ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.07                                                                                        Справа №  15/194-26/269/06-20/138/07

Суддя

За позовом   Державного комітету України з державного  матеріального резерву, Київ

до Відкритого акціонерного товариства “Дніпроенерго”, м.Запоріжжя

про зобов’язання відповідача повернути до державного матеріального резерву         272670858 куб. м. природного газу, стягнення плати за позичання природного газу на суму 33 632 473,60 грн., суми 76 437 439,88  грн. штрафу, суми 65 704 624,65 грн. пені

за участю прокурора Запорізької області

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   –Панов  Т.С.  (довіреність №2/654 від 02.02.2007р..);

Від відповідача  – Чипіжко Г.С. (довіреність  №10/9211-110 від 29.12.2006р.);

За участю прокурора –Сквірський І.О. (посвідчення №336);

ВСТАНОВЛЕНО:

Заявлений позов про зобов’язання ВАТ “Дніпроенерго” повернути до державного матеріального резерву 272 670 858,00 куб.м природного газу, стягнення з ВАТ “Дніпроенерго” на користь Державного комітету з державного матеріального резерву плати за позичання природного газу в сумі 24 813 048,07 грн., на користь державного бюджету України –суми 88 441 338,14 грн. штрафних санкцій, в тому числі 76 347 840,24 грн. штрафу та 12 093 497,90 грн. пені.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 12.01.2006р. у справі №15/194 позов задоволений частково, з ВАТ “Дніпроенерго” на користь Державного комітету з державного матеріального резерву стягнуто суму 24 813 048,07 грн. плати за позичання матеріальних цінностей з державного матеріального резерву. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного господарського суду від 20.04.2006р. рішення господарського суду від 12.01.2006р. змінено. Стягнуто суму 14 124 350,47 грн. плати за позичання матеріальних цінностей з державного матеріального резерву, в  решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.07.2006р. постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 20.04.2006р. та рішення господарського суду Запорізької області від 12.01.2006р. у справі №15/194 скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Розпорядженням голови господарського суду Запорізької області №677 від 24.07.2006р. справа №15/194 передана на розгляд судді Зубковій Т.П.  Ухвалою суду від 24.07.2006р. справа прийнята до розгляду, справі присвоєно №15/194-26/269/06. Розгляд справи неодноразово відкладався, строк вирішення спору продовжувався головою господарського суду, за клопотанням сторін та переносився у зв’язку з хворобою судді.  У порядку ст.29 ГПК України у грудні 2006р. у справу вступив прокурор Запорізької області.

Розпорядженням голови господарського суду Запорізької області №477 від 05.03.2007р. справа №15/194-26/269/06 за позовом Державного комітету України з державного  матеріального резерву, Київ, до Відкритого акціонерного товариства “Дніпроенерго”, м.Запоріжжя,  про зобов’язання відповідача повернути до державного матеріального резерву 272670858 куб. м. природного газу, стягнення плати за позичання природного газу на суму 24813048,07 грн. та 88441338,14 грн. штрафних санкцій   передана на розгляд судді Гандюковій Л.П.

Ухвалою господарського суду від 15.03.2007р. справа прийнята до розгляду,  справі присвоєно №15/194-26/269/06-20/138/07, судове засідання  призначено на 05.04.2007р. У судовому засіданні 05.04.2007р. на підставі ст.77 ГПК України оголошено перерву до 14.05.2007р. Ухвалою голови господарського суду Запорізької області від 14.05.2007р. у порядку ст.69 ГПК України строк вирішення спору у справі №15/194-26/269/06-20/138/07 продовжений на один місяць –до 15.06.2007р. Ухвалою суду від 14.05.2007р. розгляд справи відкладено на 31.05.2007р.

У судовому засіданні 31.05.2007р. справу розглянуто, оголошено рішення у повному обсязі.

Позивач неодноразово змінював позовні вимоги. 11.05.2007р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, якою позивач фактично збільшив позовні вимоги та просить: зобов’язати відповідача повернути до державного резерву 272 670 858 м3 природного газу, стягнути з відповідача  175 774 538,13 грн.,  у   тому числі: 33 632 473,60 грн. –плата за позичання природного газу за 88 місяців з січня 2000р. по квітень 2007р., 76 437 439,88 грн. – штраф   у розмірі 100% вартості неповерненого природного газу (виходячи з вартості 280,3286 грн. за 1м3 на момент відпуску, 65 704 624, 65 грн. –пеня за період з 01.07.2000р. по 27.12.2002р. з моменту виникнення зобов’язання повернути природний газ до моменту прийняття постанови КМУ від 28.12.2002р. №2045. Вимоги обґрунтовані договором №412ДПО/24 від 24.12.1999р., ст.ст. 526, 1046 ЦК України, ст.193 ГК України, ст.ст. 12, 14 Закону України “Про державний матеріальний резерв” та мотивовані наступним. На виконання умов договору №412ДПО/24 від 24.12.1999р. відповідачу було відпущено та фактично отримано 272 670 858 м3 природного газу, що встановлено рішенням господарського суду м.Києва від 12.12.2003р. №4/9. Відповідно до п.2.2 договору відповідач зобов’язався  в травні-червні 2000р. повернути до державного матеріального резерву отриманий у тимчасове  позичання газ або сплатити його вартість за ціною, що діятиме на момент повернення, але не нижчою ціни відпуску та сплачувати щомісячно позивачу 0,5% від вартості фактично поставленого природного газу за користування тимчасовою позичкою. Відповідачем зобов’язання перед позивачем не виконано, отриманий у тимчасове позичання природний газ не повернутий. За неповернення природного газу відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 100% вартості  позичених матеріальних цінностей та пеню.

Заява позивача не суперечить вимогам ст.22 ГПК України та прийнята судом до розгляду.

Відповідач  позов не визнав,  свої заперечення обґрунтовує наступним.  Відповідно до п.2.1 договору №412ДПО/24 від 24.12.1999р., укладеного на виконання розпорядження КМУ №1432-р від 21.12.1999р., позивач відпустив відповідачу із державного резерву в грудні 1999р. 307,0 млн.куб.м природного газу по ціні 280,3286 грн. Повернути газ згідно з  п.2.2 договору відповідач повинен у травні-червні 2000р. Відповідно до п.8.8 договору, термін дії договору встановлюється з часу його підписання до 01.07.2000р. Постановою КМУ від 28.12.2002р. №2045 строк повернення природного газу, відпущеного за розпорядженням КМУ №1432 від 21.12.1999р., продовжений до 01.01.2023р.  Пунктом 4 цієї постанови передбачено укладання відповідних договорів між підприємствами електроенергетики та держкомрезервом, який позивачем не виконаний. Договором визначений обов’язок відповідача сплачувати відсотки за користування матеріальними цінностями до 01.07.2000р., обов’язок сплачувати відсотки в період з 01.07.2000р. по теперішній час не передбачений. При цьому відповідач зазначає, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.12.2001р.порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ “Дніпроенерго”, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Оскільки грошові вимоги щодо сплати відсотків в період з 01.01.2000р. по 01.07.2001р. не були заявлені у справі про банкрутство, вони вважаються погашеними, сума заборгованості за період з 01.05.2002р. по 01.05.2005р. не може нараховуватися, т.я. сума основного боргу вважається погашеною. Відповідно до ч.4 ст.12 Закону “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” протягом дії мораторію не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань. Просить у задоволенні позові відмовити.

Прокурор, який відповідно до ст.ст.35,36-1 Закону України “Про прокуратуру”, ст.29 ГПК України вступив у справу, вважає  позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі; додаткових пояснень, обґрунтувань не надав.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В :

Пунктом 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.12.1999р. №1432-р дозволено   Держкомрезерву  відпустити  в  грудні  1999р. тепловим електростанціям Міненерго в порядку тимчасового позичання  1  млрд.  куб.  метрів  природного  газу  для  потреб  підприємств  енергетичного  комплексу із сплатою щомісяця 0,5 відсотка вартості відпущеного газу за користування. Міненерго повернути у травні-червні 2000 р.  природний газ до  державного   резерву   в   обсягах,   відпущених   згідно   з  цим розпорядженням.

24.12.199р. між Державним комітетом України по матеріальних резервах (Комітет, позивач) та ВАТ “Дніпроенерго” (Підприємство, відповідач) на виконання розпорядження КМУ від 21.12.1999р. №1432-р укладено договір №412ДПО/24 (далі –Договір), предметом якого є відпуск із державного резерву Підприємству природного газу згідно з розпорядженням КМУ від 21.12.1999р. №1432-р  у порядку тимчасового позичання та розрахунки за нього.

Відповідно до п.2.1 Договору Комітет  відпускає із державного резерву в грудні 1999р. підприємству природний газ в кількості до 307,0 млн. куб. м по ціні 280,3286 грн., ПДВ-0. Згідно з п.3.1 Вартість газу, що підлягає відпуску із державного резерву, складає 86060880,20 грн., ПДВ-0.

Факт передачі та отримання ВАТ “Дніпроенерго” природного газу у зазначеній кількості не заперечено відповідачем, встановлено рішенням господарського суду м.Києва від 12.12.2003р. під час розгляду справи №4/9, за участю тих же сторін, що і даній справі, та постановою Верховного Суду України від 22.02.2005р. у зазначеній справі, якою рішення суду залишено в силі,  має преюдиційне значення  та відповідно до ст.35 ГПК України не доводиться знову.

Згідно з п.2.2 Договору відповідач зобов’язався повернути у травні-червні 2000р. до державного резерву природний газ в фактично відпущеному обсязі, або оплатити його вартість на розрахунковий рахунок Комітету по ціні, що діятиме на час повернення, але не нижчою ціни відпуску, здійснювати оплату на поточний рахунок Комітету щомісячно 0,5% від вартості фактично поставленого природного газу за користування тимчасовою позичкою  до повного повернення.

Пунктом 8.1 Договору визначено, що термін дії договору встановлюється з часу його підписання до 01.07.2000р.

Згідно з абз.1 ч.5 ст.12 Закону України “Про державний матеріальний резерв” відпуск матеріальних цінностей з державного резерву в порядку тимчасового запозичання провадиться за рішенням Кабінету Міністрів України, в якому визначаються одержувач, строки та умови відпуску матеріальних цінностей із державного бюджету, а також строки їх повернення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2002р. №2045 “Про погашення заборгованості та впорядкування розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом з державного матеріального резерву” продовжено до 1 січня 2023р. строк повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам електроенергетики, у тому числі і   згідно з розпорядженням  Кабінету Міністрів України від 21.12.1999р. №1432 (пункт 1).

Згідно з п.2 постанови КМУ №4025 від 28.12.2002р. внесено зміни до деяких актів Кабінету Міністрів України, зокрема: в абзаці другому пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.12.1999р. №1432 слова і цифри “у травні-червні 2000р.” замінено словами і цифрами “до 1 січня 2023р.”

Пунктом 3 цієї постанови Державному комітету з державного матеріального резерву предписано оформити відпуск з державного резерву підприємствам електроенергетики, зокрема, природного газу –797,6 млн.куб. метрів по мірі надходження коштів від енергогенеруючих  компаній та теплоелектроцентралей.

Пунктом 4 постанови визначено: взяти до відома, що: підприємства електроенергетики укладуть (переукладуть) у місячний строк угоди з Державним комітетом з державного матеріального резерву про реструктуризацію заборгованості за відпущене відповідно до пункту 1 цієї постанови органічне паливо та про відпуск палива відповідно до пункту 3 цієї постанови. Зазначені угоди погодити з Міністерством палива та енергетики: енергогенеруючі компанії та теплоцентралі починаючи з 1 січня 2003р. щоденно відраховують на реєстраційний рахунок Державного комітету з державного матеріального резерву кошти в обсязі не менше одного відсотка сум, отриманих на поточний рахунок згідно з алгоритмом розподілу коштів оптового ринку електричної енергії.

На виконання зазначеної постанови договору про реструктуризацію заборгованості  між Державним комітетом України по матеріальних резервах та ВАТ “Дніпроенерго” не укладено.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.12.2001р.  порушено справу №5/5/466-01 про банкрутство ВАТ “Дніпроенерго”.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство опубліковане у газеті “Голос України” від 04.06.2002р.

23.05.2005р. Державний комітет України з державного матеріального резерву, правонаступник Державного комітету України по матеріальних резервах, звернувся до господарського суду  Запорізької області з позовом, по якому порушено провадження у даній справі.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, доводи та заперечення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на наступних підставах.

Позивач просить суд зобов’язати відповідача повернути до державного резерву 272670858 м3 природного газу. В обґрунтування вимог в цій частині позивач посилається на п.2.2 Договору, де встановлено, що підприємство (відповідач) зобов’язане  повернути у травні-червні 2000р. до державного резерву природний газ в фактично відпущеному обсязі. Також позивач просить стягнути з відповідача штраф та пеню на підставі п.8 ст.14 Закону України “Про державний матеріальний резерв”, яким встановлено, що за несвоєчасне повернення до державного резерву позичених матеріальних цінностей одержувач сплачує штраф у розмірі 100% вартості неповернених матеріальних цінностей, виходячи з ринкових цін, що діють на момент повернення та пеню за кожен день прострочення до повного виконання зобов’язання.

Проте, як зазначалося вище, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2002 № 2045 “Про погашення заборгованості та впорядкування розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом з державного матеріального резерву” строк повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам електроенергетики згідно з розпорядженням КМУ від 21.12.1999 № 1432 продовжено до 01.01.2023р.

Відповідно до ст.117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов’язковими до виконання.

Згідно з ст.ст.4,151 ЦК УРСР, який був чинний на момент виникнення правовідносин сторін, цивільні права і обов’язки виникають, зокрема, з угод, з адміністративних актів. Таким чином, уповноваженим державним органом в установленому порядку вирішено питання про продовження  строку повернення матеріальних цінностей, позичених на підставі  як попереднього рішення уряду, так і договору, укладеного на його виконання.

Вирішуючи спір, суд враховує, що главою 19  ЦК УРСР, який був чинний на момент виникнення зобов’язань, передбачені підстави припинення зобов’язань.  А саме: зобов’язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст.216); зарахуванням (ст.217); збігом боржника і кредитор в одній особі (ст.219); угодою сторін (ст.220); зміни  плану (ст.221); неможливістю виконання, якщо вона викликана обставинами, за які боржник не відповідає  (ст.222); ліквідацією юридичної особи (ст.223). Під час розгляду справи судом не встановлено наявність будь-яких перелічених обставин, на підставі яких можна стверджувати, що взаємні зобов’язання  сторін припинені, тому беручи до уваги постанову Кабінету Міністрів України №2045 від 28.12.2002р., суд  вважає, що господарські відносини між позивачем та відповідачем продовжені постановою Кабінету Міністрів України. Тому в цій частині суд не приймає ствердження позивача з посиланням на ст.58 Конституції України щодо  незастосування до правовідносин сторін     постанови КМУ №2045 від 28.12.2002р.

Таким чином, термін виконання зобов’язання щодо повернення ВАТ “Дніпроенерго” до державного матеріального резерву природного газу за спірним договором не настав, і, відповідно, вимога про зобов’язання повернути до державного резерву природний газ у об’ємі 272 670 858 куб.м є необґрунтованою та безпідставною.

На  підставі  викладеного,  відсутні  підстави  для нарахування штрафу у розмірі

76 437 439, 88 грн. та пені у розмірі 65 704 624,65 грн. за період з 01.07.2000р. по 27.12.2002р., оскільки відповідно до ст.ст.610,611 ЦК України, ст.230 ГК України підставою для сплати штрафних санкцій є невиконання або неналежне виконання зобов’язання. В цій частині суд також бере до уваги, що згідно з розділом 5 укладеного між сторонами договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов’язків по даному договору, якщо це невиконання є наслідком форс-мажорних обставин. Під форс - мажорними обставинами розуміють обставини, які виникли після підписання договору в результаті непередбачених сторонами подій надзвичайного характеру, включаючи, зокрема, рішення Уряду. Строк виконання зобов’язань відкладається відповідно до часу, на протязі  якого будуть діяти такі обставини. Достатнім доказом дії форс –мажорних обставин є рішення Уряду, яке безпосередньо стосується зазначених обсягів газу. Крім того, до моменту прийняття постанови КМУ №2045 від 28.12.2002р. відповідач порушив зобов’язання щодо повернення природного газу. Однак, згідно з ст. 72 ЦК УРСР за позовами про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлені скорочені строки давності тривалістю в шість місяців. Відповідно до ст.ст.75,76 цього Кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, перебіг строку позовної давності починається  з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. При цьому суд бере до уваги, що відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України  правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Укладений між сторонами договір є дійсним, і, як слідує із позовних вимог, позивач вважає, що  зобов’язання повернути природний газ  відповідачем порушено 30.06.2000р., таким чином слідує, що позивач дізнався про порушення зобов’язання з 01.07.2000р., і відповідно, у нього виникло право на позов в цій частині.

Ствердження позивача, що в силу ст.83 ЦК УРСР на вимоги державних організацій про повернення майна, ( у тому числі і грошових коштів) з незаконного володіння строк позовної давності не поширюється, суд вважає необґрунтованим,  оскільки відповідно до цієї норми позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та  інших громадських організацій або громадян. Відповідач не належить до зазначених юридичних осіб і факт незаконного володіння майном судом не встановлений.

Позивачем також заявлена вимога про стягнення з відповідача суми 33 632 473,60 грн.  плати за позичання природного газу за 88 місяців, тобто з січня 2000р. по квітень 2007р.

У пункті 4 постанови КМУ №2045 від 28.12.2002р. зазначено: взяти до відома, що підприємства електроенергетики укладуть (переукладуть) у місячний строк угоди з Державним комітетом з державного матеріального резерву про реструктуризацію заборгованості; енергогенеруючі компанії та теплоелектроцентралі починаючи з 1 січня 2003р. щоденно відраховують на реєстраційний рахунок Державного комітету з державного матеріального резерву кошти в обсязі не менше одного відсотка сум, отриманих на поточний рахунок згідно з алгоритмом розподілу коштів оптового ринку електричної енергії.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач листом №6/24-11 від 21.01.2003р.  на виконання постанови КМУ від 29.12.2002р. №2045 направляв позивачу проект договору “Про встановлення порядку погашення заборгованості“ ВАТ “Дніпроенерго” перед Державним комітетом України з матеріального резерву за використане паливо в порядку тимчасового позичання. Проте, такий договір між сторонами укладений не був.

У п. 4 постанови відсутній імперативний припис обов’язкового укладання угод по реструктуризації боргу, проте наявність обов’язку укладання або переукладання таких угод є правовою основою регулювання механізму проведення розрахунків між сторонами до 01.01.2023р.  на підставі добровільно узгоджених умов.

Оскільки сторони не уклали угоду про реструктуризацію боргу, необхідно виходити з норм, що регулюють підстави припинення угод, визначених у главі 19 ЦК УРСР (чинної на момент укладання спірної угоди і її дії), глави 50 ЦК України “Припинення  зобов’язання” , ст.202 Господарського кодексу України. Так, відповідно до ст.202 ГК України  господарське зобов’язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов’язання; у разі поєднання управленої та зобов’язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов’язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно з абз. 3 ч.5 ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" за позичання матеріальних цінностей з державного резерву передбачається плата, розмір якої визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не може перевищувати розміру облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 2.2 договору відповідач зобов'язався здійснювати оплату на поточний рахунок позивача щомісячно 0,5% від вартості фактично поставленого природного газу за користування тимчасовою позичкою до повного повернення.

Відповідачем не надано доказів  зміни цієї умови договору у порядку, визначеному законодавством, тому це зобов’язання на даний час є чинним. Заперечення відповідача щодо припинення його зобов’язання щодо плати за користування  із закінченням терміну дії договору 01.07.2000р. на наведених вище підставах суд вважає необгрунтованим. При цьому суд також бере до уваги, що відповідно до  п.2.2 договору відповідач зобов’язався здійснювати оплату на поточний рахунок Комітету за користування тимчасовою позичкою  до повного повернення.

Як встановлено, відповідачем було отримано 272 670 858 м3 природного газу  в грудні 1999р., вартість якого складає 76 437439,88 грн. Розмір щомісячного платежу за природний газ за договором становить 382 187,20 грн. (76 437 439,88грн.x0,5%).

Доказів здійснення відповідачем належної оплати за позичання матеріальних цінностей судом не встановлено.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу по оплаті за позичання природного газу, однак частково на наступних підставах.

Згідно з ч.15 ст.11 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” після оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство в офіційному друкованому органі всі кредитори незалежно від настання  строку виконання зобов’язання мають право подавати заяви з грошовими вимогами до боржника згідно зі ст.14 Закону. Законом не встановлено обмежень щодо підстав виникнення зобов’язань, заборгованості, тобто позивач мав право і був зобов’язаний у разі порушення його права звернутися з відповідною заявою у межах справи про банкрутство. При цьому суд зауважує, що як слідує із матеріалів справи, позивач  скористався цим правом на підставі інших договорів, укладених між сторонами.  Оголошення опубліковане 04.06.2002р., позивач не звернувся з відповідною заявою,  а відповідно до ст. 11 Закону починаючи з дня опублікування оголошення настав строк пред’явлення всіх вимог. Таким чином, за період з 01.01.2000р. по 01.12.2001р. (23 місяці) вимоги в сумі 8 790 305,60 грн. є конкурсними, не були заявлені у справі про банкрутство, тому слід вважати погашеними.

Як зазначалося вище, в силу ст.83 ЦК УРСР  позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та  інших громадських організацій або громадян. Відповідач не належить до зазначених осіб, відсутні обставини незаконного користування відповідачем газом. Позивач звернувся з позовом до суду 23.05.2005р. У судовому засіданні  відповідач заявив про пропуск позовної давності, що відповідно до ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові. У зв’язку з цим, суд вважає, що за період з 01.12.2001р. до 23.05.2002 р.  позивачем пропущено строк позовної давності. Підстав зупинення перебігу строків позовної давності судом не встановлено. При цьому суд не бере до уваги ствердження позивача, що право на позов виникло з моменту винесення рішення господарським судом м.Києва у справі №4/9 та  постанови Верховного Суду України, що позивач не знав що відібраний газ належить державному матеріальному резерву, оскільки відсутні гарантії, не підписаний наряд. Суд вважає, що неналежне виконання позивачем обов’язків щодо порядку відпуску газу, зокрема, без наряду , без гарантії не є підставою вважати,   що позивач не знав про факт відпуску, тим більше, що він повинен був належно контролювати відпуск природного газу із державного матеріального резерву. Договір між сторонами був підписаний на виконання вимог уряду, і позивач повинен був його виконати, контролювати виконання зобов’язань  іншою стороною договору, зокрема, щодо плати за користування.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача плату за користування газом за період з  24.05.2002р. по квітень 2007р. ( 382 187,20 грн. х 59 місяців = 22 549 044,80 грн. + 101 916,56 грн.(за 8 днів травня) = 22 650 916,36 грн.) у сумі  22 650 916,36 грн.

У зв’язку з цим позов задовольняється в цілому частково. Інші заперечення позивача, відповідача та посилання на норми права до уваги не беруться. Суд також зауважує, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України сторони не уклали договір, не внесли зміни щодо відрахування щоденно коштів не менше одного відсотка сум, і позивач вимог щодо стягнення цієї плати не заявляв. Суд не має право вийти за межі позовних вимог без клопотання позивача (п.2 ст.83 ГПК України).

Згідно з ст. 49  ГПК України судові витрати у справі суд вважає за необхідне  покласти на відповідача, оскільки спір доведено до суду з його вини.

Керуючись ст.ст. 22, 49, ст.ст. 82–85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Дніпроенерго” (юридична адреса: 69096, м.Запоріжжя, вул.Гребельна, 2; поштова адреса: 69006, м.Запоріжжя, вул.Добролюбова, 20,  код ЄДРПОУ 43, п/р5031 в ЗЦО “Промінвестбанку” м.Запоріжжя,  МФО 313355) на користь Державного комітету України з державного матеріального резерву (01601, м.Київ, вул.Пушкінська, 28, ,  р/р ) суму 22 650 916 грн.36 коп.  плати за позичання природного газу.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Дніпроенерго” (юридична адреса: 69096, м.Запоріжжя, вул.Гребельна, 2; поштова адреса: 69006, м.Запоріжжя, вул.Добролюбова, 20,  код ЄДРПОУ 43, п/р5031 в ЗЦО “Промінвестбанку” м.Запоріжжя,  МФО 313355)на користь Державного бюджету України (отримувач: Державний бюджет Орджонікідзевського району, банк отримувача: Головне управління Державного казначейства України у Запорізькій області, р/р 0007, МФО 813015, , код бюджетної класифікації 22090200, символ банку 095) суму    25 500 грн. державного мита.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства “Дніпроенерго” (юридична адреса: 69096, м.Запоріжжя, вул..Гребельна, 2; поштова адреса: 69006, м.Запоріжжя, вул..Добролюбова, 20,  код ЄДРПОУ 43, п/р5031 в ЗЦО “Промінвестбанку” м.Запоріжжя,  МФО 313355) на користь Державного бюджету України (отримувач: Державний бюджет Орджонікідзевського району, банк отримувач: Головне управління Державного казначейства України у Запорізькій області, р/р0007, МФО 813015, , код бюджетної класифікації 22050000, символ звітності банку 259) суму 118  грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                              Л.П.Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення підписано у повному обсязі 31.05.2007р.