ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

30.01.07                                                                                           Справа  № А-10/143

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                           Скрутовського П. Д.

суддів                                      Онишкевича В. В.

Слуки М. Г.

розглянув           апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 26.12.2006 р. № 04-730/1423

на постанову           Господарського суду Івано-Франківської області від 05.12.2006 р.

у справі           № А-10/143

за позовом           Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до           ЗАТ «Падана Кемікал Компаундс», с. Ямниця

про           стягнення штрафних санкцій в розмірі  8 357, 89 грн.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) –явка необов’язкова –не з’явився

від відповідача –явка необов’язкова –Бабій В. Н. –генеральний директор

Представнику відповідача у судовому засіданні були роз’яснені права та обов’язки, передбачені ст.ст. 49, 51 КАС України. Заяв про відвід суддів не надходило. Згідно клопотання, технічна фіксація судового процесу не здійснювалася.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2007 р. розгляд справи було призначено на 30.01.2007 р., явка сторін не була визнана обов’язковою.

Постановою господарського суду Івано-Франківської області від 05.12.2006 р. у справі № А-10/143 за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ЗАТ «Падана Кемікал Компаундс»про стягнення 8 357, 89 грн. штрафних санкцій за невиконання нормативу по працевлаштуванні ще 1 інваліда у 2005 році в позові відмовлено повністю.

При винесенні оскаржуваної постанови, місцевий господарський суд керувався ст.ст. 18, 19, 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів”, Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, Інструкцією щодо заповнення форми № 10-ПІ поштово-річна «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів», затвердженої Наказом Міністерства праці України № 338 від 29.12.2004 р., Інструкцією щодо заповнення державної статистичної звітності за формами № 3-ПН «Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках», затвердженої Наказом Державного комітету статистики України № 244 від 06.07.1998 р. та мотивував її тим, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів на підприємства покладається обов’язок по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов’язок їх безпосереднього працевлаштування. Господарський суд зазначив, що відповідач інформував центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів шляхом подання звітів форми № 3-ПН у січні, лютому, березні, травні, червні, серпні, вересні 2005 року, однак інваліди на підприємство не направлялися.

Скаржник, позивач у справі, не погодився з постановою господарського суду Івано-Франківської області, подав апеляційну скаргу, в якій вказує підстави, з яких вважає, що дана постанова підлягає скасуванню, а слід ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на п.п. 3, 10, 14 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 03.05.1995 р. № 314, а також на ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»зазначає, що відповідачем не було дотримано вимог вищевказаних норм, в тому числі не проінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, що унеможливило виконання органами, переліченими у ст. 18 згаданого Закону, обов’язку щодо направлення даної категорії працівників на підприємство з метою працевлаштування.

Позивач не забезпечив явки уповноваженого представника у судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 192495.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 191 КАС України, не подав відзиву на апеляційну скаргу, проте його представник у судовому засіданні заперечив доводи, викладені в ній, просив постанову місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що підприємство у 2005 році інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, що підтверджується довідкою Тисменицького районного центру зайнятості № РЦ 76/01-13 від 30.01.2007 р.

Розглянувши наявні матеріали справи, а також доводи та заперечення, наведені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника відповідача у судовому засіданні, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанову місцевого господарського суду слід змінити, а апеляційну скаргу задоволити частково з наступних підстав:

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, для підприємств, установ і організацій, незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4 % від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8  до 25 чоловік –у кількості 1 робочого місця.

Із матеріалів справи, а саме із звіту відповідача форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік, вбачається, що середньооблікова чисельність працівників на підприємстві у звітному періоді складала 38 чоловік, відповідно норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у звітному періоді повинен був становити в кількості 2 інвалідів, а не 1 –як зазначено у звіті, однак на підприємстві у даному періоді працював лише 1 інвалід.

За п.п. 3.2.5 Інструкції із статистики кількості працівників, середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Згідно змісту Листів Держкомстату № 6-2-7/230 від 21.10.2002 року та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 6538 від 12.11.2003 р., у разі отримання при розрахунку не цілого значення показника необхідно заокруглювати його за загальними правилами арифметики до цілого значення.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 % річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів).

У разі відсутності коштів штрафні санкції можуть бути застосовані шляхом звернення стягнення на майно підприємства (об'єднання), установи і організації в порядку, передбаченому законом.

Отже, відсутність в спірному періоді прибутку не звільняє відповідача від сплати штрафних санкцій за не створення робочого місця для працевлаштування інваліда.

Згідно з положеннями Порядку сплати підприємствами (об’єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку і використання цих коштів, суми штрафних санкцій визначаються в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, незайняте інвалідом і виплачується підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, наступного за звітним. Суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, а у разі несплати в установлений термін, відділення Фонду соціального захисту інвалідів вживають заходів щодо їх стягнення у судовому порядку, керуючись також Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 1434 від 26.09.2002 р., ст. 2 КАС України та ст. 124 Конституції України.

Із розрахунку суми позову щодо стягнення заборгованості по сплаті штрафних  санкцій за нестворені робочі місця для працевлаштування інвалідів за 2005 рік вбачається, що середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 8 357, 89 грн. –відповідно Фондом соціального захисту інвалідів були нараховані штрафні санкції в такому ж розмірі за ще 1 нестворене робоче місце для працевлаштування інваліда.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, працевлаштування інвалідів здійснюється органами  виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Згідно ч. 2 ст. 19 цього ж Закону, відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів покладається на керівника підприємств.

Відповідно до Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування ) робочих місць для працевлаштування інвалідів. (п. 5)

Згідно даного Положення, робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда. (п. 3)

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2007 р. від відповідача вимагалося подання підтвердження центру зайнятості про отримання щомісячних звітів форми № 3-ПН за січень, лютий, березень, травень, червень, серпень, вересень 2005 року про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, пояснити причину ненаправлення в центр зайнятості звітів форми № 3-ПН в квітні, липні, жовтні, листопаді і грудні 2005 року.

На виконання вказаних вимог ухвали, представник відповідача подав суду Довідку Тисменицького районного центру зайнятості від 30.01.2007 р. № РЦ 76/01-13, відповідно до якої ЗАТ «Падана Кемікал Компаундс»подавало звіти у лютому, березні, травні, червні, серпні, вересні, жовтні та листопаді, в яких вказувало потребу у працівнику-інваліду за посадою апаратник стандартизації, у решти місяцях відповідач не вказував про можливість працевлаштувати інваліда.

Таким чином, апеляційна інстанція дійшла висновку, що відповідач у 2005 році у 8 місяцях, а саме у лютому, березні, травні, червні, серпні, вересні, жовтні, листопаді, здійснював необхідні заходи, спрямовані на виконання покладеного на нього обов’язку щодо створення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а отже штрафні санкції у цих періодах Фондом соціального захисту інвалідів до відповідача були застосовані неправомірно та необґрунтовано, оскільки у цих місяцях вина відповідача у незайнятті створених ним робочих місць інвалідами відсутня, а за решта періоди відповідач повинен сплатити штрафні санкції, сума яких становить 2 752, 63 грн.

Отже, враховуючи вищенаведене, а також норми чинного законодавства України і практику Вищого господарського, адміністративного та Верховного судів України щодо перегляду матеріалів справ в касаційному порядку з аналогічним предметом спору, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про зміну постанови господарського суду Івано-Франківської області, оскільки воно прийнята з неповним врахуванням всіх обставин справи та з порушенням чинного  законодавства України.

Керуючись ст.ст. 184, 195, 199, 200-205, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень КАС України, -

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволити частково.

2.          Постанову господарського суду Івано-Франківської області від 05.12.2006 р. у справі № А-10/143 змінити;

3.          Прийняти нову постанову, якою:

4.          Позовні вимоги Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволити в частині 2 757, 63 грн. штрафних санкцій;

5.          В решті суми позову відмовити;

6.          Судові витрати віднести на відповідача пропорційно задоволених вимог;

7.          Видання наказів доручити місцевому господарському суду;

8.          Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду;

9.          Постанова може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий-суддя                                                                      П. Д. Скрутовський

Суддя                                                                                              В. В. Онишкевич

Суддя                                                                                             М. Г. Слука