СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.07                                                                                 Справа № 16/625.

Судова колегія у складі: головуючий - суддя Шеліхіна Р.М., суддя Лісовицький Є.А., суддя Яресько Б.В., розглянувши матеріали справи за позовом Контрольно-ревізійного управління в Луганської області, м. Луганськ

до  Управління ветеринарної медицини Луганської області, м. Луганськ

про  стягнення 6442 грн. 17 коп. збитків,

при секретарі судового засідання Кочетовій О.М.,

за участю представників сторін:

від позивача –Козацька Ю.О., дов. від 09.01.07. №7;

Коноваленко І.І., дов. від 30.01.07. №605,

від відповідача –Рубан Л.В., дов. від 15.12.06. №16-5/1192,

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача збитків, завданих державі у сумі 6442 грн. 17 коп. на підставі ст.224 ГК України, ст. 1166 ЦК України.

Відповідач листом від 18.12.06. №16-5/1197 (а.с.45-46) проти позову заперечує з підстав відсутності повноважень у позивача на звернення з даним позовом до суду. Також, відповідач зазначив, що використання бюджетних коштів, у тому числі і зайве використання, не є збитками згідно з правилами ст.22 ЦК України.

Позивач листом від 27.12.06. №13-17/8136 заперечує доводи відповідача та визначає правову підставу для звернення з даним позовом до суду у разі невиконання відповідачем вимог по усуненню порушень при використанні бюджетних коштів, виявлених ревізією, – п.10 ст.10 Закону України “Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні”.

Відповідно до плану робот на перший квартал 2006 року у лютому 2006 року позивач здійснив ревізію фінансово-господарської діяльності Слов‘яносербського психоневрологічного інтернату (позивач) за період з другого півріччя 2002 року, 2003-2005 роки і за наслідками ревізії було складено акт про результати ревізії від 17.02.06. №07-21/001.

У ході перевірки позивачем встановлено, що посадовими особами відповідача по справі проведені зайві витрати на виплату матеріальної допомоги трьом працівникам за перевіряємий період у сумі  4064,49грн., нараховано заробітну плату за невідпрацьований час у сумі 2213,68грн., а також проведено зайву, по ствердженню позивача, виплату коштів без здійснення перерахунку по оплаті відпускних у разі відкликання працівників з чергової відпустки у сумі 128грн.

В акті перевірки позивач стверджує, що вказані вище дії посадових осіб закладу-відповідача є діями, яки призвели до зайвої та незаконної витрати бюджетних грошових коштів.

Позивач направив відповідачу лист-вимогу від 22.03.06. №07-14/1700 про відшкодування вищевказаних сум (при цьому у вимозі не зазначено –кому, до яких фондів або якого бюджету і на яких підставах відповідач зобов’язаний відшкодувати витрати, крім суми у розмірі 300грн.), виявлених ревізією, але відповідач не виконав вимогу позивача, кошти не відшкодував, у зв’язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

В позовній заяві позивач вказує на спричинення відповідачем збитків державі на суму 6442,17грн. і просить стягнути цю суму з відповідача за вказаними у заяві реквізитами, мотивуючи свої вимоги нормами ст.224 ГК України і ст.1166 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечує з підстав:  відсутності у позивача компетенції для звернення з даним позовом до суду;  відсутності доказів спричинення збитків державі або конкретному органу державної влади;  здійснення відповідачем фінансування заробітної плати в межах фонду оплати праці та у відповідності до положень колективного договору.

Враховуючи вищевикладене, повно, всебічно і об’єктивно дослідивши матеріали та обставини справи,  вислухав представників сторін, оцінивши надані сторонами докази своїх вимог і заперечень до суті спору, їх  належність, допустимість, достовірність кожного  окремо і у сукупності, судова колегія дійшла висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до норми ст.19 Основного Закону держави –Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з правилами Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»контрольно-ревізійна служба в Україні зобов’язана контролювати використання коштів з державного бюджету за їх цільовим призначенням в сфері господарської діяльності державних (казенних) підприємств, організацій, установ та суб’єктів господарювання, які мають часткове (цільове) фінансування за рахунок коштів держбюджету у цій часті. Статтею 113 Бюджетного кодексу України встановлено повноваження позивача за дотриманням бюджетного законодавства, а саме: позивач здійснює контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного та місцевих бюджетів, цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів, одержаних від Кабінету Міністрів України, та здійснює контроль за порядком ведення бухгалтерського обліку та достовірністю звітності про виконання державного бюджету України та місцевих бюджетів, кошторисів.

Главою 18 Бюджетного кодексу України передбачена відповідальність за бюджетні порушення. Статтею 116 даного закону встановлено, що бюджетним правопорушенням визнається недотримання учасником бюджетного процесу порядку виконання бюджету. Стаття 1 Бюджетного кодексу України визначає терміни цього закону, в яких вказано, що бюджетним процесом, у тому числі, -  є регламентована нормами права діяльність, пов’язана із виконанням бюджетів. Діяльність по виконанню бюджетів здійснюють бюджетні установи в особі їх керівників (фізичних посадових осіб), тобто, бюджетні установи в особі їх керівників є розпорядниками бюджетних коштів (п.6,11,35 ст.1 вказаного кодексу).

У пункті 1.3 Порядку взаємодії органів державної контрольно-ревізійної служби, органів прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки України, затвердженого наказом головного контрольно-ревізійного управління України, міністерства внутрішніх справ, служби безпеки України, Генеральної прокуратури України від 19.10.06. №346/1025/685/53 (далі за текстом –Порядок), зазначено, що матеріальна шкода (збитки) –це втрата активів чи недотримання належних доходів об’єктом контролю та/або державою, що сталися внаслідок порушення законодавства об’єктом контролю шляхом дій або бездіяльності його посадових (службових) осіб.

Аналізуючи вказані норми права і обставини справи, суд дійшов висновку, що бюджетне правопорушення в сфері виконання бюджету при здійсненні своєї діяльності відповідач не припускав: нецільового використання бюджетних коштів та їх зайвого витрачання відповідач не припустив, оскільки діяв виключно в межах встановлених видатків (затвердженого кошторису), а відтак, зайве або надмірне витрачання бюджетних коштів не може мати місця. При цьому слід зазначити, що такий захід, як відшкодування збитків, спричинених державі, розпорядниками бюджетних коштів (відповідачем), не передбачений главою 18 Бюджетного кодексу України.

Правилом п.10 ст.10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»позивачу надано право звертатись з позовом до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів. З урахуванням викладеного вище, а також правил ст.113 Бюджетного кодексу України, п.п.7,8 ст.10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні»,  і п. 1.3 Порядку позивач не має повноважень вимагати від відповідача відшкодування збитків. При цьому, суд приймає до уваги доводи відповідача щодо фінансування закладу відповідача з обласного бюджету і для вилучення заявленої до стягнення суми необхідні додаткові виділення із обласного бюджету коштів, що впливає на права та інтереси Луганської обласної ради.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки особі, права або законні інтереси якої порушено. Згідно з ч. 2 цієї статті і відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв’язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в грошовій сумі у повному обсязі.

Відповідно до ст.1166 ЦК України учасник господарських відносин, який спричинив шкоду своїми діями чи бездіяльністю майну юридичної особи, повинен відшкодувати завдану шкоду суб’єкту, права якого порушено, у повному обсязі. Так, деліктна відповідальність передбачає обов’язкову наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та поведінкою; вина.

Відповідно до правил ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень до суті спору. Згідно з вимогами ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказами. Таким чином, і з урахуванням вимог ч.1ст.170 ЦК України позивач повинен був зазначити якій же саме особі спричинені збитки і довести суду обставини щодо наявності шкоди, протиправної поведінки відповідача, яка спричинила шкоду, причинний зв'язок між шкодою та поведінкою, вину відповідача. Позивач не визначив яка саме особа зазнала втрат фінансових та матеріальних ресурсів (понесла збитки) і в чому вони полягають, докази виникнення у відповідача деліктної відповідальності –у позивача відсутні.

За таких підстав, у позові по стягненню (відшкодуванню) збитків у сумі 46539,55грн. слід відмовити.

Питання про судові витрати суд не вирішує, оскільки позивач звільнений від їх сплати.

На підставі викладеного, ст.19 Конституції України, ст.ст.1,51,113,116-124 Бюджетного кодексу України, ст.224 ГК України, ст.ст.22,170,1166,1192 ЦК України, керуючись ст.ст.33,34,38,43,82,84,85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.          Відмовити у позові.

Рішення підписане 07.03.07.

Суддя                                                                                 Р.М. Шеліхіна

Суддя                                                                     Є.А.Лісовицький

Суддя                                                                     Б.В.Яресько