ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007 р.
№ 26-12/581-06-12845

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:
Ходаківська І.П.

судді
Данилова Т.Б., Савенко Г.В.

розглянувши  матеріали касаційної скарги
Державного підприємства "Одеська залізниця"

у справі
господарського суду Одеської області

на рішення
господарського суду Одеської області від 12.02.2007 року

за позовом
Приватного підприємства "Баланс"

до
Державного підприємства "Одеська залізниця"
Державного підприємства "Ровенькиантрацит"

про
стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006 року, приватне підприємство "Баланс" звернулось до суду з позовом до державного підприємства "Одеська залізниця" та державного підприємства "Ровенькиантрацит" про стягнення з відповідачів вартості недопоставленої продукції за договором № 66у/36-59 укладеним 29.06.2006 року між позивачем та державним підприємством "Ровенькиантрацит", у сумі 757,76 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час руху територією України вантажу, вантажовідправником якого є державне підприємство "Ровенькиантрацит", відбулася його часткова втрата, а тому позивач просив стягнути на його користь вартість втраченого майна з відповідачів.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.02.2007 року (суддя Никифорчук М.І.) позов задоволено. З державного підприємства "Одеська залізниця" та державного підприємства "Ровенькиантрацит" на користь позивача стягнуто суму заявлених позовних вимог солідарно.

У касаційній скарзі державне підприємство "Одеська залізниця" посилається на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права,  просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким зменшити суму, яка підлягає стягненню на 270,88 грн., оскільки позивачем не застосоване транспортне законодавство, яке регулює застосування норм природної втрати вантажу та похибку визначення маси.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, судова колегія вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається із наявних у справі матеріалів, відповідно до укладеного між державним підприємством "Ровенькиантрацит" та приватним підприємством „Баланс” 29 червня 2006 року договору поставки № 66у/36-59, 29.06.2006 року по залізничній накладній № 48344190 на адресу позивача у вагоні № 66046988 відвантажено вугілля у вологому стані вагою 65 000 кг.

31 серпня 2006 року складений акт за № 92 технічного стану вказаного вагону, згідно якого вагон у технічному стані є несправним, та ця несправність могла привести до втрати вантажу.

Згідно пункту 31 Статуту залізниць України, залізниця зобов'язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття,  реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери.

Придатність рухомого складу для перевезення вантажу в комерційному відношенні визначається: вагонів - відправником, якщо завантаження здійснюється його засобами.

У випадках, коли під завантаження поданий несправний за своїм технічним станом вагон, відправник повинен відмовитись від їх використання. Якщо він цього не зробив, відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, що сталася внаслідок технічної несправності рухомого складу, покладається на відправника, або на відправника та перевізника в залежності від оцінки доказів по справі.

Згідно вимог п. 110 Статуту залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Відповідно до п.п. „г” п. 111 Статуту, залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли: недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.

Наявність поглиблень на вугіллі, суд першої інстанції визнав ознаками втрати вантажу під час перевезення. А недостача вантажу, який завантажувався у вологому стані у відкритий рухомий склад, призвело до природної втрати маси вантажу.

Згідно вимог ст. 113 Статуту, - за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди,  якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

З вищенаведеного випливає, що оскільки вантаж прибув у технічно несправному вагоні, та ці несправності могли привести до втрати вантажу, є ознаки втрати вантажу під час перевезення, та є природна втрата вантажу, господарський суд дійшов висновку про те, що в даному випадку є вина як залізниці, так і відправника у нестачі вантажу.

Однак, застосування судом до спірних взаємовідносин статті 1190 ЦК України, яка регулює позадоговірну солідарну відповідальність за завдану шкоду не ґрунтується на чинному законодавстві.

Між сторонами ДП "Ровенькиантрацит" та залізницею укладені договірні відносини по перевезенню вантажу на користь третьої особи –ПП "Баланс", які регулюються ст. ст. 908 –928 ЦК України, ст.ст. 306 –315 ГК України, Статутом залізниць України, які не передбачають солідарну відповідальність вантажовідправника та перевізника.

Необґрунтованим є також посилання в рішенні суду на ч.1 ст. 362 ЦК УРСР, оскільки з 01.01.2004 року набрав чинності ЦК України, перевезення здійснювалось 27.08.2006 року, тобто після набрання чинності ЦК України.

Відповідно до ч. 2 п. 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 р. N 644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 2 % маси, зазначеної в перевізних документах у різі коли вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані.

Проте, задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, суму природної втрати вантажу зданого у вологому стані не обрахував та не врахував вимоги п. 114 Статуту, відповідно до якого провізна плата відшкодовується залізницею у разі повної втрати вантажу, а не в разі недостачі, а тому при такому положенні, коли обставини, які підлягали з’ясуванню судом, не встановлювались і висновків щодо цього не зроблено, постановлене у справі судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

При новому розгляді справи, суду необхідно врахувати наведене, повно та всебічно з’ясувати дійсні обставини справи, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, на підставі чинного законодавства постановити законне й обґрунтоване рішення.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Одеська залізниця" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 12.02.2007 року скасувати, а справу № 26-12/581-06-12845 направити на новий судовий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий                                                                                  Ходаківська І.П.

Судді                                                                                              Данилова Т.Б.

Савенко Г.В.