ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2007 р.
№ 02-7/1680

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Кравчука Г.А.

суддів:
Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейм"

на ухвалу
Господарського суду Запорізької області

про

відмову у прийнятті позовної заяви
від 10.11.2006р.
№02-7/1680

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейм"

до

Мелітопольської міської ради

про
визнання недійсним рішення Мелітопольської міської ради №6/13 від 22.09.2006р., -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.11.2006р. (суддя Місюра Л.С.) відмовлено у прийнятті позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейм" до Мелітопольської міської ради про визнання недійсним рішення Мелітопольської міської ради №6/13 від 22.09.2006р.

В своїй касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 10.11.2006р. про відмову в прийнятті позовної заяви та передати матеріали до Господарського суду Запорізької області для розгляду справи по суті, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Сторони не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з оскарженої ухвали, місцевий господарський суд, відмовляючи в прийнятті позовної заяви виходив з того, що подана позовна заява має подаватись не за правилами Господарського процесуального кодексу України, а за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач не погоджуючись з висновками місцевого господарського суду зазначив в своїй касаційній скарзі, що спір виник із договірних відносин щодо припинення дії договору оренди, відповідач в даному випадку не здійснює владних управлінських повноважень стосовно позивача, а відтак позивач, посилаючись також на лист Верховного Суду України від 26.12.2005р. №3.2-2002, дійшов висновку про наявність правових підстав для подання позову саме за нормами Господарського процесуального кодексу України, а не Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак з такими доводами не можна погодитись з наступних підстав.

Згідно ст.2 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Частиною 2 цієї норми визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Статтею 10 цього закону визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст.60 ч.4 вказаного закону районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Частиною п’ятою цієї норми визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно ст.73 вказаного закону акти ради, прийняті в межах наданих їй повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

У пункті 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що справа адміністративної юрисдикції –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Пунктом 7 статті 3 цього Кодексу вичерпно визначено коло суб'єктів владних повноважень, до яких віднесено органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з положень п. 1 ст. 3, п. 1 ч.1 ст. 17 вказаного Кодексу, справа за позовом юридичної особи до суб’єкта владних повноважень про оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) є справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою).

Отже, до компетенції адміністративних судів віднесено усі публічно-правові спори, в яких позивачами є особи, на захист прав, свобод та інтересів яких подано адміністративний позов до суб'єкта владних повноважень щодо оскарження будь-яких його рішень, дій чи бездіяльності.

Як зазначено в касаційній скарзі та вбачається із позовної заяви особа, що подала касаційну скаргу, подала до господарського суду позов про визнання недійсним рішення Мелітопольської міської ради №6/13 від 22.09.2006р.

У спірних  правовідносинах Мелітопольська міська рада, з урахуванням викладеного та приписів ст.3 ч.1 п.п.1, 5, 7, 8, ст.4 ч.2, ст.17 ч.1 п.4, ст.ст.18, 104, 107 Кодексу адміністративного судочинства України, діє не як суб’єкт господарських відносин, а як суб’єкт владних повноважень, оскільки прийняте нею рішення відноситься до правових актів індивідуальної дії, а відтак, відповідно до приписів ст.3 ч.1 п.п.1, 5, 7, 8, ст.4 ч.2, ст.17 ч.1 п.1, ст.ст.18, 104, 107 Кодексу адміністративного судочинства України юридичну оцінку її діям як суб’єкта владних повноважень у спірних правовідносинах має дати відповідний адміністративний суд. Вирішення ж зазначеного спору, з урахуванням приписів ст.12 ГПК України та зазначених норм Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України та зміни у зв’язку з цим підвідомчості спорів, зазначених у ст.12 ГПК України, не може здійснюватись за правилами цього кодексу.

Таким чином юридичну оцінку дій суб’єкта, який у спірних правовідносинах діє не як суб’єкт господарських відносин, а як суб’єкт владних повноважень, має давати відповідний суд за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

З викладеного вбачається, що відповідно до приписів п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України позов у цій справі має подаватись, а справа вирішуватись, за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

За вказаних обставин ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейм" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Запорізької області від 10.11.2006р. №02-7/1680 –без змін.

Всі матеріали разом із даною постановою направити до місцевого господарського суду.

Головуючий                                                                            Г. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г. Мачульський

В. Шаргало