Харківський апеляційний господарський суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2007 року                                                           Справа № АС-42/752-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., судді Горбачова Л.П. , Кравець Т.В.

при секретарі Андросовій О.В.

за участю представників сторін:

позивача - Беседіна В.М. ( дов. у справі ), Ткачук М.А. ( дов. у справі )

відповідача -  Трушкіна І.М. ( дов. № 602/10/10-025 від 23.04.2007р. ), Агеєнко О.В.                  ( дов. № 604/10/10-025 від 23.01.2007р. ), Данько Л.В. ( дов. № 26/10/10-025 від 08.02.2007р. )

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача, ДПІ у Київському районі м. Харкова, (вх. № 1106Х/2)

на постанову господарського суду Харківської області від 14 лютого 2007 року по справі № АС-42/752-06

за позовом ТОВ Торговий дім "Катран", м. Харків

до ДПІ у Київському районі, м. Харків

про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень, -

встановила:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив визнати недійсними податкові повідомлення - рішення № /0 від 08.12.2006р. на суму 2415,27 грн., № /0 від 08.12.2006р. на суму 61132,5 грн., № /0 від 08.12.2006р. на суму 5764,5 грн. ( а.с. 4 - а.с. 9 том 1 ).

Постановою від 14.02.2007р. господарський суд Харківської області по справі № АС-42/752-06 ( суддя Яризько В.О. ) частково задовольнив позовні вимоги позивача. Визнав недійсними податкові повідомлення - рішення відповідача  № /0 від 08.12.2006р. на суму 61132,5 грн. та  № /0 від 08.12.2006р. на суму 5764,5 грн., а податкове повідомлення - рішення № /0 від 08.12.2006р. визнав недійсним в частині донарахування 2262 грн. ( а.с. 133 - а.с. 141 том 1 ).

Відповідач –ДПІ у Київському районі м. Харкова, з постановою суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову господарського суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови порушені норми матеріального права, а саме: п. 5.9 статті 5, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.3 п. 7.4. статті 7, п.п. 1.20.1, п.п. 1.20.8 п. 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", п.п. 7.4.1 п.7.4 статті 7 Закону України  "Про податок на додану вартість", п. 1статті 14 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", п. 1.8 статті 1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб". Відповідач вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що м’ясо позивачем придбалося  лише у СТОВ "Агросвіт", а реалізація здійснювалась кінцевому споживачу, тобто ДПІ не досліджувала умови інших договорів, оскільки їх не було. Відповідач також не погоджується з висновками суду першої інстанції, які спростовують твердження ДПІ про порушення позивачем п. 5.9 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" лише на підставі того, що ДПІ не вказано норми Закону, на підставі яких продукція, строк споживання якої скінчився, але яка фактично зберігається, повинна бути списана за даними податкового обліку. Також посилається на інші обставини викладені в апеляційній скарзі ( а.с. 3 - а.с. 9 том 2 ).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просить апеляційний господарський суд її задовольнити, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач проти апеляційної скарги відповідача заперечує, вважає її безпідставною та необґрунтованою. Посилається на те, що обов’язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни покладається на податкові органи, а отже, предмет доказування з боку відповідача складається з аналізу укладених на момент продажу товару договорів ідентичними ( однорідними ) товарами у співставних умовах та визначення рівня ціни на ринку ідентичних                      ( однорідних ) товарів на підставі проведеного аналізу, а не  за статистичною інформацією. Вважає, що відповідач не наділений компетенцією щодо визначення необхідності списання за даними податкового обліку продукції, яка зберігалась на підприємстві, також посилається і на інші обставини викладені в запереченнях на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні  представник позивача підтримав заперечення на апеляційну скаргу, просить апеляційний господарський суд постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, надання юридичної оцінки обставинам справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

27.11.2006р. працівниками відповідача було проведено виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2005р. по 30.06.2006р.

За наслідками перевірки відповідачем було складено акт № 3312/23-3/23748480 від 27.11.2006р. В акті перевірки зазначено, що позивачем порушено: п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.3 п.7.4 статті 7, з урахуванням п.п.1.20.1 п.1.20 статті 1, п.5.9  статті 5 Закону   України "Про оподаткування  прибутку  підприємств", у зв‘язку з чим перевіркою  встановлено заниження  податку на прибуток за перевіряємий  період у розмірі 3843 грн., у т.ч. 1 квартал 2005р. в сумі 1300 грн., півріччя 2005р. в сумі 2100 грн., З квартали 2005р. в сумі 3000 грн., рік 2005 у сумі 3100 грн., 1 квартал 2006р. в сумі 398 грн., півріччя 2006р. в сумі 743 грн. ( у тому числі 2 квартал 2006р. в сумі 345,00 грн. );  п. 4.1 статті 4 Закону України "Про податок на додану вартість", з урахуванням  п.п. 1.20.1 п. 1.20 статті 1  Закону України  "Про оподаткування прибутку підприємств", п.п. 7.4.1 п. 7.4 статті 7, п.п. 7.2.6 п. 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", у зв’язку з чим перевіркою встановлено заниження податку на додану вартість за перевіряємий період у розмірі 40755 грн.; п.п. 6.6.3 п. 6.6 статті 6 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" у зв’язку з чим перевіркою за 2005 рік донараховано податок з доходів фізичних осіб у сумі 51,09 грн.; п. 1 статті 14 розділ 4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про податок з доходів фізичних осіб", п.1.8 статті 1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", у зв’язку з чим перевіркою донараховано за 2005 рік податок з доходів фізичних осіб в сумі 754 грн. ( а.с. 14 - а.с. 35 том 1 ).

На підставі акту перевірки відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення - рішення: № /0 від 08.12.2006р. на суму 2415,27 грн.,  в тому числі 805,09 грн. основний платіж, 1610,18 грн. штрафна санкції; № /0  від 08.12.2006р. на суму 61132,5 грн., в тому числі 40755 грн. основний платіж, 20377,50 грн. штрафна санкції; № /0 від 08.12.2006р. на суму 5764,5 грн., в тому числі 3843 основний платіж, 1921,50 грн. штрафна санкції              ( а.с. 11 - а.с. 13 том 1 ).

Як вбачається з матеріалів справи, податковим повідомленням - рішенням № /0 від 08.12.2006р. визначені позивачу зобов’язання по податку з доходів фізичних осіб,  податковим повідомленням - рішенням № /0  від 08.12.2006р. визначені позивачу зобов’язання з податку на додану вартість, а податковим повідомленням - рішенням № /0 від 08.12.2006р. визначені позивачу зобов’язання по податку на прибуток.

У відповідності до п.п 7.4.1 п. 7.4 статті 7 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" доход, отриманий платником податків від продажу товару (робіт послуг ) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших  за звичайні ціни на такі товари ( роботи, послуги ), що діяли на дату такого продажу.

Згідно з п. 1.18. Закону України "Про порядок погашення зобов’язань  платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" звичайна ціна це ціна, визначена звичайною за правилами, встановленими Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств";

Підпунктом   1.20.1   пункту   1.20   статті   1   Закону  України   "Про   оподаткування прибутку підприємств" передбачає, що звичайною вважається ціна товарів ( робіт, послуг ),  визначена сторонами договору.  Якщо  не доведено  зворотне, вважається, що така  звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Відповідно до п.п.1.20.2 п.1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару ( робіт, послуг ) договори з ідентичними ( однорідними ) товарами  ( роботами, послугами ) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів ( наприклад, обсяг товарної партії ), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних ( у разі їх відсутності - однорідних ) товарів ( робіт, послуг ) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована.

Підпунктом 1.20.8 п. 1.20 статті 1  зазначеного Закону визначено, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, з акту перевірки та пояснень наданих у судовому засіданні представниками позивача та відповідача, в період, що перевірявся позивач здійснював реалізацію м'яса кінцевому споживачу.

Відповідачем до обласного управління статистики було направлено лист, в якому відповідач просив надати інформацію стосовно рівня середніх ( звичайних ) цін реалізації на внутрішньому ринку України, які діяли у період з 01.01.2005р. по 01.07.2006р.  ( в розрізі місяців ) на  яловичину та свинину ( а.с. 104 том 1 ).

Головне управління статистики у Харківській області надало відповідь № 25/1-7/608 від 17.11.2006р., в якому надані відомості стосовно середніх споживчих цін ( в торговій мережі, включаючи міські ринки ) за 2005 рік та 1 півріччя 2006р. на яловичину та свинину. Середні ціни розраховані на основі зареєстрованих цін на підприємствах торгівлі, які включені до вибіркового статистичного спостереження на звітний рік ( а.с. 105 том 1 ).

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень, наданих представниками позивача та відповідача, ДПІ у Київському районі м. Харкова не зверталася до позивача з запитом  щодо обґрунтування рівня договірних цін на вказану продукцію, як це передбачено п.п.  1.20.8 п. 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

З пояснень наданих позивачем як суду першої інстанції, так і апеляційному суду, позивач, купував м'ясо за цінами, які були нижчими, ніж ті, по яким потім реалізовував м'ясо.

Колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції обґрунтовано та законно в оскаржуваній постанові вказано, що державою не регулюються ціни на реалізацію м'яса, а отже,  позивач реалізовував м'ясо по ціні, яка надавала змогу отримати доход.

Щодо посилань відповідача на те, що  позивач був ознайомлений з відповіддю управління статистики, однак, пояснень не надав, то судом першої інстанції обґрунтовано та законно вказано, що надання пояснень є правом, а не обов'язком позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень наданих відповідачем, ним не досліджувалися умови інших договорів щодо реалізації однорідних товарів, а саме як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. Не досліджувалося також і те, чи економічно обґрунтовані дані ціни для підприємства, що перевіряється.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем неправомірним донараховано позивачу податку на прибуток, а відповідно і неправомірно встановлено заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2005р. по 30.06.2006р. в розмірі 2857,00 грн., оскільки  лише дані управління статистики не можуть бути підставою для висновку про те, що позивач реалізовував товар за цінами нижчими за звичайні, а отже відповідачем не доведено, що ціни договорів щодо реалізації позивачем  м’яса   не відповідають рівню звичайної ціни, і тому  згідно п.п. 1.20.1 п. 1.20 статті 1  Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" вважається, що позивач; реалізовував товар за звичайними цінами, що визначені сторонами договору.

В акті перевірки № 3312/23-3/23748480 від 27.11.2006р. вказано, що  станом на 01.01.2006 року на підприємстві позивача обліковувалась готова продукція та товари, які протягам першого кварталу 2006 року не були реалізовані. На підставі наданих на перевірку сертифікатів термін придатності вищезазначеної продукції від 1 до 3 місяців, тобто в акті  встановлено, що позивачем зберігалася продукція, на яку пройшов строк придатності.

На думку відповідача за даними податкового обліку такі товари підлягають списанню, вартість таких списаних товарів, придбаних в одному із попередніх податкових періодах, відображається в гр. 4 „Запаси, використані не в господарській діяльності", у зв'язку з чим відповідачем встановлено порушення позивачем п. 5.9 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" в 1 кварталі 2006 року, а саме,  підприємством позивача завищено валові витрати в сумі 990 грн., а також завищено суми податкового кредиту у розмірі 198 грн. в порушення п.п. 7.4.1 п.7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість".

Відповідно до статті 1 Закону України „Про вилучення з обігу, переробку, утилізацію, знищення або подальше використання неякісної та небезпечної продукції" до неякісної та небезпечної продукції відноситься продукція, строк придатності якої до споживання або використання закінчився.

За змістом статті 5  Закону України „Про вилучення з обігу, переробку, утилізацію, знищення або подальше використання неякісної та небезпечної продукції", неякісна та небезпечна продукція підлягає обов'язковому вилученню з обігу.

Згідно зі статтею  2  Закону України „Про вилучення з обігу, переробку, утилізацію, знищення або подальше використання неякісної та небезпечної продукції", під вилученням продукції з обігу мається на вазі фактичне припинення обігу (реалізації) продукції, здійснене в установленому порядку, за рішенням власника продукції або спеціально уповноважених органів виконавчої влади в межах їх повноважень.

З наведених норм  Закону України  „Про вилучення з обігу, переробку, утилізацію, знищення або подальше використання неякісної та небезпечної продукції" вбачається що вказаний Закон не містить заборони щодо подальшого використання вилученої з обігу продукції, зокрема її переробку, використання як вторинних ресурсів, в т.ч. зберігання на підприємстві такої продукції та товарів.

З пояснень наданих представниками позивача та відповідача вбачається, що  фактично продукція зберігалась на складі позивача.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи встановила, що судом першої інстанції обґрунтовано та законно в оскаржуваній постанові зазначено, що відповідачем не вказано, на підставі якої норми Закону продукція, строк споживання якої скінчився, але яка фактично зберігається, повинна бути списана за даними податкового обліку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що  відповідачем при довільному тлумаченні норм Закону  України  „Про вилучення з обігу, переробку, утилізацію, знищення або подальше використання неякісної та небезпечної продукції" зроблено висновок про порушення позивачем п. 5.9 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" і встановлено завищення валових витрат у сумі 990 грн.

Згідно зі статтями  6, 8 Закону України „Про вилучення з обігу, переробку, утилізацію, знищення або подальше використання неякісної та небезпечної продукції" передбачається можливість подальшого використання неякісної продукції, шляхом приведення її у відповідність з вимогами відповідних нормативне - правових актів, або забезпечення переробки, утилізації, чи знищення такої продукції у порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, діюче законодавство не містить заборони щодо подальшого використання вилученої з обігу продукції в господарських цілях, зокрема її переробку, використання як вторинних ресурсів, в т.ч. зберігання на підприємстві такої продукції та товарів.

П.п. 7.4.1 п.7.4 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість" передбачає, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари ( послуги ) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем неправомірно донарахований  податок на  додану вартість в сумі 198 грн.

У відповідності до  п.п.7.5.1  п.7.5 статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість" датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата  списання   коштів  з  банківського  рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач придбав у СТОВ „Агросвіт" цукор, отримання товару ( цукру )  підтверджується видатковою накладною № АГ-004391 від 29.11.2004р. на загальну суму 226200 грн.,  в тому числі  ПДВ  37700 грн. ( а.с.  55 том 1 ).

СТОВ „Агросвіт" в лютому 2005 року направило позивачу податкову накладну № 8548 від 29.11.2004р. на загальну суму 226200 грн., в тому числі  ПДВ 37700 грн.  ( а.с. 55 том 1 ), дане  підтверджується листом СТОВ „Агросвіт" № 35 від 01.02.2005р. ( а.с. 54 том 1 )

До матеріалів справи, долучені платіжні доручення, з яких вбачається, що оплата за придбаний товар згідно видаткової накладної № АГ-004391 від 29.11.2004р. була здійснена протягом лютого - квітня 2005р. ( а.с. 121 - а.с. 128  том 1 ).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано та законно в постанові вказано, що відповідачем не доведено, що першою з події, яка дає право на податковий кредит, було списання коштів з банківського рахунку позивача і тому позивачем правомірно сума ПДВ у розмірі 37700 грн. включена до податкового кредиту в лютому 2005р., тобто по першій з події -  отримання податкової накладної, а отже і що відповідачем неправомірно донарахований податок на додану вартість за лютий 2005р. у сумі 37700 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,  в   перевіряємий   період   позивач   мав взаємовідносини з СПД ФО Гунько Д.В., а саме позивач придбав у даного суб'єкта підприємницької   діяльності   товар,   що   підтверджується   накладною   №   39   від 01.08.2005р., оплата за товар здійснена згідно платіжного доручення № 423 від 12.08.2005р. на суму 5800 грн. ( а.с. а.с. 119 - а.с. 120 том 1 ).

Згідно п.1.8. Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб", наймана особа - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію виключно за дорученням або наказом працедавця згідно з умовами укладеного з ним трудового договору (контракту) відповідно до закону. При цьому усі вигоди від виконання такої трудової функції (крім заробітної плати такої найманої особи, інших виплат чи винагород на її користь, передбачених законодавством), а також усі ризики, пов'язані з таким виконанням або невиконанням, отримуються (несуться) працедавцем.

У відповідності до договору купівлі - продажу товарів регулювалися  правовідносини між суб'єктом підприємницької діяльності Гунько Д.В., в якості продавця, та позивачем, в якості покупця і даний договір має господарський характер. Ніяких трудових функцій Гунько Д.В. для позивача не здійснював, трудового договору (контракту) між ними укладено також не було.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок в оскаржуваній постанові, що  відсутні підстави для застосування до таких правовідносин п. 1.8 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб", а також іншого законодавства з питань оподаткування доходів фізичних осіб.

Як вбачається з пояснень наданих позивачем, як в суді першої інстанції, так і в  суді апеляційної інстанції, позивач визнає донарахування податку з доходів фізичних осіб у сумі 51,09 грн. та штрафних санкцій в сумі 102,18 грн., а також сплатив ці суми, що підтверджується платіжним дорученням № 53 від 09.02.2007р. ( а.с. 129 том 1 ).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано та законно,  податкове повідомлення-рішення № /0 від 08.12.2006р.  частково визнано недійсним, а саме, в частині донарахування податку з доходів фізичних осіб у сумі 754 грн. та нарахування штрафних санкцій у сумі 1508 грн., а податкові повідомлення-рішення № /0 від 08.12.2006р., № /0 від 08.12.2006р. повністю визнані недійсними.

Керуючись статтею 196, п. 1 статті 198, статтею 200, п. 1 статті 205, статтею 206 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ДПІ  у Київському  районі   м.  Харкова  залишити  без задоволення.

Постанову від 14.02.2007р. господарського суду   Харківської області по справі АС-42/752-06 залишити без змін.

Дана ухвала набирає чинності з дня її проголошення.

Роз'яснити сторонам, що вони мають право на дану ухвалу подати касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Справу № АС-42/752-06 направити до господарського суду Харківської області.

Головуючий суддя                                                           Істоміна О.А.

суддя                                                           Горбачова Л.П.

суддя                                                          Кравець Т.В.