ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"10" травня 2007 р.
Справа № 30/4-07-71

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мишкіної М.А.

суддів Сидоренко М.В.

Таценко Н.Б.

при секретарі судового засідання Скуділо О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кіхтенко О.С. –по довіреності;

від відповідачів: КП „Стадіон „Спартак” –Юхтенко Л.Р. –по довіреності; Степанов С.В. –по довіреності;

ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” –не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення господарського суду Одеської області від 20.03.2007р.

по справі № 30/4-07-71

за позовом Одеської міської ради

до відповідачів: 1. Комунального підприємства „Стадіон „Спартак”;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ”

про визнання недійсними договорів та додаткових угод до них; зобов’язання звільнити асфальтне покриття

Сторони належним чином повідомлені про час та місце засідання суду.

У судовому засіданні 10.05.2007р. згідно положень ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2007 року Одеська міська рада звернулась до господарського суду Одеської області з позовом про визнання недійсними договорів оренди комунального майна №02/06, №03/06, №04/06, №05/06 від 24.02.2006р., що були укладені між КП „Стадіон „Спартак” та ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” на асфальтне покриття, площею 182,9кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 79, та звільнення ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” асфальтного покриття (земельної ділянки) загальною площею 731,6кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 79.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договори оренди укладені з перевищенням повноважень КП „Стадіон „Спартак” відповідно до п. „б” ст.80 Земельного кодексу України, ст.4 Закону України „Про оренду землі”, ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядування”; згідно ст.235 ЦК України оспорені договори є удаваними, по суті ці договори є договорами оренди земельної ділянки, наданої під будівництво; оспорені договори визнаються недійсними на підставі ст.ст.227, 203, 215 ЦК України, ст.ст.179, 180 ГК України, ст.ст.15, 16, 20 Закону України „Про оренду землі”.

15.02.2007р. Одеська міська рада подала уточнення позовних вимог, в яких додатково до заявлених позовних вимог просила суд визнати недійсними додаткові угоди №1 від 01.03.2006р. до вищезазначених договорів оренди комунального майна від 24.02.2006р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.03.2007р., підписаним 26.03.2007р. (суддя –Рога Н.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю. Судове рішення мотивоване наступним:

-  директор КП „Стадіон-Спартак”, укладаючи оскаржувані договори, діяв в межах наданих йому повноважень, згідно зі ст.4 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, відповідно до п.4.1., 3.4. Статуту КП „Стадіон-Спартак”;

-   у суду немає підстав вважати, що договори оренди №02/06, №03/06, №04/06, №05/06 від 24.02.2006р. удавані, оскільки згідно п.2.6. Рішення Одеської міської ради №1713-ХХІV від 26.09.2003р. „Про єдиний порядок установки та експлуатації об’єктів дрібно-роздрібної торговельної мережі в м. Одесі” позивач передбачив такий різновид об’єкту оренди як тверде покриття, а за умовами оспорених позивачем додаткових угод до договорів оренди об’єкт оренди не буде використовуватись для будівництва капітальних споруд, а тільки для розміщення малих архітектурних форм;

- Акт обстеження комунального майна від 14.02.2007р., складений зацікавленими особами без участі орендаря та незацікавлених осіб, не приймається судом як доказ невикористання об’єкту оренди на підставі ст.43 ГПК України; в оскаржуваних договорах не передбачено сплати орендарем плати за землю та незрозуміло, на підставі яких документів КП „Стадіон „Спартак” зробило розрахунок заборгованості по земельному податку;

-  матеріали справи містять довідку про наявність станом на 01.01.2005р. на балансі КП „Стадіон „Спартак” асфальтного покриття загальною площею 731,6кв.м.;  згідно з п.п.2.2., 2.4. Договорів оренди  станом на 23.02.2006р. асфальтове покриття знаходилось на балансі КП „Стадіон „Спартак”.

Не погодившись з судовим рішенням як прийнятим з неповним з’ясуванням всіх обставин справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, Одеська міська рада звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду від 20.03.2007р. скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції скаржник наводить наступні доводи:

-   зі змісту спірних договорів оренди, Методичних рекомендацій щодо встановлення порядку розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності, затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 04.09.2006р. №296, ст. 24 Закону України „Про планування і забудову територій”, Листа Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 15.07.2006р. №6-8-1137/705 „Щодо надання роз’яснення стосовно необхідності оформлення правовстановлюючих документів на землю при розміщенні малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності” випливає, що фактично за вищезазначеними договорами оренди було передано у користування земельну ділянку під розміщення малих архітектурних форм; судом не прийнято викладене до уваги та не застосовано вірні норми матеріального права, а саме: земельне законодавство України та Закон України „Про планування і забудову територій”.

-  посилання суду на Рішення Одеської міської ради від 26.09.2003р. №1713 „Про єдиний порядок установки та експлуатації об’єктів дрібно-роздрібної торгівельної мережі в м. Одесі” безпідставне, зазначене Рішення не розповсюджується на предмет спору по даній справі, оскільки офісний центр і автомобільно-демонстраційна площадка не є дрібно-роздрібною торгівлею, а асфальтове покриття не знаходиться на балансі КП „Міський шляховий ремонтно-будівельний трест”;

-  суд, посилаючись на лист, який був наданий відповідачем ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ”, зазначає про балансову приналежність асфальтового покриття КП „Стадіон „Спартак”, але в цьому листі дається довідка лише про балансову вартість асфальтового покриття, яке насправді знаходиться на балансі Управління фізичної культури та спорту Одеської міської ради;

-  суд не звернув увагу на те, що зазначене асфальтове покриття є фактично територією стадіону –біговою доріжкою (спортивним обладнанням); уклавши спірні договори оренди, відповідачі перепрофілювали стадіон на офісний центр та автомобільно-демонстраційну площадку всупереч вимогам ст.29 Закону України „Про фізичну культуру та спорт”.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу КП „Стадіон „Спартак” підтримує доводи скаржника, просить суд задовольнити апеляційну скаргу Одеської міської ради та повністю визнає вимоги позивача; звертає увагу суду апеляційної інстанції на порушення оспореними договорами оренди та додатковими угодами вимог ст.29 Закону України „Про фізичну культуру та спорт” та необхідність оформлення правовстановлювальних документів на земельну ділянку під розміщення малих архітектурних форм; сплата ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” орендної плати не є доказом правомірності оспорених Радою правочинів.

ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” відзив на апеляційну скаргу не надало, свого представника у засідання суду апеляційної інстанції не направило; ухвала про прийняття апеляційної скарги повернулась до суду апеляційної інстанції з відміткою пошти про відсутність вказаної особи за адресою, зазначеною у позовній заяві, установчих документах відповідача та його поясненнях суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, повноту встановлення обставин справи та відповідність ним висновків суду, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної  скарги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між КП „Стадіон „Спартак” (надалі –орендодавець, відповідач-1) та ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” (надалі –орендар, відповідач-2) 24.02.2006р. були укладені договори оренди комунального майна №02/06, №03/06, №04/06, №05/06 (надалі –договори оренди), предметом котрих є передача в оренду нерухомого, окремого індивідуально визначеного майна у вигляді асфальтного покриття за адресою вул. Канатна,79, для розташування та будівництва офісного центру, використання автомобільно-демонстративної площадки.

Об’єктом оренди за кожним з цих договорів виступає асфальтне покриття площею 182,9кв.м. згідно викопіювань з поверхового плану (додаток №1), що є невід’ємною частиною договору; орендна плата складає 987,66грн. згідно додатку №3 до договорів.

Строк дії договорів –до 24.02.2016р.

Відповідно до п.п.2.2. договорів оренди балансова вартість об’єкта оренди згідно довідки КП „Стадіон „Спартак” від 23.02.2006р. становить 48866грн., об’єкт належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси і знаходиться на балансі КП „Стадіон „Спартак”.

03.04.2006р. сторони підписали акти прийому-здачі комунального майна.

В матеріалах справи містяться додаткові угоди №1 від 01.03.2006р. до договорів оренди, за умовами котрих до п.п.1.1. останніх внесені зміни шляхом викладення в новій редакції, а саме, встановлено, що об’єкт оренди передається для „розташування, розміщення та будівництва офісних приміщень”. Одночасно п.1.1. договорів доповнені п.п.1.1.1., в якому надається тлумачення терміну „будівництво” як розміщення малих архітектурних форм для здійснення  підприємницької діяльності, а також поняття малих архітектурних форм у розумінні цього терміну згідно Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства „Про затвердження Методичних рекомендацій щодо встановлення порядку розміщення малих архітектурних форм для здійснення  підприємницької діяльності” від 04.09.2006р. №296 (надалі –Методичні рекомендації).

Вважаючи укладені договори оренди та додаткові угоди до них згідно ст.235 ЦК України удаваними, оскільки об’єктом оренди виступає фактично земельна ділянка загальною площею 731,6кв.м. (а не  майно у вигляді асфальтного покриття), надана для будівництва в користування ТОВу „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” з порушенням вимог ст.ст.5, 15, 16, 20 Закону України „Про оренду землі”, ст.ст.2, 3, 7 Закону України „Про плату за землю” (без укладення договору оренди земельної ділянки на підставі рішення Одеської міської ради як орендодавця земель комунальної власності відповідно до п. „б” ст.80 Земельного кодексу України, ст.4 Закону України „Про оренду землі”, ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”), Одеська міська рада звернулась до суду з позовом про визнання їх недійсними на підставі ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України і зобов’язання ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” звільнити об’єкт оренди.

Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову з мотивів його безпідставності виходячи з висновку про можливість передачі в оренду твердого покриття як окремого індивідуально визначеного майна, використання об’єкту оренди не з метою будівництва капітальних споруд, що підтверджує, як зазначив суд, що сторони не мали на увазі земельну ділянку як об’єкт оренди.

Проте з цими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується і вважає їх такими, що не відповідають дійсним обставинам справи з огляду наступного.

Зі змісту оспорених договорів оренди (з врахуванням змін, внесених додатковими угодами) випливає, що  асфальтне покриття надане в оренду для розташування, розміщення та будівництва офісних приміщень, використання автомобільно-демонстраційної площадки.

При цьому термін „будівництво” у розумінні діючого законодавства означає спорудження нового об’єкта, реконструкція, розширення, добудова, реставрація і ремонт об’єктів, виконання монтажних робіт (Наказ Міністерства фінансів України від 28.04.2001р. №205 „Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 18 „Будівельні контракти”, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21.05.2001р. за №433/5624).

Посилання в додаткових угодах на тлумачення терміну „будівництво” як малих архітектурних форм, поняття котрих наведене у Методичних рекомендаціях, затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 04.09.2006р. №296, взагалі не може прийматися до уваги судом з врахуванням дати видання цього Наказу (через півроку після зазначеної дати укладення додаткових угод –01.03.2006р.) і свідчить лише про складання і підписання додаткових угод до договорів оренди насправді не раніше вересня 2006р.

Враховуючи, що асфальтне покриття, зазначене як об’єкт оренди, на момент укладення договорів оренди було вільним від будь-яких споруд або будівель, слід вважати, що під будівництвом сторони розуміли саме спорудження нового об’єкта, яке є неможливим без руйнування самого асфальтного покриття для здійснення будівельних робіт.

Тобто при укладенні договорів оренди та додаткових угод сторони усвідомлювали удаваний характер своїх домовленостей і фактичне надання в оренду саме земельної ділянки з метою, зокрема, будівництва і розміщення офісних приміщень ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ”.

Твердження відповідача-2 відносно відсутності наміру використовувати об’єкт оренди з метою будівництва капітальних споруд суперечить умовам договорів оренди і здоровому глузду: адже незрозуміло, яким чином можливо знаходитись в офісних приміщеннях-некапітальних спорудах, тим більше протягом усього терміну оренди (10 років). Відтак, суд першої інстанції помилково погодився з такою позицією ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” і поклав відповідний висновок в обґрунтування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України „Про планування і забудову територій” забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі - будівництво). Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією. Будівництво здійснюється суб'єктами планування та полягає в організації комплексної забудови території або розташуванні та будівництві окремих будинків і споруд.

Ст.24 Закону України „Про планування і забудову територій” передбачено наступне: фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

Згідно ч.1 ст.413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій); таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Таким чином, із предмету та об’єкту оспорених договорів оренди та додаткових угод до них, положень чинного законодавства випливає, що за своєю правовою природою ці  правочини є договорами оренди земельної ділянки загальною площею 731,6 кв.м., наданої відповідачу-2 під будівництво, а відповідачі вчинили ці правочини для приховання договорів оренди земельної ділянки і мали на увазі в дійсності саме цей правочин.

Рішення Одеської міської Ради від 26.09.2003р. №1713, на яке послався суд першої інстанції, обґрунтовуючи відмову у позові, не стосується предмету спору по даній справі, регулює відносини розміщення некапітальних пунктів дрібно-роздрібної торгівельної мережі в м. Одеса на твердому покритті як об’єкті оренди, що знаходиться на обліку КП „Міський шляховий ремонтно-будівельний трест”, виходячи з чого відповідні доводи Одеської міської ради в апеляційній скарзі уявляються цілком слушними та підставними.

Ст.235 ЦК України встановлюється, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідки у вигляді визнання його недійсним, але до відносин сторін удаваного правочину застосовуються правила того правочину, якому відповідала їх внутрішня воля і який вони насправді вчинили.

Встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, яка суперечить закону, суд постановляє рішення про визнання недійсним укладеного сторонами правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі (п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. із змінами згідно з Постановами Пленуму ВСУ №13 від 25.12.1992р. та №15 від 25.05.1998р.).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при укладенні договорів оренди та додаткових угод зовнішнє волевиявлення відповідачів, втілене у вчинених правочинах на предмет оренди майна у вигляді асфальтного покриття, не узгоджувалось з їх внутрішньою волею, що суперечить ч.3 ст.203 ЦК України і є підставою для визнання правочину недійсним згідно ч.1 ст.215 ЦК України.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок стосовно відсутності підстав вважати оспорені договори оренди укладеними на предмет оренди земельної ділянки, внаслідок чого допустив порушення норм матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин положення ст.ст.203, 215, 235 ЦК України і не дослідивши відповідність оспорюваних договорів нормам законодавства, що регулюють відносини з оренди земельних ділянок.

Відповідно до п. „б” ст.80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Згідно ст.1 Закону України „Про оренду землі” оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України „Про оренду землі” орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України „Про оренду землі” орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

За приписами ч.ч.1-3 ст.16 цього Закону особа, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду із земель державної або комунальної власності, подає до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки заяву (клопотання). Розгляд заяви (клопотання) і надання земельної ділянки в оренду проводяться у порядку, встановленому Земельним кодексом України. У разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду сторони укладають договір оренди землі відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки; передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Вирішення питань регулювання земельних відносин згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” віднесено до виключної компетенції міських рад, отже Одеська міська рада є єдиним орендодавцем земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси і надаються у користування на умовах оренди лише на підставі рішення Одеської міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється відповідачами, Одеська міська рада не приймала рішення про відведення та передачу в оренду ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” земельної ділянки, розташованої по вул.Канатній,79 у м. Одеса, загальною площею 731,6кв.м., яка фактично є  територією стадіону „Спартак” (бігова доріжка); договір оренди земельної ділянки у розумінні ст.13, 15 Закону України „Про оренду землі” у встановленому законом порядку не укладався, тому виходячи з положень ч.2 ст.125, ч.2 ст.126 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою у ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” не виникло.

Ст.15 Закону України „Про оренду землі” встановлює перелік документів, що є невід’ємною частиною договору оренди земельної ділянки, які в оспорюваних договорах оренди відсутні: кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), проект відведення земельної ділянки.

Не містять вказані договори оренди і істотних умов договору оренди земельної ділянки, перелік яких наведений у ч.1 ст.15 цього Закону. Такий висновок випливає з того, що розмір орендної плати, розрахунок котрої міститься у додатку №3 до договорів оренди, встановлений фіксованою сумою без визначення і урахування грошової оцінки земельної ділянки, що є порушенням ст.2 Закону України „Про плату за землю”.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин, договори оренди №№02/06, 03/06, 04/06,05/06 від 24.02.2006р. та додаткові угоди до них №1 від 01.03.2006р. слід визнати недійсними як такі, що не відповідають ст.ст.4, 5, 15 Закону України „Про оренду землі”, ст.2 Закону України „Про плату за землю”, ст.80 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні”, ст.24 Закону України „Про планування і забудову територій” з моменту укладення на підставі ч.1, 3 ст.203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст.236 ЦК України, а протилежне рішення суду першої інстанції  у зв’язку з наведеним підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову Одеської міської ради.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що обґрунтованою та законною є вимога Одеської міської ради про зобов’язання ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” звільнити асфальтне покриття по вул. Канатній,79 у м. Одесі.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник Одеської міської ради пояснив, що Рада вимагала саме зобов’язати відповідача-2 звільнити асфальтне покриття на території стадіону „Спартак”, а редакція, в якій викладена ця вимога в уточненні позовних вимог (а.с.98-103) є неповною і недосконалою.

З вищевикладеного слід зробити висновок, що наявні у матеріалах справи „акти прийому-здачі комунального майна” від 03.04.2006р. до договорів оренди свідчать, що ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ”, прийнявши у Орендодавця об’єкт оренди –„асфальтне покриття”, фактично отримало за цими актами у незаконне користування земельну ділянку площею 731,6кв.м., що складається з 4-х частин площею по 182,9кв.м.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України відновлення становища, яке існувало до порушення цивільного права є способом захисту цивільних прав та інтересів, що у даному випадку є правовою підставою для задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що стосується необхідності оформлення правовстановлювальних документів на землю для розміщення малих архітектурних форм, знаходження асфальтного покриття на балансі Управління фізичної культури та спорту Одеської міської ради, а не КП „Стадіон „Спартак”, відсутності у КП „Стадіон „Спартак” повноважень на передачу в оренду комунального майна залишаються поза межами правового аналізу суду апеляційної інстанції з врахуванням вищенаведених висновків про удаваний характер оспорюваних договорів оренди і встановлення обставини фактичної передачі в оренду земельної ділянки, а не майна.

Невідповідність оспорюваних правочинів вимогам ст.29 Закону України „Про фізичну культуру та спорт”, посилання на котру як правову підставу позовних вимог позивач вперше наводить тільки  в апеляційній скарзі, не може бути предметом судового розгляду в апеляційному провадженні виходячи з імперативних приписів ст.101 ГПК України щодо меж перегляду судом апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати у справі покладаються в рівних частинах на відповідачів.

Керуючись ст. ст.  49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів –

ПОСТАНОВИЛА:

1.  Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

2.  Рішення господарського суду Одеської області від 20.03.2007р. скасувати.

3. Позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити.

4. Визнати недійсним договір оренди комунального майна №02/06 від 24.02.2006р. та додаткову угоду до нього №1 від 01.03.2006р., укладені між КП „Стадіон „Спартак” та ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” на асфальтне покриття площею 182,9кв.м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Канатна,79.

5. Визнати недійсним договір оренди комунального майна №03/06 від 24.02.2006р. та додаткову угоду до нього №1 від 01.03.2006р., укладені між КП „Стадіон „Спартак” та ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” на асфальтне покриття площею 182,9кв.м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Канатна,79.

6. Визнати недійсним договір оренди комунального майна №04/06 від 24.02.2006р. та додаткову угоду до нього №1 від 01.03.2006р., укладені між КП „Стадіон „Спартак” та ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” на асфальтне покриття площею 182,9кв.м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Канатна,79.

7. Визнати недійсним договір оренди комунального майна №05/06 від 24.02.2006р. та додаткову угоду до нього №1 від 01.03.2006р., укладені між КП „Стадіон „Спартак” та ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” на асфальтне покриття площею 182,9кв.м., розташоване за адресою м. Одеса, вул. Канатна,79.

8. Зобов’язати ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” звільнити асфальтне покриття на земельній ділянці площею 731,6кв.м., розташованій у м. Одесі по вул. Канатній,79, на території стадіону „Спартак”.

9. Стягнути з КП „Стадіон „Спартак” на користь Одеської міської ради 63,75грн. витрат по держмиту та 59грн. витрат на ІТЗ судового процесу.

10. Стягнути з ТОВ „СПАРТАК-ПІВДЕНЬ” на користь Одеської міської ради 63,75грн. витрат по держмиту та 59грн. витрат на ІТЗ судового процесу.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя:                                                                   Мишкіна М.А.

Судді:                                                                                        Сидоренко М.В.

Таценко Н.Б.