ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2007 р.
№ 157/18-2005

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Перепічая В.С.,  - (головуючого)

Вовка І.В.,

Гончарука П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу малого приватного підприємства “Юпітер” на рішення господарського суду Київської області від 10 травня 2005 року у справі № 157/18-05 за позовом акціонерного товариства закритого типу “Укрторгбудматеріали” до малого приватного підприємства “Юпітер” про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИВ.

У квітні 2005 року акціонерне товариство закритого типу “Укрторгбудматеріали” звернулось до господарського суду Київської області з позовом до малого приватного підприємства “Юпітер” про визнання недійсним з моменту укладення договору від 8 квітня 1992 року про передачу основних засобів в оренду в частині щодо передачі в оренду Бази в Гостомелі площею 2000 м2, посилаючись на неправомірне внесення відповідачем до тексту вказаного договору певних змін.

Рішенням господарського суду Київської області від 10 травня 2005 року позов задоволено. Визнано недійсним договір на передачу основних засобів в оренду від 8 квітня 1992 року в частині оренди Бази в Гостомелі площею 2000 м2 зі сплатою щомісяця по 0,8 дол. США за курсом НБУ орендної плати за 1 м2, стосовно нарахування пені в розмірі 0,05 % за кожен день прострочки, про пропорційну зміну орендної плати в разі зміни курсу дол. США та щодо строку закінчення договору з моменту передачі по акту Бази та м-в МП.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вказане судове рішення, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права.

Доповідач - суддя Гончарук П.А.

Заслухавши пояснення представників відповідача Данілюка М.Д. і Кучеревського М.М., які підтримала доводи касаційної скарги, Кваші В.В., який вказував  на безпідставність доводів представників позивача, які заперечували проти касаційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги і заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи місцевим господарським судом встановлено, що згідно матеріалів справи сторонами укладено договір оренди на передачу  основних засобів від 8 квітня 1992 року, в якому вони дійшли згоди стосовно порядку та умов оренди, оформили договір в письмовій формі шляхом підписання тексту договору уповноваженими на це представниками сторін  тому  даний  договір  породжує  для  них  відповідні  права та  обов'язки, передбачені як договором, так і законодавством.

Оскільки положення договору про передачу в оренду Бази в Гостомелі площею 2000 м зі сплатою щомісяця по 0,8 дол. США курсу НБУ орендної плати за 1 м , щодо нарахування пені в розмірі 0,05% за кожен день прострочки, про пропорційну зміну орендної плати в разі зміни курсу дол. США в НБУ та щодо строку закінчення договору з моменту передачі по акту бази та м-в МП не були відомі, зокрема, позивачу в момент укладення договору на передачу основних засобів від 8 квітня 1992 року, що підтверджується примірником договору, підписаного сторонами, вони внесені шляхом зміни умов договору однією з сторін без досягнення згоди на це всіма сторонами правовідносин, що виникли у зв'язку з укладенням договору на передачу основних засобів в оренду від 8 квітня 1992 року, тому такі положення не можуть вважатись правомірними з точки зору юридичного факту укладення угоди, як підстави виникнення зміни або припинення цивільних правовідносин.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторонами не досягнуто належної письмової форми, передбаченої ч. 2 ст. 257 Цивільного кодексу УРСР в розумінні ст. 44 вказаного Кодексу, спірні положення договору оренди не можуть вважатися угодою в розумінні ст. 41 даного Кодексу, оскільки вони надруковані на тексті вже укладеного договору без зазначення про погодження таких змін у встановленому чинним законодавством порядку.

Судом зазначено, що в порушення ст. 256 Цивільного кодексу УРСР, в спірній частині договору не вказано адреси Бази в Гостомелі та конкретного виду майна, розташованого на території Бази.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що з огляду на викладені обставини, на підставі ст. 48 Цивільного кодексу УРСР, в порядку ст. 60 вказаного Кодексу, умови угоди в частині передачі в оренду Бази в Гостомелі площею 2000 м2 зі сплатою щомісяця по 0,8 дол. США курсу НБУ орендної плати за 1 м2 , щодо нарахування пені в розмірі 0,05% за кожен день прострочки, про пропорційну зміну орендної плати в разі зміни курсу дол. США в НБУ та щодо строку закінчення договору з моменту передачі по акту бази та м-в МП визнаються недійсними з моменту укладення (в силу ст. 59 Цивільного кодексу УРСР), оскільки не відповідають вимогам законодавства щодо укладення та форми угоди.

Вказаний висновок господарського суду першої інстанції є законним, обґрунтованим,   відповідає  фактичним    обставинам   та   наявним   матеріалам

справи, нормам матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановленого у справі судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу малого приватного підприємства "Юпітер" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 10 травня 2005 року у справі № 157/18-05 - без змін.

Головуючий          Перепічай В.С.

Судді          Вовк І.В.

Гончарук П.А.