АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

19.02.07
Справа  № 1/115-77

Львівський апеляційний
господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді
Краєвської М.В.

суддів:                                                                                                         Мурської
Х.В.

Кордюк Г.Т.

розглянувши апеляційну скаргу виробничо-комерційної
фірми “Домінанта”НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

на рішення Господарського
суду Волинської області від 11.12.2006 р.

у справі № 1/115-77

за позовом суб”єкта
підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, м.Луцьк

до виробничо-комерційної
фірми “Домінанта” (далі -ВКФ “Домінанта”), м.Луцьк

про виділ
у натурі частки зі спільного майна

За участю представників сторін:

від позивача -не
з”явився;

від відповідача -ОСОБА_2
(представник, довіреність вих. НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2 р. в матеріалах справи)

Представнику відповідача роз”яснено
його права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів
не поступало.

Оскільки відповідач не заявляв
клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, то протокол
судового засідання ведеться з дотриманням вимог ст.81-1 ГПК України без
забезпечення повного фіксування судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу.

Розпорядженням голови суду від
19.02.2007 р. проведено зміни в складі колегії суддів (знаходиться в матеріалах
справи).

Розгляд апеляційної скарги
відкладався з підстав, викладених в ухвалі Львівського апеляційного
господарського суду від 29.01.2007 р.

Рішенням Господарського суду
Волинської області від 11.12.2006 р. у справі № 1/115-77 (суддя Гончар М.М.) позов
задоволено повністю, виділено суб”єкту підприємницької діяльності-фізичній
особі ОСОБА_1 в натурі частку зі спільного майна, яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, а саме: 2/100 частини ІНФОРМАЦІЯ_8, що становить нежитлове приміщення
пл. 30, 6 кв.м та позначене в технічному паспорті за НОМЕР_3, та 2/100 частини
ІНФОРМАЦІЯ_8, що становить нежитлове приміщення пл. 37, 7 кв.м та позначене в
технічному паспорті за НОМЕР_4.

Рішення суду мотивоване тим,
зокрема, що відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у
натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Можливість
виділення часток у натурі на користь позивача підтверджується матеріалами
справи. Виділення часток не призведе до порушення прав інших співвласників.
Крім цього, будівля торгового центру (А-2) є річчю подільною в розумінні ст.183
ЦК України, що підтверджується також технічними паспортами, виготовленими на
ім”я позивача.

Відповідач з даним рішенням не
погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого
господарського суду скасувати та провадження у справі припинити з підстав
неправильного застосування норм матеріального права. Свої вимоги скаржник
обгрунтовує тим, зокрема, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що
будівля торгового центру (А-2) разом з нежитловим приміщеннямНОМЕР_5 у цій
будівлі належала на праві власності відповідачу до моменту укладення та
відповідної реєстрації договорів купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. і
ІНФОРМАЦІЯ_4 р. (копії договорів знаходяться в матеріалах справи), за якими ВКФ
“Домінанта” продала, а суб”єкт підприємницької діяльності-фізична особаОСОБА_1
купив нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті за № НОМЕР_3, 16 і
мають площу 30, 6 кв.м і 37, 7 кв. м відповідно. Отже після укладення та
реєстрації договорів як правочинів позивач став власником конкретно визначеного
нежитлового приміщення, а не частки в спільній власності.

Позивач своїм конституційним правом
на захист прав і охоронюваних законом інтересів не скористався, явки
повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки не
повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду
апеляційної скарги, про що свідчить повернення поштового повідомлення з
підписом про отримання ухвали (поштове повідомлення про вручення знаходиться в
матеріалах справи). Крім того, у порушення вимог ухвали суду апеляційної
інстанції 29.01.2007 р. у даній справі суб”єкт підприємницької
діяльності-фізична особаОСОБА_1 не надіслав письмового з документальним і
нормативним підтвердженням відзиву на апеляційну скаргу.

Оскільки явка повноважних
представників сторін ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.01.2007 р. була
визнана необов”язковою, а на власний розсуд, що не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги по суті, то за таких обставин колегія суддів вважає за
доцільне переглянути справу у відсутності представника позивача за наявними у
ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6, виданого
виконкомом Луцької міської ради ІНФОРМАЦІЯ_5 р. на підставі його ж рішення
НОМЕР_7від ІНФОРМАЦІЯ_6 р., зареєстрованого в електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно ІНФОРМАЦІЯ_7 р. за НОМЕР_8, торговий центр (літера
А-2) заг. пл. 2287, 5 кв.м, який розташований в АДРЕСА_1, належить ВКФ
“Домінанта” на праві приватної власності (а.с.27-28).

Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особаОСОБА_1 (покупець за договорами, позивач у справі)
придбав на підставі договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. (а.с.7-8) та
договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_4 р. (а.с.9-10) у ВКФ
"Домінанта" (продавець за договорами, відповідач у справі) майно:
нежитлові приміщення НОМЕР_3 та НОМЕР_4 площею
30,6 кв. м та 37,7 кв.м відповідно.

Відповідно до п. 1.3. вказаних
договорів купівлі-продажу торговий центр А-2, частини якого відчужені ВКФ
"Домінанта", розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника
відповідача, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що
апеляційну скаргу КВФ “Домінанта” слід задоволити повністю, рішення
Господарського суду Волинської області від 11.12.2006 р. у справі № 1/115-77
скасувати повністю і припинити провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст.80
ГПК України.

При цьому колегія виходила з
наступного.

Право спільної власності може
виникати на будь-якій підставі, що не заборонена законом. Такими підставами
зазвичай є створення об”єктів права власності, договір тощо.

Таким чином, право спільної
власності в багатьох випадках може виникати за тими ж підставами, що й право
приватної, державної чи комунальної власності. Так, воно може виникати на
договірних засадах, зокрема, на підставі договорів про спільну діяльність,
внаслідок спільного створення чи спільного придбання майна, унаслідок
успадування спадкового майна кількома спадкоємцями, внаслідок приватизації
житла тощо. Головне, щоб підстава виникнення права спільної власності не
суперечила закону.

Як ЦК УРСР 1963 року, так і ЦК
України передбачає два різновиди права спільної власності -право спільної
часткової власності та право спільної сумісної власності.

Як встановлено в судовому засіданні
та вбачається з матеріалів справи, зокрема, договорів купівлі-продажу
нежитлових приміщень від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. (а.с.7-8) і від ІНФОРМАЦІЯ_4 р.
(а.с.9-10) позивач придбав у відповідача нежитлові приміщення НОМЕР_3 та
НОМЕР_4 площею 30,6 кв.м та 37,7 кв.м. відповідно, тобто суб”єкту
підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_1 належить конкретно визначені
нежитлові приміщення (з відповідними ознаками: площа, порядковий номер), а не
частка в спільному майні, остання не є предметом договорів купівлі-продажу.
Зазначені приміщення є індивідуально визначеними, а, отже, придбавши їх,
позивач став власником окремих приміщень, а не частки у цілому торгівельному
центрі.

Факт вказівки у технічних паспортах
(а.с.11-13, а.с.15-17) на частки, які становлять зазначені приміщення у
торгівельному комплексі, не засвідчує набуття позивачем у справі права
власності на частку в такому центрі.

Технічний паспорт не є
правовстановлюючим документом, він може бути невід”ємною частиною (додатком)
договору.

Перелік правовстановлюючих
документів встановлений Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав
власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України
від 7 лютого 2002 року N 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України
від 28 січня 2003 року N 6/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18
лютого 2002 року за N 157/6445,  з
наступними змінами та доповненнями.

Враховуючи вищенаведене,
апеляційний господарський суд вважає, що суб”єкт підприємницької
діяльності-фізична особаОСОБА_1 на момент звернення до суду з позовом був
самостійним власником нежитлових приміщень НОМЕР_3 та НОМЕР_4 площею 30,6 кв.м
та 37,7 кв.м відповідно. На вказані приміщення не поширювався правовий режим
спільної власності, встановлений ст.ст.355, 356 ЦК України. Тобто позивач,
будучи власником вказаних приміщень, має право самостійно без отримання згоди
власників інших приміщень у торгівельному центрі, у тому числі і без згоди ВКФ
«Домінанта», вчиняти усі передбачені законодавством правомочності щодо
володіння, користування чи розпорядження цим майном.

Колегія суддів прийшла до висновку,
що на підставі встановлених фактичних обставин, судом першої інстанції невірно
з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін, неправильно застосовано матеріальний
закон, що регулює спірні правовідносини, а тому необґрунтовано та безпідставно
задоволено позовні вимоги.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського
суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських спорів за захистом своїх
порушених або оспорюваних  прав і
охоронюваних законом інтересів.

Це право кореспондується  з повноваженням суду щодо захисту цих прав та
охоронюваних законом інтересів, які передбачені Законом України “Про судоустрій
України”.

Кожна особа згідно з ст. 15 ЦК
України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а відповідно до ч.1 ст. 16 Кодексу кожна особа має
право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Позивачем не подано жодних доказів,
які б свідчили про оспорення його права власності на вказані нежитлові
приміщення відповідачем, і таке право, як з'ясовано судом апеляційної
інстанції, відповідачем не оспорюється, а, отже, не порушено, тобто між
сторонами відсутній предмет спору, що є підставою для припинення провадження у
справі.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення
Господарського суду Волинської області не відповідає матеріалам справи, не
грунтується на чинному законодавстві, а доводи апелянта підлягають задоволенню.

Керуючись ст.49, п.1-1 ч.1 ст.80,
ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ВКФ
“Домінанта” задоволити повністю.

2. Рішення Господарського суду
Волинської області від 11.12.2006 р. у справі № 1/115-77 скасувати повністю і
припинити провадження у справі.

3. Судові витрати за розгляд справи
в суді першої інстанції та перегляд справи в суді апеляційної інстанції
покласти на позивача.

Доручити Господарському суду
Волинської області видати відповідні накази.

4. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття.

5. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку.

6. Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Головуючий-суддя
М.В.Краєвська

Суддя
Х.В.Мурська

Суддя
Г.Т.Кордюк