ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2007 р.
№ 30-9/226-06-6240

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Грейц К.В.,

суддів :
Бакуліної С.В.,
Глос О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю
“Міський Андрологічний центр”

на постанову
від 21.11.2006 року Одеського апеляційного
господарського суду

у справі
№ 30-9/226-06-6240

господарського суду
Одеської області

за позовом
ТОВ “Міський Андрологічний центр”

до
1.          Одеської обласної ради;
2.          Управління охорони об’єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації;
3.          Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області

про
визнання недійсним охоронно-орендного договору

в судовому засіданні взяли участь  представники :

від позивача:
не з’явились

від відповідача-1:
від відповідача-2:
від відповідача-3:
не з’явились
не з’явились
не з’явились

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Одеської області (судді Рога Н.В., Бакланова Н.В., Літвінов С.В.) від 04.09.2006 року у справі № 30-9/226-06-6240 позов задоволено; визнано недійсним договір оренди з охоронними умовами, укладений 10 квітня 2006 року Одеською обласною радою, в особі управління об’єктів культурної спадщини Одеської облдержадміністрації та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Одеській області; стягнуто з Управління охорони об’єктів культурної спадщини облдержадміністрації на користь ТОВ “Міський андрологічний центр” витрати по сплаті державного мита в сумі 28,33 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 39,33 грн.; стягнуто з Одеської обласної ради на користь ТОВ “Міський андрологічний центр” витрати по сплаті державного мита в сумі 28,33 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 39,33 грн.; стягнуто з Територіального управління державної судової адміністрації в Одеській області на користь ТОВ “Міський андрологічний центр” витрати по сплаті державного мита в сумі 28,33 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 39,33 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду (головуючий суддя –Мирошниченко М.А., судді –Колоколов С.І., Шевченко В.В.) від 21.11.2006 року рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2006 року у справі № 30-9/226-06-6240 скасовано; в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року та залишити в силі рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2006 року, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.1, 2, 43, 22, 35, 43 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу відповідачі не надіслали.

Сторони не скористалися наданим процесуальним правом на участь у засіданні суду касаційної інстанції.

Перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права в рішенні місцевого господарського суду та в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди з охоронними умовами (далі по тексту - Договір), укладеного 10 квітня 2006 року між Відповідачем - 1 в особі Відповідача - 2 та Відповідачем - 3, місцевий суд виходив з того, що при його укладенні було порушено права та законні інтереси позивача, чинне законодавство, яке регулює ці правовідносини та порядок його укладання.

Так, Позивач вважає, що він є законним користувачем приміщень, які були передані в оренду Відповідачу - 3 відповідно до спірного Договору. При цьому, в обґрунтування своїх прав він посилається на те, що 20 січня 2005 року між ним (позивачем) та Відповідачем - 1 в особі Відповідача - 2 було укладено договір оренди об’єкту культурної спадщини з охоронними умовами (далі по тексту - договір), відповідно до умов договору в оренду позивачу був переданий об’єкт оренди. Термін оренди встановлювався з 20 січня 2005 року по 20 грудня 2005 року. На адресу позивача не направлялись повідомлення, в яких би зазначалося про намір не продовжувати дію договору, і він не отримав вимогу про припинення договору. Після закінчення дії цього договору він продовжував користуватися об’єктом оренди, сплачувати орендні та інші платежі та виконувати інші зобов’язання за договором, тобто, на думку позивача, договір було пролонговано на новий строк і, відповідно, об’єкт цього договору не міг передаватись Відповідачу - 3 в оренду, доки діє договір від 20.01.2005 року.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що як вбачається з рішення Господарського суду Одеської області від 23.08.2006 року у справі

№ 9/128-06-3841 та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 14.11.2006 року, якою змінено зазначене рішення, договір від 20.01.2005 року, на який в обґрунтування своїх вимог посилається позивач, визнано недійсним і його (позивача) зобов’язано звільнити спірні приміщення. Крім того, при розгляді зазначеної справи апеляційною інстанцією було встановлено, як це вбачається зі змісту постанови, що договір від 20.01.2005 року закінчив свою дію ще 20.12.2005 року і не пролонговувався, тобто дію його продовжено не було.

Колегія суддів погоджується з тим, що з вищезазначених судових рішень, які відповідно до ст. 35 ГПК України мають преюдиціальне значення для вирішення цього спору, вбачається, що позивач займав спірні приміщення без законних підстав, оскільки договір від 20.01.2005 року визнано недійсним, строк його дії закінчився до укладення Договору від 10.04.2006 року, який є предметом цього спору, і, відповідно, він (позивач) немає будь-яких прав на користування ними.

Стаття 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а також право на судовий захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб, в тому числі суб’єктів господарювання. Такі ж положення містяться у ст. 1 ГПК України. Касаційна інстанція вважає вірним те, що юридична наука та судова практика розмежовують поняття права на звернення до суду з позовом за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів на право пред’явлення позову у процесуальному значенні і право на пред’явлення позову в матеріальному значенні. Право на звернення до суду з позовом у процесуальному значенні передбачає, що кожна особа, яка вважає, що її права або охоронювані законом інтереси порушуються, має право звернутись до суду з позовом про захист цих прав та інтересів, і суд, з урахуванням підвідомчості, не має права відмовити у прийнятті цього позову до розгляду. Матеріальне право на позов передбачає дійсну, тобто реальну існуючу наявність порушення прав або охоронюваних законом інтересів, тобто наявність матеріально-правового інтересу особи, що звернулась до суду з позовом. При цьому, при наявності такого порушення суд повинен задовольнити позов, тобто захистити ці права, а при відсутності таких порушень підстави задоволення позову відсутні, тобто в позові необхідно відмовити.

Правомірним є висновок апеляційного суду, що позивач не має законних підстав на користування приміщеннями та охоронюваних законом інтересів щодо спірних приміщень, які були передані, згідно договору від 10.04.2006 року, у користування Відповідачем - 1 в особі Відповідача - 2 Відповідачу - 3.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов законного висновку, що договір від 10.04.2006 року не порушує і не може порушувати прав або охоронюваних законом інтересів позивача (у зв’язку з відсутністю їх у нього щодо зазначених приміщень), і, відповідно, про відсутність матеріального права на пред’явлення ним позовних вимог про визнання договору недійсним та відсутність правових підстав для задоволення цього позову.

Місцевий суд дав невірну оцінку фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам і дійшов до помилкового висновку щодо наявності у позивача прав та охоронюваних законом інтересів щодо зазначених приміщень і необґрунтовано задовольнив його позовні вимоги.

Посилання місцевого суду в рішенні в обґрунтування задоволення позову на те, що при укладенні договору було порушено порядок його укладення, на що посилається позивач і визнає Відповідач - 1, вірно не прийнято апеляційним до уваги, виходячи з такого.

Відповідач - 1, права якого, як сторони договору, могли бути порушені цим договором, з позовом про визнання його недійсним до суду з цих підстав не звертався, а викладена ним у відзиві позиція не є позовною вимогою і не може бути підставою для задоволення позову іншої особи - позивача. Крім того, навіть при наявності вищезазначеного порушення, підстав для задоволення позову позивача немає, оскільки у нього відсутній матеріально-правовий інтерес і, відповідно, право вимагати визнання з цієї причини договору недійсним.

Беручи до уваги все наведене та вимоги чинного законодавства в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови Одеського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст. 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ТОВ “Міський Андрологічний центр” від 20.12.2006 року б/н на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року у справі № 30-9/226-06-6240 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2006 року у справі

№ 30-9/226-06-6240 –без змін.

Головуючий-суддя
К.Грейц

С у д д і

С.Бакуліна

О.Глос