ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

справа № 4/47

"12" листопада 2007 р.                                                                                                    м.Чернівці

Господарський суд Чернівецької області в складі головуючого судді Проскурняка О.Г., при секретарі Тинок О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов, де:

позивач       Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі

Чернівецької області

відповідач   Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кельменецькому районі Чернівецької області

треті особи     Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та

професійних захворювань України

Пенсійний Фонд України

про  зобов’язання вчинити певні дії

Представники:

Від позивача –Мойсова С.В.,

Від відповідача –Писанчин О.В.

Від третіх осіб - Ісаєнко О.В., Писанчин О.В.

В засіданні приймали участь

СУТЬ СПОРУ: Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі                            Чернівецької області звернулося з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кельменецькому районі Чернівецької області про зобов’язання вчинити дії по включенню в акт помісячної перевірки витрат за особовими справами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що У відповідності до підпунктів “г” і “д” пункту 1 статті 21 Закону України "Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999 року № 1105-ХІУ передбачено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов’язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров’я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Відповідно до пункту 2 статті 7 Закону України “Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”  від 22.02.2001 року №2272-111,  Фонд соціального страхування від нещасних випадків сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві, до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали у встановленому порядку Фонду соціального страхування від нещасних випадків документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Потерпілі, документи яких не передані до Фонду соціального страхування від нещасних випадків, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки.

Далі позивач зазначає, що пунктом 2 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов’язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого постановами правлінь Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року №5-4/- та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.05.2003 року за №376/7697 визначено механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов’язаних з виплатою відповідних пенсій.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що органи Пенсійного фонду щомісяця проводять з відділеннями дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві звірку витрат по особових справах потерпілих, складають акт щомісячної звірки, в якому визначають загальну суму витрат, що підлягають відшкодуванню, та до 15 числа місяця, наступного за звітним, подають його відповідно головним управлінням Центрального фонду України і управлінням виконавчої дирекції на місцях.

Відповідно до пункту 6 Порядку, головні управління Пенсійного фонду та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на підставі поданих актів узагальнюють та узгоджують Довідку про відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій, та до 20-го числа місяця, наступного за звітним, подають ЇЇ відповідно до Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Згідно пункту 7 Порядку Фонд соціального страхування від нещасних випадків на підставі вищевказаної Довідки на централізованому рівні до 25 числа місяця, наступного за звітним, перераховує відповідні кошти Пенсійному фонду.

Позивач стверджує, що на підставі вищевикладеного, управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі  в січні 2006 року звернулось до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Кельменецькому районі для проведення звірки витрат по 53 особам на суму 5585,56 грн. Однак, відповідач включив до акту щомісячної звірки лише 51 особу на загальну суму 5312,62 грн., при цьому не погоджується на відшкодування витрат по громадянам Городенчук Г.Я., Сухар В.В.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та вважає, що Статтею 1 Угоди про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням здоров'я, які пов'язані з виконанням ним трудових обов'язків, передбачено, що дана угода поширюється на підприємства, установи і організації (в тому числі колишнього Союзу СРСР) незалежно від форм власності. Відповідно до ст.2 цієї Угоди відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок трудового каліцтва іншого ушкодження здоров'я (в тому числі при настанні втрати працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, пов'язаного з виконанням працівником трудових обов'язків, після переїзду потерпілого на територію іншої сторони), смерті проводиться роботодавцем Сторони, законодавство якої поширювалось на працівника під час отримання каліцтва, іншого ушкодження здоров'я. З акту № 2 вбачається, що нещасний випадок з громадянином Городенчуком Г.Я. стався 11.02.1985 року тобто під час існування РСФСР, а тому відшкодування шкоди повинно проводитись за вимогами пункту 2 Угоди тобто за рахунок роботодавця. Окрім того відповідач не погоджується з вимогою позивача про включення в акт щомісячної звірки потерпілого Сухара В.В. оскільки нещасний випадок, який спричинив інвалідність стався не при виконанні трудових обов’язків.

Ухвалою суду від 17 квітня 2006 року залучено до участі у справі без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача —Пенсійний Фонд України та на стороні відповідача —Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Треті особи –Пенсійний Фонд України, у письмових поясненнях підтримав викладену позицію районного управління, а Фонд соціального страхування позицію виконавчої дирекції.

24 вересня 2007 року позивач звернувся до суду з клопотанням в якому вказує, що не прийнятими до заліку двоє осіб, а саме Городенчук Г.Я. (травма в Росії) та Сухар В.В. Загальна сума витрат по Городенчуку Г.Я. за період з січня 2006 року, березень 2006 року - березень 2007 року складає 2132,76 грн. ; по Сухарю В.В за період з січня 2006 року по квітень 2006 року складає 482,40 грн., а тому загальна сума витрат, що не прийняті до заліку Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Кельменецькому районі складає 2615,16 грн. у зв’язку з чим просять зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Кельменецькому районі включити суму 2615,16 грн. до акту щомісячної звірки за січень –серпень 2007 року витрати по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Розглянувши подані сторонами та третіми особами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд  встановив:

Відповідно до акту № 2 про нещасний випадок на виробництві, з громадянином Городенчуком Г.Я. стався нещасний випадок у результаті якого отримано травму. Як вбачається з акту № 2 нещасний випадок стався на території РСФСР тобто республіки колишнього СРСР. Розпорядженням управління ПФУ у Кельменецькому районі № 103584 від 24.10.2004 року, громадянину Городенчуку Г.Я.  призначено пенсію по інвалідності за трудовим каліцтвом.

Так, статтею 1 основ законодавства України про загальнообов’язкове державне соціальне страхування встановлено, що загальнообов’язкове державне соціальне страхування —це система прав, обов’язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених  законом.  Відповідно до ст.4 основ, в Україні залежно від страхового випадку є такі види загальнообов’язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв’язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття. Відносини, що виникають за зазначеними в частині першій цієї статті видами загальнообов’язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

За пенсійним страхуванням згідно зі ст.25 основ надаються такі види соціальних послуг та матеріального забезпечення: пенсії за віком, по інвалідності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов’язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсії у зв’язку з втратою годувальника, крім передбачених п.4 цієї статті; медичні профілактично-реабілітаційні заходи; допомога на поховання пенсіонерів.

Відповідно до п.4 цієї статті за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання надаються такі види соціальних послуг та матеріального забезпечення: профілактичні заходи по запобіганню нещасним випадкам на виробництві та професійним захворюванням; відновлення здоров’я та працездатності потерпілого; допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ним своїх трудових обов’язків; пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; пенсія у зв’язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; допомога на поховання осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

У ч.4 ст.26 основ встановлено, що, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат.

Враховуючи те, що пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання є наслідком страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, належним страховиком, тим, хто має надавати застрахованій особі матеріальну допомогу чи соціальні послуги, відповідно до ст.25 основ, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків.

Пунктом 2 ст.7 («Прикінцеві положення») закону «Про страхові тарифи на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 1.04.2001, встановлено, що фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1.04.2001, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Потерпілі, документи яких не передані до фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і фондом у подальшому відбуваються відповідні розрахунки.

Частиною 2 ст.24 закону «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»закріплене аналогічне правило —якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Сфера дії цього закону поширюється на таку категорію інвалідів, щодо відшкодування витрат на виплату пенсій яким виник спір. За змістом ч.2 ст.2 зазначеного закону особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов’язаних з виконанням ними трудових обов’язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього закону.

При цьому право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, в якій із колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві з застрахованою особою або виникло професійне захворювання, пов’язане з виконанням нею трудових обов’язків.

Підпунктом «а»ст.27 закону про пенсійне забезпечення встановлено, що громадянам України —переселенцям з інших держав, які не працювали в Україні, пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання призначаються незалежно від стажу роботи.

Відповідно до п.3 розділу XI («Прикінцеві положення») закону «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у ст.8 цього закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги.

Абзацом 3 п.3 розділу XI встановлено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної й моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров’я, виплачується цими підприємствами, установами й організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника —Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Отже, за змістом наведеної норми обов’язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати потерпілим на виробництві та членам їх сімей матеріальну і моральну (немайнову) шкоду, заподіяну ушкодженням здоров’я, не залежить від того, чи сплачували фонду страхові платежі підприємства, що ліквідувалися, та на яких було ушкоджено здоров’я потерпілого.

Як вбачається з абз.7 наведеного вище пункту, Фонд соціального страхування від нещасних випадків є правонаступником державного, галузевих та регіональних фондів охорони праці, передбачених ст.21 закону «Про охорону праці», які ліквідуються.

Доводи Відділення ФССНВ про поширення на спірні відносини положень Угоди про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, завданої працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням здоров’я, пов’язані з виконанням ними трудових обов’язків, підписаної 9.09.1994 між частиною держав колишнього СРСР, не є обґрунтованими.

Статтею 2 цієї угоди передбачено, що відшкодування шкоди, завданої працівнику внаслідок трудового каліцтва, іншого ушкодження здоров’я (у тому числі при настанні втрати працездатності в результаті нещасного випадку на виробництві, пов’язаного з виконанням працівниками трудових обов’язків, після переїзду потерпілого на територію іншої сторони), смерті здійснюється роботодавцем сторони, законодавство якої поширювалось на працівника в момент одержання каліцтва, іншого ушкодження здоров’я, смерті.

Роботодавець, відповідальний за завдання шкоди, здійснює її відшкодування відповідно до свого національного законодавства. Зі змісту процитованої норми випливає, що вона регулює інші відносини, а не ті, які є предметом спору в нашій справі та пов’язані з відшкодуванням витрат ПФУ, понесених у зв’язку з виплатою пенсій особам, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку на виробництві на території інших республік СРСР до проголошення Україною незалежності.

Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав —учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав —учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 3 цієї угоди встановлено, що всі витрати, пов’язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною угодою, несе держава, яка надає забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні розрахунки між державами можуть проводитися лише на підставі двосторонніх договорів.

Таким чином, страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особі, яка стала інвалідом від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати такої органами Пенсійного фонду України —відшкодувати останньому витрати, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків. ( постанови Верховного суду України від 20 березня 2007 року справа № 21-1087, 30 травня 2007 року справа № 21-1001).

Окрім того, суд вважає безпідставним твердження відповідача, що нещасний випадок з громадянином Сухарем В.В., який спричинив інвалідність стався не при виконанні трудових обов’язків.

Так, відповідно до акту № 1 про нещасний випадок на виробництві, з громадянином Сухарем В.В.. стався нещасний випадок у результаті порушення трудової дисципліни та правил дорожнього руху. Тобто, факт складання акту про нещасний випадок на виробництві підтверджує, що нещасний випадок стався саме  на виробництві внаслідок порушення трудової дисципліни та перевищення швидкості. При цьому, згідно розпорядження управління ПФУ у Кельменецькому районі №104358 від 1.06.1995 року, громадянину Сухарю В.В. призначено пенсію по інвалідності за трудовим каліцтвом. Доказів, які спростовують неправомірність призначення та виплати пенсії громадянину Сухарю В.В. по інвалідності за трудовим каліцтвом, відповідач суду не надав.

Пунктом 2 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов’язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв’язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого постановами правлінь Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року №5-4/- та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.05.2003 року за №376/7697 визначено механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов’язаних з виплатою відповідних пенсій.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що органи Пенсійного фонду щомісяця проводять з відділеннями дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві звірку витрат по особових справах потерпілих, складають акт щомісячної звірки, в якому визначають загальну суму витрат, що підлягають відшкодуванню, та до 15 числа місяця, наступного за звітним, подають його відповідно головним управлінням Центрального фонду України і управлінням виконавчої дирекції на місцях.

За таких обставин, позивач правомірно звернувся до відповідача з вимогами щодо зобов’язання Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Кельменецькому районі включити до акту щомісячної звірки за період січня –серпня 2007 року витрати сумі 2615,16 грн. по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Керуючись статтями 94, 158, 160 –163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —

П О С Т А Н О В И В:

1.          Позов задовольнити.

2.          Зобов’язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Кельменецькому районі включити до акту щомісячної звірки за період січня –серпня 2007 року витрати сумі 2615,16 грн. по особових справах  потерпілих (Городенчука Г.Я. та Сухара В.В.), яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

3.          Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення строку. У разі подання апеляційної скарги, постанова набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Відповідно до статті 185, частини першої - третьої, п’ятої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України сторони, які беруть участь у справі,  мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю  або частково шляхом подання апеляційної заяви або апеляційної скарги, які подаються в апеляційну інстанцію через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржувану постанову. Заява   про   апеляційне  оскарження  постанови  суду  першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 60 цього Кодексу—з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений  для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                 О. Г.Проскурняк