КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2007                                                                                           № 22/285

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Якимчук Ю.М. – генеральний директор;

Анголенко А.В. –представник (дов. № 3 від 07.12.2006);

від відповідача - Морозов О.В. – представник (дов. б/н від 29.05.2006),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства „Департамент реклами”

на рішення Господарського суду м.Києва від 12.01.2007

у справі № 22/285

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю „Карбон-Сервіс”

до                                                   Приватного підприємства „Департамент реклами”

про                                                  стягнення 5451,02 грн.

За клопотанням сторін та відповідно до ст. ст. 69, 99 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги продовжено.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.01.2007 у справі №22/285 позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Карбон-Сервіс” до Приватного підприємства „Департамент реклами” про стягнення 5 451,02 грн. задоволено частково, за рішенням підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 5 346,00 грн. основного боргу, 8,79 грн. 3% річних, 100,20 грн. витрат по сплаті державного мита та 115,92 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині в позові відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що: 22.09.2006 позивач на підставі видаткової накладної № РН-000184 передав відповідачу товар загальною вартістю 5 346,00 грн.; факт прийняття відповідачем товару підтверджується підписом його повноважної особи – Морозова О.В. на накладній та довіреністю на отримання цінностей серії ЯКМ № 498336 від 15.09.2006; відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов’язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків; враховуючи викладене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що підписання повноважною особою відповідача видаткової накладної на підставі виданої їй довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей свідчить про вчинення дій, спрямованих на набуття як прав – отримання товару, так і обов’язку щодо його оплати, тобто дії сторін свідчать про виникнення між ними договірних відносин, які повинні виконуватись належним чином відповідно до норм чинного законодавства; з огляду на те, що позивач передав відповідачу товар на загальну суму 5 346,00 грн., останній мав виконати зустрічні дії шляхом його оплати; враховуючи, що письмовий договір між сторонами не укладався та не закріплювались відповідно такі істотні його умови як строк виконання зобов’язання, відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, ст. 538 Цивільного кодексу України відповідач повинен був оплатити вартість отриманого ним товару одразу після його прийняття (одночасно виконати зустрічний обов’язок); таким чином, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що зобов’язання відповідача по оплаті вартості прийнятого товару мало бути виконано останнім 22.09.2006; з огляду на викладені обставини, а також враховуючи те, що відповідач доказів оплати вартості переданого йому позивачем товару в розмірі 5 346,00 грн. не надав, твердження позивача про існування заборгованості не спростував, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 5 346,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню; позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 8,80 грн. 3% річних, нарахованих за період з 18.11.2006 по 08.12.2006, підлягають частковому задоволенню з урахуванням зробленої судом перевірки правильності розрахунку, за результатами якої встановлено, що з відповідача підлягає стягненню 8,79 грн.; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 96,22 грн. індексу інфляції було відмовлено, оскільки згідно з положеннями Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, тому місцевий господарський суд прийшов до висновку, що нарахований позивачем індекс інфляції за період з 18.11.2006 по 08.12.2006 (20 днів) не підлягає стягненню з відповідача.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2007 у справі № 22/285 повністю з підстав порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та припинити провадження у справі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник зазначає, що місцевим господарським судом було порушено п. 5 ст. 80 ГПК України, оскільки відповідачем у судовому засіданні 12.01.2007 було подано клопотання про припинення провадження у справі у зв’язку із тим, що між сторонами було укладено третейську угоду на підставі ст. 12 Закону України „Про третейські суди”. В клопотанні були викладені обставини укладення третейської угоди та зазначено, що дана угода була укладена шляхом направлення відзиву на позовну заяву позивача, в якому відповідач просив позивача підтвердити факт наявності третейської угоди. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про третейські суди” відсутність заперечення проти наявності третейської угоди свідчить про підтвердження її існування, в свою чергу, позивач не надав своїх заперечень щодо наявності такої угоди. Таким чином, між сторонами було узгоджено, що всі спірні питання, які будуть виникати з приводу угоди про виготовлення накладу каталогу „Строительство, металл и оборудование” будуть розглядатися у постійно діючому третейському суді при Асоціації „Інфо-Лідер”.

Також заявник зазначає, що угоду про виготовлення накладу каталогу не виконано з обох сторін, оскільки позивач виконав роботи по виготовленню каталогів неякісно, чим завдав відповідачу збитків. З огляду на наявність третейської угоди відповідач звернувся до постійно діючого третейського суду при Асоціації „Інфо-Лідер” з позовом про стягнення з позивача суми збитків, на даний час справа розглядається у зазначеному третейському суді. Вказані обставини підтверджені відповідними документами, однак, місцевий господарський суд необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

Крім того, місцевий господарський суд порушив права відповідача, закріплені в ст. 22 ГПК України, оскільки позбавив повноважного представника відповідача можливості надання пояснень по суті спору та не надав часу для підготовки та надання документів на підтвердження невиконання позивачем обов’язків за угодою, місцевий господарський суд не дослідивши всі обставини справи, прийняв рішення в одному судовому засіданні.

Порушення процесуальних прав відповідача є також те, що місцевий господарський суд не надав йому можливості своєчасно підготовити клопотання та сплатити витрати на фіксування судового процесу технічними засобами, що є порушенням ч. 3 ст. 4-4 ГПК України.

Щодо суті спору заявник посилається на те, що місцевим господарським судом не були застосовані положення п. 3 ст. 853 та ст. 857 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 3 ст. 853 Цивільного кодексу України якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов’язаний негайно повідомити про це підрядника.

Заявник вказує на те, що під час прийняття виготовленої позивачем друкованої продукції, відповідач оглянув її та прийняв роботу, проте, під час повторного огляду було виявлено, що продукція є неякісною, а позивач не повідомив відповідача про недоліки, які не могли бути виявленими без детального огляду продукції, який під час прийняття не проводився (приховані недоліки).

29.09.2006 відповідач звернувся до позивача з пропозицією щодо встановлення факту непридатності наданих каталогів для використання за призначенням та вирішення питання про повернення неякісної продукції, однак, відповіді від позивача в наданий строк не надійшло.

Враховуючи викладені обставини, відповідач був змушений самостійно призначити незалежну комісію із залученням ПП „Інфо-Стиль” для складення акту перевірки продукції за якістю, при цьому комісією було встановлено, що продукція має чисельні недоліки, які категорично не дозволяють використовувати друковані каталоги за призначенням (зокрема, продажу, рекламно-виставкових цілей тощо).

Таким чином, з огляду на те, що виготовлені каталоги є неякісними та непридатними до використання, позивач не має підстав вимагати оплати виконаної ним роботи з виготовлення каталогів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скарги та просить рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2007 у справі № 22/285 залишити без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне: між сторонами не було укладено будь-якої третейської угоди, зокрема, щодо передачі даного спору на розгляд третейського суду; відповідачем відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України не були надані місцевому господарському суду докази в підтвердження укладення третейської угоди та про розгляд даного спору третейським судом; твердження відповідача про порушення місцевим господарським судом ст. 22 ГПК України є безпідставним, оскільки судом в повному обсязі відповідно до законодавства, за умови дотримання прав сторін, передбачених ст. 22 ГПК України, розглянуто справу та прийнято рішення; твердження відповідача про порушення судом вимог ч. 3 ст. 4-4 ГПК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про фіксування судового процесу технічними засобами; посилання відповідача на незастосування місцевим господарським судом норм ч. 3 ст. 853 та ст. 857 Цивільного кодексу України є необґрунтованими, оскільки місцевим господарським судом застосовано законодавство України, що регулює права та обов’язки сторін за договором підряду, позивачем робота по виготовленню друкованої продукції була виконана належним чином, протилежного відповідно до ст. 33 ГПК України відповідач не довів; крім того, ст. 80 ГПК України передбачає виключний перелік підстав, за яких провадження у справі може бути припинено, на день розгляду справи в апеляційному провадженні відсутня жодна з визначених ст. 80 ГПК України підстав, тому вимоги відповідача про припинення провадження у справі не можуть бути задоволені.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

09.10.2006 позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з оплати виготовленої продукції в розмірі 5 346,00 грн. та пені в розмірі 29,40 грн.

В заяві про уточнення позовних вимог (арк. с. 20) позивач просив суд стягнути з відповідача 5 346,00 грн. основної заборгованості, 8,80 грн. 3% річних та 96,22 грн. інфляційних.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідно до усної заявки відповідача від 06.09.2006 позивач підтвердив прийняття до виконання замовлення на виконання робіт з друку каталогів „Строительство, металл и оборудование” накладом 100 шт., шляхом виставлення рахунку-фактури № СФ-0000236 від 11.09.2006 на суму 5 346,00 грн., тобто між сторонами було досягнуто домовленості про укладення договору підряду на виготовлення друкованої продукції – каталогу „Строительство, металл и оборудование” накладом 100 шт.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов’язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов’язується прийняти та оплатити виконану роботу.

На виконання умов договору позивачем була виконана робота по друку каталогів, які в подальшому були передані відповідачу за видатковою накладною № РН-000184 від 22.09.2006 на суму 5 346,00 грн.

Переданий за видатковою накладною товар був отриманий представником відповідача Морозовим О.В. на підставі виданої відповідачем довіреності серія ЯКМ № 498336 від 15.09.2006 на отримання цінностей за рахунком-фактурою № СФ-0000236 від 11.09.2006.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Під час розгляду справи як в місцевому господарському суді, так і в апеляційному господарському суді відповідач посилався на те, що виготовлені позивачем каталоги є неякісними та непридатними до використання, а тому позивач не має підстав вимагати оплати виконаної ним роботи з виготовлення каталогів.

При цьому відповідач наголошує, що недоліки товару були прихованими, а отже не могли бути виявленими представником відповідача під час його отримання. Листом від 29.09.2006 відповідач повідомив позивача про виявлені ним недоліки та просив направити представника для вирішення питання про повернення неякісної продукції та складання відповідного акту, оскільки відповідач відповіді від позивача в наданий триденний строк не отримав, звернувся до ПП „Інфо-Стиль” з метою створення незалежної комісії для складення акту перевірки продукції за якістю.

З метою з’ясування всіх обставин справи апеляційний господарський суд ухвалами від 03.04.2007 та від 26.04.2007 зобов’язав сторін надати: позивача – стандарти, технічні умови, креслення, зразки, інші обов’язкові для сторін правила виготовлення каталогів; супровідні документи, підтверджуючі якість поставлених каталогів; відповідача – акт, складений представниками сторін щодо неякісності каталогів; докази надсилання позивачу листа від 29.09.2006; письмові пояснення, в яких обґрунтувати, що дефекти каталогів є скритими та не могли бути виявлені при прийнятті продукції від позивача; надати докази звернення до компетентних представників, зазначених в пункті 20 Інструкції про порядок прийняття продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості, для здійснення прийняття каталогів по якості; докази, підтверджуючі компетентність директора ПП „Інфо-Люкс” в питаннях визначення якості продукції (товарів); докази, підтверджуючі повноваження особи, яка підписала акт перевірки продукції за якістю з боку відповідача; довідку за підписом керівника та головного бухгалтера ПП „Департамент реклами” про наявність спірних каталогів на підприємстві відповідача.

На виконання вимог ухвал апеляційного господарського суду сторонами були надані: позивачем – довідка № 4 від 26.04.2007; пояснення щодо технічних умов; відповідачем – копія акту перевірки продукції за якістю від 04.10.2006; довідка № 45489 з ЄДРПОУ; пояснення № 14/05 від 14.05.2007; довідка за підписом директора ПП „Департамент реклами”, що наклад каталогів знаходиться на зберіганні ПП „Департамент реклами”.

Дослідивши надані сторонами документи та пояснення, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов’язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові; якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі; якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов’язаний негайно повідомити про це підрядника.

Отже, посилаючись на той факт, що виготовлена друкована продукція мала приховані недоліки, відповідач повинен підтвердити дані твердження та довести, що такі недоліки не могли бути виявленими представником відповідача під час прийняття продукції при звичайному її огляді.

При цьому необхідно враховувати положення п. 13 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу про Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 № П-7 (далі Інструкція), відповідно до якого підприємство - одержувач продукції зобов’язане створити умови для правильного та своєчасного приймання продукції, забезпечити знання особами, котрі здійснюють приймання продукції положень Інструкції, а також правил приймання продукції за якістю та комплектністю, встановлених відповідними стандартами, технічними умовами, іншими обов’язковими правилами, систематично здійснювати контроль за роботою осіб, на яких покладене приймання продукції за якістю та комплектністю, та попереджувати порушення правил приймання продукції.

Апеляційний господарський суд зобов’язував відповідача надати письмові пояснення , в яких обґрунтувати, що дефекти каталогів є скритими та не могли бути виявлені при прийнятті продукції від позивача. На виконання вимог суду, відповідач надав відповідні пояснення, проте, відповідач, стверджуючи, що дефекти виготовлених позивачем каталогів були скритими та не могли бути виявленими представником відповідача під час приймання продукції, одночасно протирічить своїм твердженням, зазначаючи, що перевірка каталогів за якістю не вимагає спеціальних знань або значного досвіду в галузі видавничої діяльності, тобто відповідачем не доведено наявність недоліків, які не могли бути встановлені при звичайному способі прийняття каталогів.

Отже представник відповідача під час приймання продукції міг виявити такі недоліки та одразу заявити про них позивачу.

Акт перевірки продукції за якістю від 04.10.2006, складений ПП „Інфо-Стиль” та ПП „Департамент реклами” не є належним доказом, оскільки:

- відповідно до пункту 20 Інструкції при нез’явленні представника виготовлювача за викликом одержувача у встановлений строк, перевірка якості продукції здійснюється представником відповідної галузевої інспекції по якості продукції, а перевірка якості товарів – експертом бюро товарних експертиз або представником відповідної інспекції по якості; при відсутності відповідної інспекції по якості чи бюро товарних експертиз в місці знаходження одержувача, при відмові їх виділити представника чи нез’явленні його за викликом одержувача перевірка здійснюється: а) за участю компетентного представника іншого підприємства, виділеного керівником чи заступником керівника цього підприємства, або б) за участю компетентного представника громадськості підприємства-одержувача, виділеного назначеного керівником підприємства з числа осіб, затверджених рішенням фабричного, заводського чи міського комітету профспілки цього підприємства, або в) односторонньо підприємством – одержувачем, якщо виготовлювач (відправник) дав згоду на одностороннє приймання продукції;

- так як відповідач листом від 29.09.2006 просив позивача забезпечити явку представника позивача для засвідчення факту недоліків поставленої продукції шляхом складання відповідного акту, то в разі нез’явлення представника позивача, відповідач повинен діяти у відповідності з приписами  вищезазначеного пункту 20 Інструкції, однак відповідачем складений акт за участю невідомого представника Приватного підприємства "Департамент реклами", оскільки за директора останнього акт підписала невідома особа, та директора Приватного підприємства "Інфо-Люкс", компетентність якого щодо перевірки якості каталогів будь-якими доказами не підтверджена; надана відповідачем довідка з ЄДРПОУ № 45489 свідчить лише про знаходження Приватного підприємства "Інфо-Люкс" в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, керівником якої є Таликін Л.А.

- в акті не зазначено яка кількість каталогів була оглянута, в якій кількості оглянутої продукції  виявлені недоліки та саме чому така продукція не може використовуватися за призначенням.

Таким чином, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що підстав звільнення відповідача від сплати основної заборгованості в розмірі 5 346,00 грн. у зв’язку із неналежною якістю продукції немає, оскільки відповідачем у встановленому чинним законодавством порядку не доведено факт поставки позивачем продукції неналежної якості.

Керуючись положенням ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України позивач 08.11.2006 направив на адресу відповідача лист з вимогою оплатити в семиденний строк з дня отримання даного листа виконану ним роботу, вказаний лист був отриманий відповідачем 10.11.2006, про що свідчить повідомлення про вручення поштової кореспонденції.

Однак відповідач не виконав своїх зобов’язань щодо оплати виконаної позивачем роботи з друку каталогів протягом семи днів від дня пред’явлення вимоги.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості в розмірі 5 346,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги позивача не обмежувались стягненням основної заборгованості, позивач в заяві про уточнення позовних вимог також просив суд стягнути з відповідача 8,80 грн. 3% річних та 96,22 грн. інфляційних.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 8,79 грн. та  про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 96,22 грн. інфляційних.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не може прийняти до уваги доводи скаржника щодо наявності підстав для припинення провадження у справі, виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що місцевим господарським судом було порушено п. 5 ст. 80 ГПК України, оскільки відповідачем у судовому засіданні 12.01.2007 було подано клопотання про припинення провадження у справі у зв’язку із тим, що між сторонами було укладено третейську угоду на підставі ст. 12 Закону України „Про третейські суди”.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про третейські суди” цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб; до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 5 Закону України „Про третейські суди” передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом; спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 12 вказаного Закону третейська угода може бути укладена у вигляді застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди; третейська угода укладається у письмовій формі; третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв’язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Пунктом 5 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Таким чином, провадження у справі з цієї підстави припиняється тільки у випадку, якщо сторона, яка посилається на існування між сторонами третейської угоди, надасть докази в порядку ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження факту укладення угоди між сторонами про передачу даного спору на розгляд третейського суду.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що існування третейської угоди між сторонами підтверджується тим, що позивач не надав своїх заперечень на відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив позивача дати підтвердження наявності угоди щодо розгляду спірних питань у постійно діючому третейському суді при Асоціації „Інфо-Лідер”, що відповідно до ст. 12 Закону України „Про третейські суди” вважається підтвердженням факту укладення між сторонами третейської угоди.

Згідно із ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частина 1 ст. 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Разом з тим, якщо подані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, як це передбачено ч. 1 ст. 38 ГПК України.

З метою з’ясування всіх обставин справи апеляційний господарський суд ухвалою від 03.04.2007 зобов’язав відповідача, зокрема, надати третейську угоду, укладену між сторонами.

Однак відповідач вимог вищезазначеної ухвали не виконав, доказів наявності третейської угоди між сторонами не надав, натомість, під час всього розгляду справи в апеляційному порядку в письмових та усних поясненнях наполягав на тому, що існування третейської угоди між сторонами підтверджується тим, що позивач не надав своїх заперечень на відзив відповідача на позовну заяву, чим підтвердив укладення третейської угоди в передбаченому ст. 12 Закону України „Про третейські суди” порядку.

Апеляційний господарський суд не може погодитися з даними твердженнями відповідача, оскільки положення Закону України „Про третейські суди” встановлюють виключно вимоги щодо третейського розгляду спорів. Дійсно, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону третейська угода вважається укладеною, зокрема, шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує, однак, під відзивом в розумінні даної норми мається на увазі саме відзив, передбачений ст. 36 цього Закону, тобто відзив, який надається відповідачем третейському суду на позовну заяву, передану на його розгляд.

Таким чином, подання відповідачем відзиву в порядку ст. 59 Господарського процесуального кодексу України на позовну заяву, що була прийнята до провадження місцевим господарським судом, із зазначенням в ньому інформації про наявність третейської угоди між сторонами, не створює правових наслідків, передбачених ст. 12 Закону України „Про третейські суди” та в жодному випадку не може свідчити про укладення між сторонами третейської угоди.

Крім того, ухвала постійно діючого третейського суду при Асоціації „Інфо-Лідер” від 17.11.2006, яка була надана відповідачем апеляційному господарському суду в підтвердження укладення сторонами угоди про передачу даного спору на вирішення третейського суду, не може бути прийнята до уваги, оскільки процесуальний статус сторін у даній справі та у справі, що розглядається третейським судом, є різним, так само як і предмет та підстави позовів, тому апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для припинення провадження у справі на підставі п. 5 ст. 80 ГПК України.

Твердження відповідача про порушення місцевим господарським судом прав відповідача, наданих ст. 22 ГПК України, є необґрунтованими та спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи. Під час розгляду справи в місцевому господарському суді відповідач звертався з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 18), дане клопотання було задоволено, про що свідчить напис, зроблений представником відповідача на лицьовій стороні клопотання. Відповідач не був позбавлений можливості надати пояснення по суті спору та необхідні докази, проте, таким правом не скористався. За клопотанням відповідача від 07.12.2006 про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено, про що зазначено в ухвалі місцевого господарського суду від 08.12.2006, а отже твердження відповідача про порушення його прав та вирішення справи в одному судовому засіданні є безпідставними та не приймаються апеляційним господарським судом до уваги.

Щодо посилання відповідача на порушення місцевим господарським судом ч. 3 ст. 4-4 ГПК України колегія суддів зазначає, що витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу сплачуються позивачем, а в подальшому відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на одну із сторін або на обидві за результатами вирішення спору, з відповідача дані витрати стягуються за рішення суду у випадку повного задоволення позову, в разі частково задоволення позову витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому відповідач не був позбавлений можливості подати до місцевого господарського суду клопотання про фіксування судового процесу технічними засобами, при цьому сплата відповідних витрат від відповідача не вимагається.

З огляду на викладене, немає підстав визнати доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, переконливими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Господарський суд м. Києва вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку відповідно до ст. 43 ГПК України та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду м. Києва від 12.01.2007 у справі №22/285 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 22/285 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді

25.05.07 (відправлено)