ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.04.07 р.                                                                               Справа № 2/8

Суддя господарського суду Донецької області Мартюхіна Н.О.

при секретарі  судового засідання Трубачевій А.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю “Технічне забезпечення підприємств”, м. Донецьк

до відповідача: Державного підприємства “Торезантрацит”, м. Торез

про стягнення заборгованості в сумі 31999,20 грн.

При участі представників сторін:

від позивача: Ціпов’язов Д.Г. – за довір.

від відповідача: Мотієнко О.М. – за довір.

СУТЬ СПОРУ:

У судових засіданнях з 26.03.07р. до 04.04.07р. та

до 10 год. 00 хв. 12.04.07р. оголошувались перерви

Товариство з обмеженою відповідальністю “Технічне забезпечення підприємств”, м. Донецьк звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Державного підприємства “Торезантрацит”, м. Торез про стягнення заборгованості у розмірі 31999,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не сплачена в повному обсязі сума виконаних робіт по договору № 21/05/3-35 від            21.05.2003 р., що підтверджується актом звірки № 1 від 01.07.2004 р.

Позивачем надано суду клопотання про поновлення та продовження процесуальних строків, в якому позивач просить визнати причину пропуску позовної давності поважною, поновити цей строк та примусово стягнути борг.

Клопотанням від 02.02.07р. позивач уточнив правові підстави позовних вимог щодо стягнення заборгованості, які визначив статтями 267, 526 Цивільного кодексу України.

У письмових поясненнях, клопотаннях та заявах по справі від 01.02.07р., 07.02.07р., 15.03.07р. позивач зазначає те, що будь-яких акти на списання боргу ними не підписувалися, протокол про списання кредиторської заборгованості від 31.10.06р., наданий відповідачем суду, не відповідає дійсності та зфабрикований відповідачем. Позивачем неодноразово вимагалось від відповідача погашення заборгованості, у тому числі шляхом направлення відповідних листів із доданням актів звірення заборгованості, які залишені відповідачем без відповіді.

Представник позивача у судових засіданнях підтримував свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги заперечив, посилаючись на сплив строку позовної давності щодо стягнення заборгованості у сумі 31999,20 грн., на списання ним кредиторської заборгованості 31.10.06р., що підтверджується відповідним актом, підписаним з обох сторін.

У додаткових запереченнях до позовних вимог, відповідач зазначає, що починаючи з моменту виникнення заборгованості 08.08.03р. й до 08.08.06р. на протязі трирічного строку позовної давності, позивач не здійснював будь-яких заходів для стягнення боргу. Претензія була направлена відповідачу вже у жовтні 2006р., тобто після трьохмісячного спливу строку позовної давності, а позовна заява подана після чотирьохмісячного спливу строку позовної давності. Позивачем був підтверджений факт списання спірної заборгованості шляхом підписання акту від 01.10.06р. з боку позивача директором та головних бухгалтером.

У зв’язку з цим, відповідач просить відмовити у позовних вимогах та у клопотанні про поновлення і продовження строку позовної давності.

Процесуальний строк вирішення даного спору продовжувався на один місяць за Ухвалою Заступника голови господарського суду Донецької області від 12.03.07р.

Заслухавши у судовому засіданні представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

21.05.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Техническое обеспечение предприятий” м. Донецьк (підрядчик) та Державним підприємством “Торезантрацит” м. Торез (замовник) укладений договір № 21/05/3-35 предметом якого є монтаж вентилятора ВЦ – 32МС на шахті “Прогрес”. Згідно п. 2.1 договору ціна договору складає 61999,20 грн. в тому числі ПДВ – 10333,20 грн.

Згідно з п. 2.2 вказаного договору замовник здійснює 100 % передплату за виконану роботу на розрахунковий рахунок підрядчика. Тобто, відповідач повинен був здійснити розрахунки із позивачем до завершення монтажних робіт, обумовлених предметом даного договору.

Умовами договору (п. 2.3, 2.4.) передбачено, що при завершенні виконання робіт Підрядчик надає Замовнику акт приймання робіт. У випадку мотивованої відмови Замовника, сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідних дороблень та строків їх виконання.

Повний та остаточний розрахунок Замовника та Підрядника здійснюється, згідно п. 2.4. договору. Тобто, після завершення виконання робіт та у разі необхідності дороблення недоліків у роботі – після усунення цих недоліків.

Відповідно до п. 3.1 договору, Підрядчик зобов’язувався виконати роботи у повному обсязі на протязі 20 робочих днів після отримання 100% передплати.

До цього договору сторонами були складений та підписані додатки, а саме, Договірна ціна на виконання робіт з монтажу вентилятора на суму 61999,20 грн., Локальний кошторис на цю суму, загально виробничі витрати до прямих витрат на ці роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.03р. позивачем був виставлений відповідачу рахунок-фактура № СФ-0000114 на сплату робіт з монтажу вентилятора ВЦД-32МС на шахті “Прогрес” на загальну суму 61999,20 грн.

Цей рахунок був частково сплачений відповідачем 06.06.03р., 11.07.03р., що підтверджується виписками банку, наданими позивачем, з яких вбачається, що за платіжним дорученням № 317 від 06.06.03р. було сплачено 16666,67 грн., за № 318 від 06.06.03р. – 3333,33 грн., за № 913 від 11.07.03р. – 1666,67 грн., за № 257 від 11.07.03р. – 8333,33 грн. Тобто, залишок несплаченої суми за виконані роботи позивачем складає 31999,20 грн.

Фактичне виконання позивачем вказаних монтажних робіт на суму 61999,20 грн. підтверджується наданими до матеріалів справи актами виконаних робіт від 27.06.03р. та від 13.08.03р.

Зокрема, за актом приймання робіт за червень 2003 року від 27.06.03р. було виконано робіт на суму 20000 грн., за відповідним актом за серпень 2003р. було виконано робіт на суму 41999,20 грн. Зазначені акти підписані уповноваженими особами та скріплені печатками сторін без змін, доповнень та претензій щодо виконання умов договору.

Так, сума несплаченого боргу становить 31999,20 грн., яку відповідач підтвердив актом звірки взаємних розрахунків № 1 від 01.07.2004р., підписаний представниками бухгалтерій ТОВ “Техническое обеспечение предприятий”, ДП “Торезантрацит” та Відособленого підрозділу “Шахта “Прогрес”.

З метою мирного врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу претензію № 061026-1 від 26.10.06р. та заяву № 061113-1 від 13.11.06р., які залишені відповідачем без розгляду та задоволення, що зумовило позивача звернутися із зазначеною позовною заявою до суду.

Також, позивач неодноразово звертався з листами до відповідача з вимогами про сплату боргу та підписання актів звірення розрахунків, зокрема, з листами від 01.07.04р. № 151, від 10.06.05р. № 66, від 13.06.05р. № 81, 03.08.05р. № 93, які були залишені без задоволення та відповіді, незважаючи на їх отримання відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження наявності суми боргу у розмірі 31999,20 грн., навправлявся акт звірки № 1 від 01.10.06р., підписаний з його боку. Відповідач цей акт не підписав, наявність заборгованості не підтвердив, проте, зробив відмітку щодо відсутності цієї заборгованості, у зв’язку із спливом строку позовної давності та списання її у вересні 2006 року.

Крім того, позивачем та Відособленим підрозділом “Шахта “Прогрес” складений акт заборгованості по зобов’язаннях за товари, роботи (послуги), спожиті у процесі виробництва (видобутку) енергоносіїв, за якими минув строк позовної давності, відповідно до якого станом на 01.11.06р. за даними Відособленого підрозділу “Шахта “Прогрес” ДП “Торезантрацит” та позивача лічиться заборгованість у сумі 31999,20 грн.

Вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини сторін за договором підряду, регулюються главою 61 Цивільного кодексу України та главою 33 Господарського кодексу України.

Загальні умови виконання зобов’язань визначені нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Зобов’язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Виходячи з умов договору від 21.05.03р. № 21/05/3-35, відповідачем були належним чином та своєчасно виконані зобов’язання по сплаті 100% передплати на суму 20000 грн. за виконання робот на підставі акту приймання за червень 2003р. Що стосується виконання відповідачем зобов’язань по сплаті 100% передплати на залишок вартості підрядних робіт, то такі зобов’язання були виконані відповідачем лише частково – на суму 10000 грн. Тобто, під час приступлення до виконання робіт за договором у серпні 2003р. позивачу було, принаймі станом на 01.08.03р.,  відомо про несплату відповідачем частини передплати у сумі 31999,20 грн.

Строк повного проведення розрахунків відповідачем за договором № 21/05/3-35 від 21.05.93р., враховуючи зміст положень пунктів 2.4, 3.3. договору, пов’язується із завершенням робіт з монтажу венлилятора, яке у свою чергу визначено складанням сторонами акту приймання-передачи робіт. Таким чином, суд дійшов висновку про виникнення у відповідача зобов’язання щодо остаточної оплати виконаних позивачем робіт у повному обсязі за відсутності будь-яких заяв про недоліки у виконаних роботах чи відступів від умов договору, а саме, за актом приймання робіт за серпень 2003 року на залишок несплаченої суми – 31999,20 грн. – 31 серпня 2003 року,  тобто, в останній день місяця.

Оскільки відповідачем гроші у сумі 31999,20 грн. у цей строк сплачені не були, позивач довідався про порушення його права та про особу, що порушила таке право, саме 31 серпня 2003 року, - строк, з якого починається перебіг строку позовної давності.

Таким чином, для пред’явлення вимог про стягнення заборгованості у сумі 31999,20 грн., позивачем пропущений строк позовної давності, встановлений ст. 71 ЦК УРСР, оскільки, право на відповідний позов виникло ще у серпні 2003р.

Із змісту ст.71 ЦК УРСР, положення якого діяли на час укладення та виконання договору від 21.05.03р. № 21053-35, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

У відповідності до ст. 71 ЦК УРСР та ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність – це встановлений законом строк, у межах якого особа, право якої порушено, може вимагати примусове здійснення або захисту свого цивільного права або інтересу шляхом звернення із позовною заявою до суду.

Нормами ст. 267 ЦК України, можливість застосування яких передбачена п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Із матеріалів справи вбачається, що позов поданий до суду після закінчення строку позовної давності, оскільки позовна заява надійшла до господарського суду Донецької області 12.01.07р., про що свідчить вхідний штамп № 0238313, а право на пред’явлення вимог щодо стягнення боргу у позивача виникло ще у серпні 2003 року. Тобто, після складання сторонами останнього акта виконаних робіт за серпень 2003р. При цьому, сторони під час судових засіданнь та посилаючись на відповідні письмові документи, що містяться в матерілах справи (зокрема, акт звірки № 1 від 01.10.06р., акт від 01.11.06р. клопотання позивача про поновлення та продовження процесуальних строків) пов’язували момент виникнення заборгованості у сумі 31999,20 грн. з датою підписання акта приймання робіт за серпень 2003р., вказуючи 13.08.03р.

Згідно п. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Така заява була зроблена, насамперед, позивачем як стороною у справі, й у позовній заяві й у клопотанні про поновлення строку позовної давності та визнання причин її пропуску поважними. Відповідач у відзиві на позові, доповненні до нього та у письмових поясненнях в процесі розгляду справи, також, неодноразово заявляв про пропуск позовної давності на заявлену суму заборгованеості та про наслідки застосування його спливу.

Як вище вказувалось, позивачем заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності та визнання причини його пропуску поважною. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску позовної давності, позивач посилається на наступні обставини:

-          відповідач у порушення п. 3.3 договору № 21/05/3-35 від 21.05.2003 р. не виконав своїх зобов’язань стосовно повної остаточної сплати монтажних робіт;

-          станом на 13.08.2003 р. заборгованість склала – 31999,20 грн., яка на даний час не сплачена відповідачем;

-          сума боргу підтверджується актом звірки розрахунків з відповідачем від 01.07.2004 р. та актом звірки розрахунків зі структурним підрозділом відповідача  - шахтою “Прогрес” станом на 01.11.2006 р.;

-          позивач неоднаразово звертався до відповідача з письмовими листами-вимогами про погашення заборгованості та підписання додатково актів звірки;

-          дії позивача, спрямовані на мирне врегулювання погашення заборгованості, були систематичні;

-          відповідач постійно ухилявся від сплати боргу.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача з огляду на наступні мотиви.

Поважними причинами пропущення строку позовної давності, слід визначати тільки такі причини, за якими кредитор проявляв під час перебігу строку належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно позов з причин, які від нього не залежали та не знаходились під його контролем.

Поважними визнаються лише такі обставини, які є обєктивними непереборними, не залежать від волевиявлення сторін та повязані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення стороною відповідних процесуальних дій.

Певного переліку та критерій поважності причин закон не встановлює.

Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, в ході здійснення судового провадження позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку позовної давності, а тому суд дійшов висновку, що строк для пред’явлення вимог про стягнення заборгованості у сумі 31999,20 грн. на час звернення до суду закінчився, а порушене право не підлягає захисту.

Із змісту клопотання позивача про поновлення строку позовної давності та визнання причин її пропуску поважними не вбачається поважних причин, які б перешкоджали своєчасно подати позов до суду. Навпаки, всі дії позивача були спрямовані лише на очікування добровільного погашення відповідачем боргу. Що ж до наміру вирішити спір у позасудовому порядку та прагнення позивача до цього, то такі дії позивача не можуть самі по собі вважатися поважною причиною пропущення строку позовної давності.

Наявність підписаного сторонами акту звірки станом на 01.07.04р. та облікування цієї заборгованості на балансі відповідача не може вважатися обставинами, в силу яких у позивача були відсутні підстави сумніватися у добровільної сплаті боргу відповідачем.

Також, у клопотанні до позовної заяви про поновлення та продовження строку позовної давності позивач посилався, як на правову підставу на ст. 264 Цивільного кодексу України. При цьому, позивач й у позовної заяві, клопотаннях про поновлення строку позовної давності та письмових поясненнях посилається на підтвердження суми боргу актами звірки, що містяться в матеріалах справи.

Статтею 264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов’язку.

Посилання позивача на факти складання та підписання актів звірки розрахунків з боку відповідача, не можна кваліфікувати як дії з боку відповідача, що свідчать про визнання свого боргу та обов’язку.

В ході судового процесу по даній справі, з метою з’ясування обставин, з якими закон пов’язує переривання перебігу строку позовної давності, судом були досліджені зміст актів звірки заборгованості, що знаходяться в матеріалах справи, встановлення за ними обов’язків сторін, повноважність осіб, що їх підписали.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами був складений та підписаний акт звірки № 1 від 01.07.04р., який містить відображення дебетових та кредитових проводок за даними бухгалтерського обліку ТОВ “Технічне забезпечення підприємств” та ДП “Торезантрацит”. Зокрема, сторонами виведено дебетове сальдо позивача станом на 01.01.04р. та на 01.07.04р. з урахуванням підтверджуючих первинних документів в сумі 31999,20 грн. та кредитове сальдо відповідача – 31999,20 грн. Зазначеною звіркою встановлено сальдо на користь позивача в сумі 31999,20 грн., а саме, заборгованість відповідача перед позивачем складає 31999,20 грн.

Вказаний акт звірки підписаний з боку позивача головним бухгалтером, з боку відповідача акт підписаний представниками бухгалтерії відособленого підрозділу ДП “Торезантрацит” “Шахти Прогрес”, а саме, головним бухгалтером шахти Макейчик В.В., провідним бухгалтером Куліковською Л.В. та заступником головного бухгалтера ДП “Торезантрацит” Мартаковой В.П. Також, на акті проставлений штамп відособленого підрозділу та печатка ДП “Торезантрацит”.

Відповідно до пояснень відповідача від 27.02.07р. та від 29.03.07р. та наданих до них посадових інструкцій осіб, що підписали акт зірки від 01.07.04р. судом встановлено, що вказані працівники бухгалтерії, у тому числі, забезпечують організацію ведення бухгалтерського обліку на підприємстві та контроль за використанням матеріальних, трудових та фінансових ресурсів, здійснюють повний облік грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей, основних засобів, та своєчасне відображення операцій по їх обігу у бухгалтерському обліку, складання бухгалтерської звітності на підставі первинних документів та бухгалтерських записів, проведення бухгалтерських звірок розрахунків з постачальниками, підрядчиками та покупцями, проведення аналізу фінансово-господарської діяльності та інші. Тобто, зазначені особи, що підписали акт звірки від 01.07.04р., за своїми посадовими повноваженнями, не наділені правами на вчинення дій чи підписання документів від імені відповідача у правовідносинах з іншими суб’єктами господарювання.

Таким чином, підписання вказаного акту працівниками бухгалтерії не можна кваліфікувати як дію про визнання боргу, внаслідок відсутності повноважень у осіб на вчинення такої дії.

Як вбачається із розділу 6 Статуту ДП “Торезанрацит”, його управління здійснюється керівником, який дії без довіреності від його імені, представляє його в усіх організаціях та установах, розпоряджається коштами та майном, укладає договори та інші правочини. Тобто, здійснювати дії, спрямовані на визнання боргу наділений, в силу повноважень за статутом, лише керівник відповідача, підпис якого відсутній на зазначеному акті звірки. Теж саме стосується й повноважень керівника відособленого підрозділу, згідно розділу 5 Положення відокремленого підрозділу “Шахти Прогрес” ДП “Торезантрацит”.

Що стосується підписаних актів звірок від 01.10.06р. та від 01.11.06р., що містяться в матеріалах справи, то вони також підписані особами, що не мають повноважень на визнання боргу. Крім того, вказані акти підписані з боку відповідача із запереченнями щодо наявності зазначеної спірної заборгованості, у зв’язку із списанням боргу за спливом строку позовної давності.

Суд вважає, що вказані акти звірки розрахунків заборгованості не можна вважати формою визнання боргу у цивільно-правовому розумінні такого поняття, оскільки взагалі акт звірки бухгалтерів є документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов’язань сторін підтверджуються первинними документами – договорами, накладними, рахунками, які містять відомості про факти здійснення господарських операцій.

Тобто, наявність та підписання відповідачем вказаних актів звірки не є такими обставинами, які свідчать про визнання боргу відповідачем, та перешкодою позивачу своєчасно, в межах строку позовної давності, звернутись до суду для стягнення заявленої заборгованості.

Крім того, судом не беруться до уваги посилання відповідача на відсутність боргу, що лічився за результати виконання договору підряду з позивачем у зв’язку із списанням вказаної заборгованості. Якщо суд визнає поважною причину пропущення строку позовної давності, то порушене право позивача підлягає захисту, незважаючи на вимоги облікування безнадійної заборгованості. Зазначені дії відповідача по списанню боргу мають значення для нього лише в розумінні визначення бази оподаткування з податку на прибуток та податку на додану вартість заборгованості, яка за вимогами Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” має ознаки безнадійної, до якої, у тому числі, віднесена заборгованість за зобов’язаннями, за якими минув строк позовної давності.

Таким чином, дослідивши початок перебігу позовної давності (ст. ст. 257, 261 ЦК України), встановивши обставини та причини пропущення позивачем строку позовної давності, та вчинення відповідачем дій, що свідчить про визнання ним боргу в сумі 31999,20 грн., врахувавши положення ст. 264, 267 ЦК України, господарський суд дійшов  висновку про відсутність переривання перебігу позовної давності у даному спорі та відсутність підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності, у зв’язку з чим, у позовних вимогах, суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на позивача в порядку, що передбачений ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 257, 261, 264, 267, 525, 526, 530, 610, Цивільного кодексу України, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, ст. ст. 82 – 85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю “Технічне забезпечення підприємств”, м. Донецьк до Державного підприємства “Торезантрацит”, м. Торез про стягнення заборгованості у розмірі 31999,20 грн., - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мартюхіна Н.О.