ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 р.
№ 6/494

Вищий господарський суд України у складі:  суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу Антимонопольного комітету України, м. Київ (далі -  АМК)

на рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2006 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2007

зі справи  № 6/494

за позовом відкритого акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Київ (далі -  ВАТ “Укртелеком”)

до АМК

про визнання недійсним рішення.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача – Плахотнюк Ю.Л.,

відповідача –Вознюка О.В., Федосієнко М.М.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення АМК від 30.06.2006 № 243-р зі справи № 36-26.13/99-03 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу (далі -  оспорюване рішення).

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2006 (суддя Ковтун С.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2007 (колегія суддів у складі: Андрієнко В.В. –головуючий, судді Малетич М.М. і Студенець В.І.), позов задоволено: оспорюване рішення визнано недійсним; на АМК віднесено судові витрати зі справи. У прийнятті зазначених рішення та постанови попередні судові інстанції виходили з того, що у прийнятті оспорюваного рішення АМК допущено порушення вимог чинного законодавства, а саме Закону України “Про Антимонопольний комітет України” і Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням АМК від 05.03.2002 № 49-р (далі -  Методика).

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України АМК просить оскаржувані судові рішення з даної справи скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити. Скаргу мотивовано неправильним застосуванням попередніми судовими інстанціями норм матеріального права, в тому числі статей 1, 12 і 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, розділів 5 і 6 Методики.

У відзиві на касаційну скаргу ВАТ “Укртелеком” заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість та про відповідність оскаржуваних судових рішень законодавству України, і просить залишити їх без змін, а скаргу –без задоволення.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені  будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб’єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. А згідно з частиною другою статті 4 названого Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Відповідно ж до приписів статті 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” рішення органів Антимонопольного комітету України оскаржуються до господарського суду.

У пункті 4 Інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 № 3.2-2005 також зазначено: “Закони України можуть передбачати вирішення певних категорій публічно-правових спорів в порядку іншого судочинства (наприклад, стаття 60 Закону України “Про захист економічної конкуренції” встановлює, що заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення)”.

Отже, спір у цій справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судовими інстанціями у справі встановлено, що:

- розпорядженням державного уповноваженого АМК від 24.10.2003            № 08/201-р за результатами розгляду заяв Департаменту державної служби охорони при МВС України (далі -  ДСО), ВАТ “Геркон”, філії “Управління “Укргазтехзв’язок” ДК “Укртрансгаз” НАК “Нафтогаз України” розпочато розгляд справи № 36-26.13/99-03 за ознаками вчинення ВАТ “Укртелеком” порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- під час розгляду зазначеної справи до АМК надійшли заяви ВАТ “Новопавлівський гранітний кар’єр”, Донецького регіонального структурного підрозділу та регіонального структурного підрозділу Київського районного центру “Київцентраеро” державного підприємства обслуговування повітряного руху України “Украерорух”, які було приєднано до згаданої справи, так само як і справу № 26.1/1, порушену за зверненням ТОВ “Компанія “Телеком Сервіс”;

- згідно з оспорюваним рішенням:

·          визнано, що ВАТ “Укртелеком” як власник АТС займає монопольне (домінуюче) становище з часткою 100 відсотків на регіональних ринках надання в оренду спеціалізованих технологічних приміщень АТС для ДСО, суб’єктів господарювання, які орендують спеціалізовані технологічні приміщення для забезпечення послуг відомчого зв’язку (філія “Управління “Укргазтехзв’язок” ДК “Укратрансгаз” НАК “Нафтогаз України”, ВАТ “Новопавлівський гранітний кар’єр”, державне підприємство “Украерорух”), та операторів телекомунікацій, які вже здійснили процедуру приєднання до телефонної мережі загального користування, однією з умов якої було розміщення обладнання в спеціалізованому технологічному приміщенні АТС, яка належить ВАТ “Укретелеком” (ВАТ “Геркон”, ТОВ “Компанія “Телеком-Сервіс”);

·          дії ВАТ “Укртелеком”, які полягають у необґрунтованому  збільшенні вартості оренди площ у спеціалізованих технічних приміщеннях АТС, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на регіональних ринках послуг з надання в оренду спеціалізованих технологічних приміщень АТС, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку;

·          на підставі абзацу другого частини другої статті 52 названого Закону за відповідне порушення законодавства на ВАТ “Укртелеком” накладено штраф у сумі 700 000 грн.;

·          ВАТ “Укртелеком” зобов’язано припинити зазначене порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом приведення встановлених цін  до економічно обґрунтованого рівня у тримісячний строк з дня одержання оспорюваного рішення;

- у визначенні територіальних (географічних) меж та частки товарного ринку АМК дійшов висновку про те, що для підрозділів ДСО, які обслуговують абонентів ВАТ “Укртелеком”, відсутня альтернативна можливість отримання відповідних послуг від інших суб’єктів господарювання, незалежно від їх розташування, для операторів телекомунікацій та суб’єктів господарювання, незалежно від їх розташування, для операторів телекомунікацій та суб’єктів господарювання, що орендують спеціалізовані технологічні приміщення для забезпечення послуг відомчого зв’язку, які вже здійснили процедуру приєднання до телефонної мережі загального користування, однією з умов якої було розміщення обладнання у спеціалізованому технологічному приміщенні АТС, яка належить ВАТ “Укртелеком”, відсутня можливість отримання цих послуг від інших суб’єктів господарювання, незалежно від їх розташування, а назване товариство як власник АТС займає монопольне (домінуюче) становище на регіональних ринках надання в оренду спеціалізованих технологічних приміщень АТС з часткою 100 відсотків;

- на ринку надання в оренду приміщень АТС є й інші суб’єкти господарювання, які можуть надавати аналогічні послуги. Як доказ наявності таких суб’єктів господарювання ВАТ “Укртелеком” подано перелік операторів зв’язку по регіонах України; проте, як зазначено в суді представниками АМК, ці обставини останнім не досліджувалися;

- матеріали справи свідчать також, що АМК у визначенні монопольного становища ВАТ “Укртелеком” на відповідному ринку не проаналізував вартість аналогічних послуг, що надаються іншими суб’єктами господарювання, та у визначенні територіальних (географічних) меж ринку товару в кожному випадку обмежував товарний ринок територією однієї АТС (межами однієї юридичної особи).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону монопольним (домінуючим) вважається становище суб’єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35%, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 13 Закону зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку визнається, зокрема, встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Розроблена відповідно до статті 12 Закону Методика встановлює порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання на ринку і призначена для аналізу діяльності суб’єктів господарювання, груп суб’єктів господарювання та споживачів з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт на загальнодержавних та регіональних ринках. Згідно з пунктом 1.2 Методики об’єктами для визначення монопольного (домінуючого) становища є: суб’єкти господарювання; групи суб’єктів господарювання - декілька суб’єктів господарювання, які діють на ринку в певних товарних та територіальних (географічних) межах; обставини, які визначають на відповідному товарному ринку умови здійснення господарської діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів, надання послуг, виконання робіт, а також умови придбання та використання зазначених товарів, робіт, послуг. Пунктом 2.1 Методики передбачено, що визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання може включати в себе такі дії:

- встановлення об’єктів аналізу щодо визначення монопольного (домінуючого) становища, а саме суб’єкта господарювання (групи суб’єктів господарювання), конкретного товару (продукції, роботи, послуги), який випускається, постачається, продається, придбавається (споживається, використовується) цим (цими) суб’єктом (суб’єктами) господарювання;

- складання переліку товарів (робіт, послуг), щодо яких має визначатися монопольне (домінуюче) становище суб’єкта господарювання і які мають ознаки одного товару, товарної групи;

- складання переліку основних продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товарів (товарних груп);

- визначення товарних меж ринку;

- визначення територіальних (географічних) меж ринку;

- встановлення проміжку часу, стосовно якого має визначатися становище суб’єктів господарювання на ринку - визначення часових меж ринку;

- визначення обсягів товару, який обертається на ринку;

- розрахунок часток суб’єктів господарювання на ринку;

- складання переліку продавців (постачальників, виробників), покупців (споживачів) товару (товарної групи) - потенційних конкурентів, покупців, які можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку;

- визначення бар’єрів вступу на ринок та виходу з ринку для суб’єктів господарювання, які продають (постачають, виробляють), придбавають (споживають, використовують) або можуть продавати (постачати, виробляти), придбавати (споживати, використовувати) той самий або/та аналогічний товар (товарну групу) на ринку;

- встановлення монопольного (домінуючого) становища суб’єкта (суб’єктів) господарювання на ринку.

Таким чином, установлення монопольного (домінуючого) становища суб’єкта господарювання включає застосування як структурних, так і поведінкових показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування структурних показників зумовлюється встановленням об’єктів аналізу, визначенням товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого) становища.

Відповідної правової позиції дотримується й Верховний Суд України, зокрема, в постанові від 13.09.2005 № 39/225.

За приписами пунктів 1.3, 6.1 Методики: територіальні (географічні) межі ринку –це територія зі сферою взаємовідносин купівлі-продажу товару (групи товарів), в межах якої за звичайних умов споживач може легко задовольнити свій попит на певний товар і яка може бути, як правило, територією держави, області, району, міста тощо або їхніми частинами; територіальні (географічні) межі ринку певного товару (товарної групи) визначаються шляхом установлення мінімальної території, за межами якої з точки зору споживача придбання товарів (товарної групи), що належать до групи взаємозамінних товарів (товарної групи), є неможливим або недоцільним.

Згідно з частиною першою статті 33 ГПК України кожна сторона  повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позов, попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що:

- визначення ВАТ “Укртелеком” як такого, що займає монопольне (домінуюче) становище на регіональних ринках надання в оренду спеціалізованих приміщень АТС у територіальних межах розташування його мереж з часткою 100 відсотків здійснено АМК з недодержанням приписів Методики;

- АМК у прийнятті оспорюваного рішення не досліджено належним чином наявність на відповідному товарному ринку інших суб’єктів господарювання, що можуть надавати аналогічні послуги, а також питання вартості аналогічних послуг у інших суб’єктів господарювання;

- відтак АМК не доведено факт зайняття ВАТ “Укртелеком” монопольного становища на регіональних ринках надання в оренду спеціалізованих технологічних приміщень АТС з часткою 100 відсотків;

- суб’єктом правопорушення, передбаченого, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 13 і пунктом 2 статті 50 Закону України “Про захист економічної конкуренції”, може бути лише суб’єкт господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на товарному ринку.

Згідно з частиною першою статті 59 названого Закону неповне з’ясування обставин, які мають значення для справи, недоведення обставин, які мають значення для справи, і які визнано встановленими, є підставами для, зокрема, визнання недійсними рішень органів АМК.

Водночас попередні судові інстанції у розгляді даної справи припустилися помилки у застосуванні норми матеріального права, зазначивши з посиланням на частину другу статті 13 Закону України “Про захист економічної конкуренції” про необхідність дослідження АМК у прийнятті оспорюваного рішення питання про те, чи призводять дії ВАТ “Укртелеком” до ущемлення інтересів інших суб’єктів господарювання чи споживачів. Судовими інстанціями у зв’язку з цим не враховано, що за змістом частини першої тієї ж статті (де вміщено загальну норму, частково конкретизовану в частині другій статті) для кваліфікації дій чи бездіяльності суб’єкта господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем достатньо не лише настання, а й самої лише можливості настання наслідків у вигляді, зокрема, ущемлення інтересів інших суб’єктів господарювання чи споживачів. Однак зазначена помилка не стосується інших зазначених в цій постанові висновків попередніх судових інстанцій, а тому не вплинула на правильність резолютивних частин оскаржуваних судових рішень й відтак не може вважатися підставою для їх скасування.

В той же час відповідні висновки попередніх судових інстанцій не спростовуються доводами касаційної скарги, які значною мірою, зокрема, стосовно змісту оспорюваного рішення, стосуються встановлення та доведення фактичних обставин справи; касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У зв’язку з цим не може бути враховано й посилання скаржника на існування в даному разі факторів, пов’язаних з “природною монополією з економічних причин”. Попередніми судовими інстанціями не встановлено і скаржником у розгляді ними справи не доведено факт належності ВАТ “Укртелеком” до числа суб’єктів природних монополій.

Визначених законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не встановлено.

Керуючись статтями 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2007 зі справи                № 6/494 залишити без змін, а касаційну скаргу Антимонопольного комітету України –без задоволення.

Суддя                                                                                              В. Селіваненко

Суддя                                                                                              І. Бенедисюк

Суддя                                                                                              Б. Львов