в редакції, яка діяла на
момент здійснення перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення).

Відповідно  до п.2.2 даного Порядку та Інструкції
визначено, що  податкове зобов'язання
-зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових
фондів відповідну суму коштів (податків, зборів, обов'язкових платежів, неподаткових
доходів, штрафних (фінансових) санкцій, у т.ч. пені за порушення термінів
розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності) у порядку та у строки,
визначені чинним законодавством України. Підпунктом 2.3 Інструкції та
підпунктом 2.4 Порядку визначено, що
штрафна (фінансова) санкція (штраф) -плата у фіксованій сумі або у
вигляді відсотків від суми податкового зобов'язання (без урахування пені  та штрафних (фінансових) санкцій), яка
справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним правил оподаткування,
визначених відповідними законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, на
підставі рішення контролюючого органу.

Підпунктом 2.5 Інструкції та 2.6
Порядку зазначено, що податкове повідомлення-рішення -це рішення керівника
податкового органу (його заступника) щодо виявленого завищення бюджетного
відшкодування, а також обов'язку платника податків: сплатити нараховану або
донараховану суму податкового зобов'язання; сплатити суми застосованих штрафних
(фінансових) санкцій (у т.ч. пеню за порушення у сфері зовнішньоекономічної
діяльності) за порушення податкового законодавства та інших нормативно-правових
актів; таке рішення приймається за результатами перевірок платника податків (у
т.ч. камеральних), тощо.

Зазначений Порядок та  Інструкція (в редакції, яка діяла на момент
здійснення перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення)  є актами нормативно-правового характеру і
податковий орган дотримався її положень при прийнятті оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

З вищенаведеного випливає, що
оспорюване податкове повідомлення-рішення прийнято податковим органом в межах
його компетенції та повноважень за результатами документальної перевірки, за
наявності встановлених правопорушень в галузі зовнішньоекономічної діяльності,   в порядку та у спосіб і, що відповідає
нормам чинного законодавства та нормативно-правовим актам.

За наведених обставин позовні
вимоги не обгрунтовані та до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Львівського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції, який
ухвалив постанову. Заява про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з
дня складення постанови в повному обсязі. Апеляційна скарга подається протягом
20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може
бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне
оскарження.

Суддя:
Гудак А.В.

Постанова
підписана   "19" січня 2007
рокк