ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2007 р.
№ 4/1959-6/306

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді                                                         Кривди Д.С.,

суддів                                              Жаботиної Г.В., Уліцького А.М.

у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін:

від позивача:        не з’явився

від відповідача:    не з’явився

розглянувши  касаційну скаргу Державного підприємства "Стрийський вагоноремонтний завод"

на постанову  Львівського апеляційного господарського суду  від 22.02.2007р.

у справі №  4/1959-6/306  Господарського суду Львівської області

за позовом Дочірнього підприємства "Львівський облаавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до Державного підприємства "Стрийський вагоноремонтний завод"

про  стягнення 1016,40 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Львівський облаавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Державного підприємства "Стрийський вагоноремонтний завод" про стягнення 1016,40 грн. заборгованості.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.11.2006р. (З.П.Гоменюк), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2007р. (судді: Н.М.Кравчук, Г.М.Гнатюк, О.Л.Марутенко), позовні вимоги  Дочірнього підприємства "Львівський облаавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" задоволено повністю: стягнуто з Державного підприємства "Стрийський вагоноремонтний завод" на користь Дочірнього підприємства "Львівський облаавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 1016,40 грн. основного боргу, витрати по сплаті держмита у розмірі 102,00 грн.  та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн.

Не погодившись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, Державне підприємство "Стрийський вагоноремонтний завод" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2006р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду  від 22.02.2007р. та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволені позовних вимог, мотивуючи свою вимогу тим, що господарським судом першої та апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Розглянувши касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга Державного підприємства "Стрийський вагоноремонтний завод"  підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 41 ЦК Української РСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що дії відповідних осіб, спрямовані на, зокрема, встановлення цивільних прав або обов'язків визнаються угодами.

Господарським судом встановлено, що за накладними № 3 від 05.01.2000р. та  № 8 від 27.01.2000р. Стрийським райавтодором було поставлено, а на підставі довіреностей серія ЯАН №087190 від 05.01.2000р. та серія ЯАН № 087237 від 02.01.2000р. Державним підприємством "Стрийський вагоноремонтний завод" було отримано паливно-мастильні матеріали на загальну суму 1016,40 грн. Отже, між зазначеними сторонами було укладено угоду щодо купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів на суму 1016,40 грн.

Господарським судом також встановлено, що Стрийський райавтодор було реорганізовано шляхом приєднання до Дочірнього підприємства "Львівський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", яке є його правонаступником.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 44 ЦК Української РСР  письмові угоди повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що угоди між організаціями повинні укладатися в письмовій формі, за винятком угод зазначених у ст. 43 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 43 ЦК Української РСР угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР. У випадках, коли угоди між організаціями або між організацією і громадянином укладаються в усній формі, організація, яка оплатила товари або послуги, повинна одержати від другої сторони письмовий документ, що стверджує одержання грошей і підстави їх одержання. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що угоди, які мають виконуватися під час їх укладання можуть укладатися в усній формі.

Як вже було зазначено, за накладними № 3 від 05.01.2000р. та  № 8 від 27.01.2000р. Стрийським райавтодором було поставлено, а на підставі довіреностей серія ЯАН №087190 від 05.01.2000р. та серія ЯАН № 087237 від 02.01.2000р. Державним підприємством "Стрийський вагоноремонтний завод" було отримано паливно-мастильні матеріали на загальну суму 1016,40 грн. Оскільки саме вищезгадані документи підтверджують укладену між сторонами угоду, яка є усною то дана угода мала бути виконана сторонами під час її укладення.

За таких обставин, відповідач за вищезгаданою угодою був зобов’язаний оплатити паливно-мастильні матеріали на загальну суму 1016,40 грн. відповідно 05.01.2000р. та 27.01.2000р.

Проте, господарським судом встановлено, що відповідач своє зобов’язання за вищезгаданою угодою не виконав.

Загальний строк позовної давності на час виникнення спірних правовідносин було встановлено ст. 71 ЦК Української РСР, відповідно до якої загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Правила щодо початку перебігу строку позовної давності були встановлені ст. 76 ЦК Української РСР, згідно якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Правило щодо позовної давності при зміні осіб у зобов'язанні встановлено ст. 77 ЦК Української РСР, згідно якої зміна осіб у зобов'язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності.

Враховуючи, що позивач дізнався про невиконання відповідачем зобов’язання на суму 1016,40 грн. відповідно 05.01.2000р. та 27.01.2000р., то строк позовної давності за вимогою щодо сплати зазначеної суми збіг 05.01.2003р. та 27.01.2003р. Проте, позивач звернувся до господарського суду за захистом свого порушеного права у вересні 2006р., що свідчить про пропуск строку позовної давності позивачем.

Наслідки закінчення строку позовної давності було встановлено ст. 80 ЦК Української РСР, згідно якої закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Враховуючи, що позивачем подано позов після закінчення строку позовної давності, то позов задоволенню не підлягає.

Проте, господарський суд попередніх інстанцій не звернув уваги на приписи вищенаведених правових норм, що призвело до їх порушення.

Згідно ч. 1 ст. 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Оскільки місцевим господарським судом та апеляційним господарським судом порушено вищенаведені правові норми то прийняті у даній справі судові рішення підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, п. 2 ст. 111-9, 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державного підприємства "Стрийський вагоноремонтний завод" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 13.11.2006р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2007р. у справі №4/1959-6/306 скасувати.

В позові відмовити.

Головуючий - суддя                                                       Кривда Д.С.

судді                                                                                Жаботина Г.В.

Уліцький А.М.