ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

№  22/66-а

м. Київ

22.02.07

15 год. 50 хв.

За позовом     Акціонерної енергопостачальної компанії “Київенерго”

До                    Головного управління Державного казначейства у м. Києві

Предмет         визнання неправомірною відмови, про зобов’язання повернути державне мито

адміністративного

позову

Суддя  Кролевець О.А.

Секретар судового засідання Повалій О.О.

Представники:

Від позивача:          Носкова А.В. (довіреність №Д07/501 від 23.01.2007)

Від відповідача:      Єдинак С.В. (довіреність №05-35/1317 від 29.11.2006)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання неправомірною відмови Відділення Державного казначейства у Печерському районі м. Києва та Управління Державного казначейства у м. Києві у поверненні позивачу державного мита в розмірі 850 грн., сплаченого платіжним дорученням від 28.04.2004 №4030 та про зобов’язання відповідача-1 повернути позивачу державне мито у розмірі 850 грн., яке було сплачене платіжним дорученням від 28.04.2004 №4030.

Ухвалою суду від 23.01.2006 було відкрито провадження у справі №22/66-А.

Ухвалою суду від 06.02.2007 було здійснено заміну відповідачів (Відділення Державного казначейства у Печерському районі м. Києва, Управління Державного казначейства у м. Києві) їх правонаступником –Головним управлінням Державного казначейства у м. Києві, а також закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги АЕК “Київенерго” мотивовані наступним. Ухвалою Верховного Суду України від 22.07.2004  позивачу було відмовлено в порушенні провадження з перегляду у касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 21.04.2004 у справі №42/9. На підставі положень Декрету Кабінету Міністрів України позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення сплаченого державного мита в розмірі 850,00 грн. Однак відповідач відмовив у поверненні державного мита з тієї підстави, що у резолютивній частині ухвали суду не зазначено про необхідність повернення державного мита, а також через те, що позивачем не було надано оригінал довідки суду про повернення державного мита, що вимагається п.17 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита. Позивач вважає таку відмову відповідача у поверненні державного мита неправомірною.

Відповідач позовні вимоги АЕК “Київенерго” не визнає з тих підстав, що відповідно до зазначеної  вище Інструкції повернення державного мита проводиться на підставі заяви платника, поданої ним протягом року з дня зарахування державного мита до бюджету, до відповідного органу, що справляє мито. На підставі заявника відповідний орган подає до фінансового відділу району чи міста, до бюджету якого надійшло державне мито, разом з заявою платника свій висновок (в даному випадку ухвалу Верховного Суду України) про обставини, що є підставою для повного або часткового повернення державного мита, а також оригінали документів, що підтверджують сплату державного мита, якщо воно підлягає поверненню в повному розмірі, із зазначенням номера квитанції, суми державного мита та дати його сплати. В поданій позивачем ухвалі Верховного Суду України не зазначено необхідність повернення державного мита, тому правові підстави для повернення державного мита позивачеві відсутні.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2004 року позивачем на користь Печерського районного відділення казначейства у м. Києві було сплачено державне мито в розмірі 850,00 грн. за подачу касаційної скарги до Верховного Суду України на постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2004 №42/9.

Розглянувши касаційну скаргу АЕК “Київенерго” на постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2004 у справі №42/9, Верховним Судом України 22.07.2004 на підставі ст.ст.11115, 11117 ГПК України було винесено ухвалу про відмову в порушенні провадження з перегляду у касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 21.04.2004 №42/9. Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

14.12.2004 позивач звернувся до Управління державного казначейства у м. Києві з заявою №Д07/8930 про повернення з державного бюджету України на рахунок АЕК “Київенерго” державного мита в розмірі 850,00 грн., сплаченого на підставі платіжного доручення №4030 від 28.04.2004. Свою заяву позивач обґрунтовував п.2 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 №7-93 “Про державне мито”.

Листом від 13.01.2005 за №04-16/0032 Відділення державного казначейства у Печерському районі м. Києва повідомило позивача про залишення без виконання заяви позивача №Д07/8930 від 14.12.2004, оскільки повернення державного мита здійснюється на підставі заяви платника державного мита, оригіналу ухвали, рішення з обов’язковим зазначенням в заключній частині про необхідність повернення державного мита, або довідки суду (про повернення державного мита), яка видається на підставі п.3 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України №7/93 від 21.01.1993 “Про державне мито”, оригіналу платіжного доручення, що підтверджує сплату державного мита. Також відповідач повідомив позивача про необхідність звернутися до Верховного Суду України для отримання зазначеної довідки на повернення державного мита.

01.02.2005 позивач повторно звернувся до Управління державного казначейства у м. Києві з заявою про повернення державного мита на підставі ухвали Верховного Суду України від 22.07.2004 №42/9. Цю заяву позивача також було залишено відповідачем без задоволення з тих же підстав.

Відмову відповідача в поверненні державного мита позивач вважає неправомірною, та просить суд зобов’язати відповідача повернути державне мито в розмірі 850,00 грн. з підстав, викладених вище.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених АЕК “Київенерго” позовних вимог виходячи з наступного.

Підстави для повернення державного мита визначені статтею 8 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”. Такими підставами є: внесення мита в більшому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством; повернення заяви (скарги або відмови в її прийнятті, а також відмови державних нотаріальних контор або виконавчих комітетів міських, селищних і сільських Рад народних депутатів у вчиненні нотаріальних дій; припинення провадження у справі, якщо справа не підлягає розглядові в суді чи в господарському суді, а також у разі залишення позову без розгляду коли позивачем не додержано встановленого для даної категорії справ порядку досудового врегулювання спору, або коли позов подано недієздатною особою; скасування в установленому порядку рішення суду, припинення провадження у справі, якщо така справа не підлягає розглядові в судах, або якщо заінтересованою особою, яка звернулась до суду, не додержано встановленого для даної категорії справ порядку попереднього позасудового розв’язання справи і можливість застосування цього порядку втрачено, якщо при цьому державне мито було вже стягнуто в доход бюджету; неприйняття Кабінетом Міністрів України у встановлені строки рішення про створення (реєстрацію) промислово-фінансової групи або зняття проекту створення промислово-фінансової групи з розгляду уповноваженою особою ініціаторів створення цієї групи; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Повернення державного мита провадиться за умови, якщо заяву подано до відповідної установи, що справляє мито, протягом року з дня зарахування його до бюджету (ч. 2 ст.8 Декрету).

Порядок повернення державного мита визначений розділом ІV Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 №15.

Так цією Інструкцією встановлено, що повернення державного мита проводиться на підставі заяви платника, поданої ним протягом року з дня зарахування державного мита до бюджету, до відповідного органу, що справляє мито. На підставі заяви платника відповідний орган подає до фінансового відділу району чи міста, до бюджету якого надійшло державне мито і де знаходиться другий примірник документа про його сплату, разом з заявою платника свій висновок (ухвалу суду, господарського суду, в інших випадках –довідку установи, яка справляє мито, - нотаріальної контори, ВВІР, ЗАГСу тощо) про обставини, що є підставою для повного або часткового повернення державного мита, а також оригінали документів, що підтверджують сплату державного мита, якщо воно підлягає поверненню в повному розмірі, із зазначенням номера квитанції, суми державного мита та дати його сплати.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що позивач звертався до відповідача з заявою про повернення державного мита, до якої він прикладав оригінал платіжного доручення №4030 від 28.04.2004 та оригінал ухвали Верховного Суду України від 22.07.2004 у справі №42/9. Довідку суду про повернення державного мита позивач у Верховному Суді України не отримував.

За твердженням позивача, вимога відповідача про надання довідки суду про повернення державного мита є неправомірною, оскільки ані Декрет Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, ані Інструкція про порядок обчислення та справляння державного мита, не містять норми про обов’язок суду видавати довідки для повернення державного мита, а також не містять норми про обов’язок суду зазначати в своїй ухвалі про необхідність повернення державного мита. Також позивач стверджує, що відповідно до змісту ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” державне мито сплачується його платником за вчинення в їх інтересах відповідних дій уповноваженими на те органами, а у разі відмови органу у вчинені дій державне мито на підставі ст.8 Декрету підлягає поверненню. На думку позивача, Верховним Судом України не було вчинено процесуальних дій, за які було сплачено державне мито, а тому воно підлягає поверненню.

Суд вважає такі твердження позивача безпідставними, оскільки як вбачається з тексту ухвали Верховного Суду України від 22.07.2004 у справі №42/9 колегією суддів були вчинені наступні процесуальні дії: розглянуто касаційну скаргу АЕК “Київенерго”, обговорені доводи касаційної скарги, перевірені матеріали справи №42/9, але за результатами вчинених дій колегія суддів не надала згоди на порушення касаційного провадження у даній справі та ухвалила відмовити в порушенні провадження з перегляду у касаційному порядку постанови Вищого господарського суду України від 21.04.2004 №42/9.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку не може йти мови про повернення державного мита на підставі ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито” (повернення заяви, скарги або відмови в її прийнятті), оскільки скаргу позивача було прийнято Верховним Судом України, розглянуто, але відмовлено в порушенні провадження з перегляду у касаційному провадженні постанови Вищого господарського суду України.

Враховуючи вищевикладене, посилання позивача на повернення державного мита з підстав, передбачених ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України “Про державне мито”, є безпідставними, а тому відмова відповідача в поверненні сплаченого позивачем державного мита в розмірі 850,00 грн. є обґрунтованою.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 104 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, обов'язковою умовою визнання дій (бездіяльності) відповідача неправомірними є порушення внаслідок вчинення таких дій (бездіяльності) прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Позивачем не доведено, що відмова відповідача в поверненні державного мита за заявою АЕК “Київенерго” на підставі оригіналу ухвали Верховного Суду України від 22.07.2004 у справі №42/9 та оригіналу платіжного доручення №4030 від 28.04.2004   суперечать вимогам чинного законодавства та порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на вищевикладене, а також проаналізувавши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання неправомірною відмови відповідача у поверненні позивачу державного мита в розмірі 850,00 грн., сплаченого платіжним дорученням №4030 від 28.04.2004 та вимога про зобов’язання відповідача повернути позивачу таке мито є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 17, 158, 161, 162, 163 та п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, Господарський суд міста Києва, –

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на Акціонерну енергопостачальну компанію “Київенерго”.

3. Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження або апеляційної скарги в порядку, встановленому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України. Дана постанова може бути оскаржена в  апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді:                                                                                О.А.Кролевець