СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14.11.07
Справа №  20/467/07

Суддя

м.Запоріжжя

За позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Запоріжжя

до Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_2, м.Запоріжжя

про стягнення суми 44922,00 грн.

Суддя  Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача   -ОСОБА_3 (довіреність ВЕВ №405073  від 11.09.2006р.);

Від відповідача  -ОСОБА_4 (довіреність ВЕС №489406
від 04.10.2007р.);

СУТНІСТЬ
СПОРУ:

Заявлений позов про зобов'язання
Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2
повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 майно на загальну суму
44922,00 грн..

Ухвалою господарського суду від
20.08.2007р. позовна заява прийнята до розгляду,  порушено провадження у справі №
20/467/07,  судове засідання  призначено на 14.09.2007р.  Ухвалою в.о. голови господарського суду від
14.09.2007р.  строк вирішення спору у
справі в порядку ст.69 ГПК України продовжений на один місяць -до 14.11.2007р.
Ухвалою суду від 14.09.2007р. розгляд справи відкладено на 05.11.2007р., потім
-на 14.11.2007р.

14.11.2007р. справу розглянуто, за
згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач заявою, отриманою судом
28.09.2007р., уточнив позовні вимоги, які мотивовані наступними обставинами.
27.12.2004р. між позивачем та відповідачем був укладений договір №03/05 оренди
частини нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя, вул.Перемоги,63,
строком до 31.12.2005р. За несвоєчасну сплату орендної плати за квітень 2005р.
відповідач ПП ОСОБА_2 закрив орендоване позивачем приміщення, чим припинив
доступ до нього, але продовжував нараховувати орендну плату. В цьому приміщенні
залишилося промислове обладнання та особисті побутові речі, які належать
позивачеві на праві приватної власності, а саме: аркушорозрізувальна машина
2ЛР1-120 вартістю 30856,00 грн., паперорозрізувальна машина вартістю 5058,00
грн., установка “Термонмініпак” ТУ У .001-98 вартістю 6373,08 грн.,
електротерези ТДС 700/К-30 вартістю 750,00 грн., лічильник електричний
трьохфазний САИ-199 вартістю 400 грн., термоусадочна плівка (1 рулон) вартістю
335,92 грн., столи робочі (5 штук) на загальну суму 750,00 грн., радіотелефон
“Panasonik” вартістю 249,00 грн., музичний центр з пультовим управлінням та
двома дерев'яними динаміками вартістю 150,00 грн., всього на загальну суму
44922,00 грн.  Позивач неодноразово
звертався до відповідача  з метою
вирішення питання про повернення зазначеного майна, однак,   ПП ОСОБА_2 відмовляється спілкуватися з
цього питання. 19.07.2006р. та 25.09.2006р. позивач зверталася до
Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області з заявами
стосовно відповідача за незаконне вилучення особистого майна, однак винесено
постанови про відмову в порушенні кримінальної справи.  З газети “Місто на долонях” позивачка  дізналася, що типографське обладнання, яке не
повертається відповідачем, ним продається. Таким чином, відповідач незаконно
вилучив у позивача особисте майно, яке він продав та отримані за нього гроші
використав на свою користь.  На підставі
ст.ст. 316,317, 319, 321,1212, 1213 ЦК України
просить  позов задовольнити,
стягнути з Фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 вартість незаконно привласненого
майна, яке належало позивачеві на праві власності, та яке він не повернув,  у розмірі 44922,00 грн.  Заява про уточнення позовних вимог фактично є
зміною предмету позову, відповідає вимогам ст.22 ГПК України та прийнята судом
до розгляду.

Відповідач позовні вимоги не
визнає, вважає їх необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами у
зв'язку з наступним. Позивач вказує, що відповідачем ПП ОСОБА_2 незаконно
вилучено та продане майно позивача. При цьому позивач не вказує якими доказами
підтверджується факт продажу відповідачем вказаного майна та перелік майна.
27.12.2004р. між сторонами був укладений договір №03/05, за умовами якого
відповідач передав в оренду позивачеві нерухоме майно. Позивач свої
зобов'язання щодо своєчасної сплати орендної плати не виконував, що не
заперечується позивачем. Тому, згідно з п.4.5, 4.6 договору  відповідач вправі у випадку не звільнення
орендованого приміщення, вскрити приміщення, прийняти майно на
відповідальне  зберігання зі сплатою
послуг за зберігання в розмірі встановлених розцінок. Таким чином, договір від
27.12.2004р. є комбінованим, оскільки містить умови угоди оренди та угоди
сторін щодо відповідального зберігання майна в разі наявності заборгованості з
орендної плати позивача, при цьому сторонами визначено, що угода щодо
зберігання майна діє до часу погашення заборгованості за договором оренди.
Наявність заборгованості підтверджується відзивом позивача по справі №20/120/06.
Припинення дії договору оренди не припиняє обов'язок сторони виконати
зобов'язання зі сплати заборгованості та наслідків щодо схоронності майна.
12.09.20006р. господарським судом Запорізької області прийнято рішення по
справі №20/120/06, яким договір оренди було визнано недійсним. 21.09.2006р. на
рішення була подана апеляційна скарга. Після розгляду апеляційної скарги та до
цього часу позивач не намагався звільнити орендоване приміщення від свого
майна, що перешкоджає відповідачеві вести нормальну підприємницьку діяльність
та здавати це приміщення в оренду іншим особам, оскільки для звільнення
приміщення необхідно демонтувати обладнання, залишене позивачем. З яких підстав
позивач дійшов висновку про продаж залишеного в орендованому приміщенні майна
відповідачу не відомо. На цей час позивач може у будь-який час прибути до
приміщення та звільнити його від свого майна. Відповідач просить закрити
провадження по справі за відсутністю предмету спору.

З метою повного, об'єктивного та
всебічного розгляду спору судом витребувано із Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС
України в Запорізькій області матеріали дослідчої перевірки №№4308-06,5954-06,
які оглянуті в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення представників сторін,

суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2004р.  між приватним підприємцем ОСОБА_2
(орендодавець)   та   приватним
підприємцем   ОСОБА_1 (орендар) у
простій письмовій формі був підписаний договір оренди нежитлового приміщення
№03/05, згідно з яким  орендодавець  передає, а орендар приймає в строкове платне
володіння і користування  нежитлове   приміщення під виробництво, що належить
орендодавцю, розташоване за адресою: м.Запоріжжя, вул.Перемоги,63, кімната
напівпідвальна, 2 під'їзд , площею 72,52 кв.м.

27.12.2004р. сторонами складено акт
приймання -передачі нежитлового приміщення, відповідно до якого орендодавець
передав, а орендар прийняв у строкове платне володіння нежитлове приміщення під
офіс, розташоване за адресою: м.Запоріжжя. вул. Перемоги,63, кімната
напівпідвальна, 2  під'їзд.

21.09.2006р. господарським судом
Запорізької області розглянуто справу №20/120/06 за позовом ПП ОСОБА_2 до ПП
ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості з орендної плати за договором оренди
№03/05 від 27.12.2004р. та за зустрічним позовом ПП ОСОБА_1 до ПП ОСОБА_2 про
стягнення суми орендних платежів, сплачених позивачем за зустрічним позовом,
отриманої по нікчемному договору №03/05 від 27.12.2004р. Рішення від
21.09.2006р. у справі №20/120/06 набрало законної сили.

Під час розгляду справи №20/120/06
судом встановлено, що  договір оренди
№03/05 від 27.12.2004р., укладений між ПП ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в силу ст.220 ЦК
України є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений, договір не створив юридичних
наслідків (виникнення зобов'язань сторін), крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Відповідно до ст.35 ГПК України
факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших  спорів, в яких беруть
участь ті самі  сторони.

Проаналізувавши норми законодавства,
оцінивши докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню
на наступних підставах.

Предметом розгляду є позовні вимоги
про стягнення з відповідача  суми
44922,00 грн. вартості незаконно привласненого відповідачем майна, яке належало
позивачеві на праві власності, та яке не повернено відповідачем, а саме:  аркушорозрізувальна машина 2ЛР1-120 вартістю
30856,00 грн., паперорозрізувальна машина вартістю 5058,00 грн., установка
“Термонмініпак” ЬУ У .001-98 вартістю 6373,08 грн., електротерези ТДС
700/К-30 вартістю 750,00 грн., лічильник електричний трьохфазний САИ-199
вартістю 400 грн., термоусадочна плівка (1 рулон) вартістю 335,92 грн., столи
робочі (5 штук) на загальну суму 750,00 грн., радіотелефон “Panasonik” вартістю
249,00 грн., музичний центр з пультовим управлінням та двома дерев'яними
динаміками вартістю 150,00 грн.

У підтвердження права власності на
вищеперелічене майно позивачем надані накладні, видаткові накладні на товар,
докази сплати вартості за майно, акти приймання-передачі, розписки про
одержання майна, декларація з перевезення, Інструкція по експлуатації установки
“Мініпак”, паспорт на електричний лічильник, гарантійний талон на телефон  “Panasonik”. У підтвердження того, що майно
знаходилося в приміщенні за адресою: м.Запоріжжя, вул.Перемоги,63, яке належить
відповідачу та орендувалося позивачем на підставі договору оренди №03/05,
позивачем надано рахунки-фактури за виконані роботи по нарізанню паперу, акти
виконаних робіт, відповідно до яких  ПП
ОСОБА_1 надавала зазначені послуги ТОВ “Компанія Оріон” та лист б/н від
16.08.2007р., яким ТОВ “ Компанія Оріон” підтвердило, що замовлення на
виконання робіт та отримання готової продукції здійснювалося за цією адресою.

При цьому, позивач зазначає, що з
газети “Місто на долонях” 18.09.2006р. та 09.10.2006р. він дізнався про те, що
типографське обладнання, яке йому не повертається,  відповідачем продається. Про те, що це те
саме обладнання, яке належить позивачеві, останній дізнався з номерів
телефонів, які вказані під об'явами в газеті. Після того, як позивач  зателефонувала за вказаним телефоном,
секретар ОСОБА_2 підтвердила, що таке майно продається.

Позовні вимоги обґрунтовані  ст.ст. 316,317, 319, 321,1212, 1213 ЦК
України.

Статтями 316, 317, 319, 321  Цивільного кодексу України передбачено, що
правом власності є право особи на річ (майно), яке вона  здійснює відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним.
Ніхто  не
може   бути протиправно  позбавлений
цього  права  чи обмежений
у  його здійсненні.

Позивачем наданий лист-попередження
від 19.09.2006р., яким ПП ОСОБА_1 просила відповідача повідомити до
01.10.2006р.  про час, коли можливо
забрати своє обладнання та особисті речі, у разі неповідомлення попереджено про
звернення до органів внутрішніх справ та до суду. Лист направлений ПП ОСОБА_2 з
повідомленням про вручення, однак відповідачем він не отриманий, повернутий
відправникові за збігом строку зберігання.

Із матеріалів дослідчої перевірки
(“відмовних матеріалів”) Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій
області, які були витребувані господарським судом в порядку ст.38 ГПК України,
слідує, що ОСОБА_1 двічі (19.07.2006р. та 25.09.2006р.) зверталася до
правоохоронних органів з заявами з приводу неповернення ПП ОСОБА_2  та його представником ОСОБА_5 належного їй
майна, яке знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул..Перемоги,63. За наслідками
розгляду цих заяв постановами від 26.07.2006р. та 04.10.2006р. в порушенні
кримінальних справ було відмовлено у зв'язку з відсутністю складу злочину.

Із цих же матеріалів, а також рішення
господарського суду Запорізької області від 12.09.2006р. у справі №20/120/06
вбачається, що ці звернення до правоохоронних органів були здійснені після
порушення 27.03.2006р. господарським судом справи за позовом ПП ОСОБА_2 до ПП
ОСОБА_1

Відповідно до ст. 1212 ЦК України,
особа,  яка набула майно  або
зберегла  його  у
себе  за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і
тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї
глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне   набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого,  інших осіб  чи
наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2)витребування   майна
власником   із  чужого
незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з ст. 1213 цього Кодексу
набувач  зобов'язаний  повернути
потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості
повернути в натурі   потерпілому
безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на
момент розгляду судом справи про повернення майна.

Таким чином, із змісту
вищезазначених норм (ст.ст.1212,1213 ЦК) слідує, що підставою для виникнення
зобов'язання, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна однією
особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, встановлених законом
або договором. Обов'язковою умовою для відшкодування вартості безпідставно
набутого майна, є факт неможливості повернення його у натурі.

Згідно з ст.ст.
33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на обгрунтування своїх вимог та заперечень. Обставини справи,
які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Із матеріалів справи слідує, що
виникнення взаємовідносин сторін пов'язане з підписання між ними у простій
письмовій формі договору оренди, згідно з яким на підставі підписаного між ними
акту приймання -передачі 27.12.2004р. ПП ОСОБА_1 прийняла у строкове платне
володіння приміщення, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги,63,
кімната напівпідвальна, 2 під'їзд. Не зважаючи на те, що рішенням суду договір
оренди визнано нікчемним у зв'язку з недотриманням нотаріальної форми, однак
він створив  певні юридичні наслідки, що
пов'язані з його недійсністю, зокрема, повернути майно (приміщення) із оренди.
ПП ОСОБА_1 не надала доказів, що вона передала (чи намагалася передати) за
актом приймання-передачі  нежитлове
приміщення, отримане за актом 267.12.2004р., і, відповідно, не мала можливості
забрати особисте майно, яке вона помістила за час фактичного користування
приміщенням.

Таким чином, позивачем не доведено
факт безпідставного набуття відповідачем переліченого в позовній заяві майна.
Із оглянутих судом відмовних матеріалів вбачається, що заяви ПП ОСОБА_1
послідували після порушення господарським судом провадження у справі
№20/120/06.

Із наданих позивачем витягів з
газети “Місто на долонях” вбачається, що у тиражних випусках цієї газети від
18.09.2006р. та 09.10.2006р. були розміщенні оголошення про продаж обладнання
для типографії: паперорозмоточної машини 2ЛР1-120, 1972 року випуску вартістю 5
000 у.о., упаковочна машина  - 1 500 у.о.  В нижній частині оголошень зазначені контактні
номери мобільного та міського телефонів. При цьому, позивачем не надано
доказів, що майно, яке вказане в цих оголошеннях є саме тим спірним майном, яке
є предметом даного спору, що продавцем цього майна був відповідач, та що майно
продане на час розгляду справи судом.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає, що позивачем не доведено, що відповідачем спірне майно, яке належить
позивачеві на праві власності, отримано відповідачем безпідставно, продане
відповідачем,  на даний час відсутнє та повернути
майно в натурі неможливо. При цьому, суд бере до уваги, що відповідач факт
знаходження спірного майна позивача в приміщенні за адресою: м.Запоріжжя,
вул.Перемоги, 63, що було передане за актом приймання-передачі, підтвердив.
Також позивачем не надано належних доказів, що відповідач відмовляється
повернути належне йому майно.

Відповідно до ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст..20 цього Кодексу
право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, позовні вимоги по
даному предмету спору  з підстав, які
заявлено, задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 49 ГПК України судові витрати  покладаються на позивача.

Керуючись  ст. ст.
22, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Суддя
Л.П.Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання. Рішення
оформлено і підписано у повному обсязі
04.02. 2008р.