СУД
СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.07                                                                                 Справа № 18/24пд.

Суддя Корнієнко В.В., розглянувши матеріали справи за позовом прокурора Станично-Луганського району в інтересах держави в особі державного підприємства «Станично-Луганське досвідне лісомисливське господарство», смт. Станично-Луганське Луганської області

до   товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро товариних експертиз», м. Луганськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

Станично-Луганська селищна рада», смт. Станично-Луганське Луганської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки

за участю:                     прокурора:           не прибув

представників сторін та 3-ї особи:

від позивача:                Тимошина Н.Є. за дов. від 15.05.2006;

від відповідача:               Проценко П.В. –голова селищної ради, паспорт, рішення ради від 25.04.2006;

від 3-ї особи:                     Козіонова О.О. –голова правління, паспорт, протокол від 31.05.2006;

Вітко Н.В. за дов. від 01.06.2006;

Іванов О.І. за дов. від 14.07.2006.

Суть спору: прокурором заявлено вимогу про визнання недійсним договору куплі-продажу земельної ділянки від 09.09.1996 № 005763 площею 25,5 га під Сєвєродонецький піщаний кар’єр.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем компетенції та законодавства при видачі Державного акта третій особі.

Відповідач та третя особа проти позову заперечують.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши прокурора, представників сторін та 3-х осіб, суд

В С Т А Н О В И В:

Прокурор в позовній заяві зазначив, що 09.09.1996 відповідачем третій особі був виданий Державний акт № 005763 11-ЛГ на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою площею 25,5 га під Сєвєродонецький піщаний кар’єр.

Разом з цим, земельна ділянка, вказана в Державному акті № 005763 11-ЛГ, знаходиться у володінні позивача на праві постійного користування.

Таким чином, відповідач перевищивши свою компетенцію та у супереч вимогам земельного законодавства видав 3-й особі вищевказаний Державний акт.

Прокурором заявлено вимогу про визнання нечинним Державного акту від 09.09.1996 № 005763 11-ЛГ на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою площею 25,5 га під Сєвєродонецький піщаний кар’єр, який виданий відповідачем третій особі.

Відповідач та третя особа проти позову заперечують посилаючись на те, що зазначена в оспорюваному Державному акті земельна ділянка не належить позивачу на праві постійного користування; позивач взагалі не має прав на вказану земельну ділянку.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши прокурора, представників сторін та 3-ї особи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав:

В Державному акті № 005763 11-ЛГ, який оскаржується, зазначено, що він виданий на підставі розпорядження представника Президента України по Луганській області від 24.06.1994 № 256.

Розпорядженням представника Президента України по Луганській області від 24.06.1994 № 256 надано дозвіл Лисичанському заводу ЗБВ (третій особі) на подальшу розробку кар’єру піску на площі 32,5 га в межах, дозволених розпорядженням Ради Міністрів України від 31.05.1983 № 285-Р.

Згідно розпорядженню Ради Міністрів України від 31.05.1983 № 285-Р у Лисичанського лісгоспзагу Мінлісгоспу (рішенням Луганської облради від 24.07.1990 № 210 Лисичанський лісгоспзаг перейменований у Сєвєродонецький лісгосп, який є позивачем по справі) вилучена земельна ділянка площею 88,11 га та надана у тимчасове користування комбінату «Ворошиловградхімбуд»(до складу якого входив Лисичанський завод ЗБВ) під кар’єр піску, будівництво автошляху та комунікацій до нього.

В Державному акті № 005763 11-ЛГ, який оскаржується, йдеться про надання КП «Лисичанський завод ЗБВ»в тимчасове довгострокове користування земельної ділянки площею 25,5 га під Сєвєродонецький піщаний кар’єр.

На підставі розпорядження Ради Міністрів України від 31.05.1983 № 285-Р про вилучення земельної ділянки, Ворошиловградською філією Укрземпроекту 19.08.1983 був виконаний Технічний звіт по перенесенню в натуру проекту відведення земельної ділянки комбінату «Ворошиловградхімбуд»(до складу якого входив Лисичанський завод ЗБВ) під кар’єр будівельного піску, автодорогу та комунікації, із земель Лисичанського лісгоспзагу.

Таким чином, на підставі розпорядження Ради Міністрів України від 31.05.1983 № 285-Р у позивача (який на той час йменувався Лисичанським лісгоспзагом) була вилучена земельна ділянка площею 88,11 га, до складу якої входила земельна ділянка, зазначена в Державному акті № 005763 11-ЛГ, який оскаржується.

Даний факт визнаний обома сторонами по справі та третьою особою; цей факт також підтверджується листом Попаснянського районного відділу земельних ресурсів від 01.06.2006 № 464 та іншими матеріалами справи.

Згідно п. 4 ст. 35 Земельного кодексу Української РСР 1970 р. (який діяв на дату вилучення у Лисичанського лісгоспзагу земельної ділянки) право підприємств, організацій і установ на користування наданою їм землею підлягає припиненню у випадку виникнення потреби вилучення земельної ділянки для інших державних або громадських потреб.

Таким чином, право користування позивачем (раніше Лисичанським лісгоспзагом) земельною ділянкою, про яку йдеться в оспорюваному Державному акті № 005763 11-ЛГ, було припинено ще в 1983 році.

Видача 09.09.1996 відповідачем третій особі Державного акту № 005763 11-ЛГ, який оскаржується, ніяким чином не могло та не може зачіпати права або законні інтереси позивача, так як позивач не мав на вказану в Акті земельну ділянку, на дату видачі Акту, ніяких прав.

Вищевказаними розпорядженнями Ради Міністрів України від 31.05.1983 № 285-Р та представника Президента України по Луганській області від 24.06.1994 № 256 було також передбачено, що після закінчення строку користування, землі повинні повертатися попереднім землекористувачам (по мірі відпрацювання кар’єру Лисичанський завод ЗБВ повинен проводити передачу рекультивованих земель Сєвєродонецькому лісгоспу).

В ході розгляду справи встановлено, що КП «Лисичанський завод ЗБВ»(третя особа) по мірі відпрацювання піщаного кар’єру повертає попередньому землекористувачу –позивачу відпрацьовані, рекультивовані земельні ділянки.

При чому припинення права землекористування та передача позивачу у користування вказаних відпрацьованих та рекультивованих земель здійснювалася за розпорядженнями Попаснянської районної державної адміністрації та за актами приймання-передачі земельних ділянок.

На теперішній час третьою особою повернено позивачу відпрацьовані та рекультивовані земельні ділянки загальною площею 64 га.

Таким чином, позивач набував права землекористування вже після повернення йому третьою особою відпрацьованих та рекультивованих земель.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 КАС України у випадках, встановлених законом, прокурор може звертатися до адміністративного суду із адміністративними позовами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб і брати участь  у цих справах.

В даному випадку прокурор звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах держави в особі державного підприємства «Сєвєродонецьке лісомисливське господарство».

Однак, як вказано вище, оспорюваним Державним актом права та інтереси позивача не порушені і не могли бути порушені, так як позивач не мав на вказану в Акті земельну ділянку, на дату видачі Акту, ніяких прав.

Оспорюваним Державним актом взагалі ні чиї права не були порушені, так як земельна ділянка третій особі була надана в користування правомірно.

Відповідачем неправильно була вказана назва Державного акту (Державний акт на право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою).

Земельним кодексом Української РСР (1970 р.) дійсно була передбачена можливість видачі таких актів, однак, Земельними кодексами України 1990 р. та діючим, можливість видачі такого акту не передбачена.

Однак, видача такого неправильного за своєю формою Державного акту не потягнуло порушень нічиїх прав.

Крім того, вказаний Державний акт на теперішній час вже не діє.

З лютого 2006 р. третя особа орендує земельну ділянку (під піщаним кар’єром) на підставі договору оренди, який укладений 16.02.2006 з Попаснянської районною державною адміністрацією.

За таких обставин, враховуючи, що:

-          на дату видачі оспорюваного Державного акту третя особа володіла земельною ділянкою (під кар’єром піску), вказаною в Державному акті, правомірно (на підставі розпорядження Ради Міністрів України від 31.05.1983 № 285-Р та розпорядженням представника Президента України по Луганській області від 24.06.1994 №);

-          на дату видачі оспорюваного Державного акту позивач не мав ніяких прав на земельну ділянку вказану в Державному акті;

-          прокурор звернувся з адміністративним позовом в інтересах особи права якої не порушені, тобто позивач є неналежним;

-          на даний час оспорюваний Державний акт не діє, так як третя особа орендує за договором земельну ділянку під кар’єром піску,

в позові слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрати не вирішується, так як прокурора звільнено від сплати державного мита.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 87, 94, 99, 100, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1.          В позові відмовити.

16 березня 2007 р. було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови. Постанова, оформлена відповідно до ст. 163 КАСУ, підписана 21 березня 2007 р.

Дана постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції може бути подана сторонами протягом 10 днів з 31 липня 2006 р. до Луганського апеляційного господарського суду через господарський суд Луганської області.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом 20 днів  після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                                                 В.В. Корнієнко