ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

"12" червня 2007 р.                                                                                Справа № 09/2325

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого - судді Курченко Н.М.,

при секретарі Лавріненко С.І.,

за участю представників сторін:   позивача (стягувача) –Ковальчук В.В. за довіреністю, відповідача (боржника) –Тимчук О.А. юрист за довіреністю, органу ДВС -  не з’явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси  скаргу ДПІ у Маньківському районі від 29.05.2007 р. №5718/10-030 на бездіяльність відділу державної виконавчої служби у Маньківському районі у справі  за позовом Уманської об’єднаної державної податкової інспекції до Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України»«Потаське хлібоприймальне підприємство»с. Поташ Маньківського району про звернення стягнення на активи в рахунок погашення податкового боргу в сумі 134648,14 грн., -

В С Т А Н О В И В :

Заявник, будучи стягувачем  у виконавчому провадженні  по виконанню рішення господарського суду Черкаської області у справі №09/2325 від 16.06.2005 року оскаржив бездіяльність органу ДВС, з посиланням на те, що після порушення виконавчого провадження орган ДВС не здійснив всіх заходів по забезпеченню виконання рішення господарського суду та просить визнати бездіяльність відділу ДВС у Маньківському районі в процесі виконання судового рішення і зобов’язати його здійснити виконавчі дії по примусовому виконанню наказу господарського суду Черкаської області у справі №09/2325 щодо стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України»«Потаське хлібоприймальне підприємство».

Орган ДВС у письмових запереченнях вказав, що ним проводяться всі необхідні дії по виконанню рішення суду. Також просив розглянути скаргу без участі його представника.

Боржник відзив на скаргу не надіслав, направив клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки його представник не мав змоги ознайомитися зі змістом та матеріалами скарги.

Клопотання боржника задоволенню не підлягає, оскільки ст. 121-2 ГПК України не передбачено право суду на відкладення розгляду скарги.

В судовому засіданні:

- представник стягувача підтримала скаргу, вказала, що рішення суду не виконане, орган ДВС не здійснює жодних дій по його виконанню, не наклав арешт на майно боржника та не здійснив його реалізацію;

- представник боржника проти скарги заперечив, посилаючись на те, що боржник є державним підприємством і реалізація його майна заборонена законом.

Заслухавши представників скаржника та боржника, дослідивши матеріали скарги та заперечень органу ДВС, суд вважає скаргу не обґрунтованою, виходячи з наступного:

Рішенням господарського суду Черкаської області від  16.06.2005 р. у справі 09/2325 з відповідача  стягнуто:  в доход бюджету через Уманську ОДПІ (правонаступником якої є заявник) –134648,14 грн. податкового боргу за рахунок активів, в доход державного бюджету України –1346,48 грн.  державного мита; на користь Державного підприємства “Судовий інформаційний центр” –118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. На виконання рішення суду 04 липня 2005 року був виданий наказ.

03 серпня 2005 року відкрите виконавче провадження по виконанню наказу господарського суду. 13 серпня 2005 року винесена постанова про приєднання до зведеного виконавчого провадження за №3-4. 15 серпня 2005 року згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»накладено арешт на всі рахунки боржника. Згідно платіжних вимог, які були виставлені на арештовані рахунки, кошти спрямовувались на виконання виконавчих документів. Прийняті заходи призвели до часткового погашення заборгованості, і на день розгляду справи залишок нестягнутої заборгованості становить 28075,83 грн.

Боржник є державним підприємством з загальнодержавною формою власності, що підтверджується довідкою з ЄДРПОУ.

Верховною Радою України 29 листопада 2001 року прийнято Закон України №2864-III "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" (далі - Закон). Відповідно до статті 3 Закону він набрав чинності з дня опублікування. Вперше Закон опубліковано у газеті "Урядовий кур'єр" за 26 грудня 2001 року, отже з цієї дати він набрав чинності.

Згідно зі статтею 1 Закону встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Згідно зі статтею 2 Закону мораторій поширюється, зокрема, на звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами. Вичерпний перелік таких рішень визначено статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження". Отже, мораторій поширюється на усі випадки звернення стягнення на майно підприємств, зазначених у статті 1 Закону, за рішеннями, ухвалами та постановами господарських судів. Тому в разі оскарження стягувачем бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо примусового виконання таких судових актів відповідно до статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), у господарського суду немає підстав для задоволення відповідної скарги, якщо стягненню підлягає майно, зазначене у частині першій статті 2 Закону.

Відповідно до статей 1 та 3 Закону мораторій діє до прийняття закону про внесення змін до Законів України "Про виконавче провадження", "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у якому буде передбачено вдосконалення механізму примусової реалізації майна підприємств.

В абзаці другому пункту 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 року зі справи N 1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено: "Конституційний Суд України виходить із того, що Закон не порушує конституційної вимоги обов'язковості судових рішень. Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання". Отже, з дня набрання законної сили судовими рішеннями про примусове відчуження відповідного майна підприємств, зазначених у статті 1 Закону, їх виконання має бути зупинено до закінчення дії мораторію. Тому в цих випадках господарські суди не повинні видавати накази щодо стягнення майна, зазначеного в частині першій статті 2 Закону до закінчення дії мораторію  (див. Інформаційний лист ВГСУ від 18.05.2006 р.  №01-8/1114).

З огляду на викладене, суд вважає, орган ДВС діяв у відповідності до чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2  ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні скарги.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського міжобласного апеляційного господарського суду.

Суддя                                                                                          Н.М.Курченко