ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  7/564-33/65

17.05.07

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом          відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації      «Житомиргаз»

до                      дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про                     тлумачення п.5.1. договору № 06/04-1322 від 24.12.2004 року.

При секретарі судового засідання Демиденко К.А.

За участю представників сторін:

від позивача:          не з’явився;

від відповідача:     Лавченко О.Є. - представник за дов. № 341/10 від 29.12.2006  року.

встановив :

Позивач, відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз», звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до дочірньої компанії «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»про тлумачення п.5.1. договору № 06/04-1322 від 24.12.2004 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.10.2006 року позов задоволено повністю. Розтлумачено п. 5.1. договору № 06/04-1322 від 24.12.2004 року на постачання природного газу, укладеного між ВАТ по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз»та ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України», як такий, що підлягає виконанню ВАТ по газопостачанню та газифікації «Житомиргаз»шляхом проведення розрахунків у відповідності до алгоритму розподілу коштів, який затверджений Постановою НКРЕ України № 759 від 12.07.2000 року «Про затвердження алгоритму розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК «Нафтогаз України»за поставлений природний газ»в межах коштів, отриманих на розподільчі (поточні рахунки зі спеціальним режимом використання) рахунки, від споживачів (населення) за поставлений природний газ.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2006 року рішення Господарського суду м. Києва від 10.10.2006 року залишено без змін.

Не погодившись з постановою Київського апеляційного господарського суду дочірня компанія «Газ України»Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»звернулась з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України.

Постановою від 15.03.2007 року Вищий господарський суд України частково задовольнив скаргу. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2006 року та рішення Господарського суду м. Києва від 10.10.2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

В ході судового розгляду представник відповідача надав відзив на позовну заяву в якому просить у позовних вимогах відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, витребуваних судом документів не подав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про час і місце судових засідань був повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи  докази суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно п.1 статті 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

-          спорів про приватизацію державного житлового фонду;

-          спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

-          спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

-          спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

-          інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Підстави звернення із позовом в порядку ГПК України, передбачено статтею 1 ГПК України, яка встановлює, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземці), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб’єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.

Отже, із аналізу вказаних норм ГПК України вбачається, що із позовом до господарського суду має право звертатись відповідна особа (що підпадає під визначення статті 1 ГПК України) не тільки у разі порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, а і у разі оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.

Частина 2 статті 20 ГК України прямо не передбачає такий спосіб захисту прав суб’єктів господарювання, як звернення із вимогою про тлумачення пункту договору, але в ній зазначено, що права та законні інтереси зазначених суб’єктів захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом. Також ч. 3 статті 20 ГК України встановлює, що порядок захисту прав суб’єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами. Частина 3 статті 16 ЦК України передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, п. 2 статті 213 ЦК України передбачає, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що даний спір підвідомчий господарським судам.

Відповідно до статті 213 ЦК України, тлумачення змісту правочину має за мету визначити справжню волю його учасників, а отже не може лише зводитись до оцінки певних умов договору на предмет їх відповідності чи невідповідності діючому законодавству, що само по собі може бути предметом дослідження при зверненні зацікавленої особи з іншим позовом.

Частини 3 статті 213 ЦК України передбачає, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з’ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Таким чином, тлумачення змісту правочину, за своєю суттю, не може зводитись до тлумачення законодавства, а є пошуком змісту волі його учасників, який має відбуватись в межах того обсягу умов, що знайшли своє відображення у тексті самого правочину. При цьому, можливість виходу за межі цього правила, що передбачена ч. 4 статті 213 ЦК України, повинна мати під собою відповідні підстави, які ґрунтуються на певних обставинах, що, в свою чергу, повинні бути встановлені судом.

Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що він не має повноважень розпоряджатись коштами та здійснювати розрахунки у порядку, який визначений договором та просив розтлумачити порядок виконання п.5.1. договору № 06/04-1322 від 24.12.2004 року про постачання газу населенню як такого, що підлягає виконанню ВАТ «Житомиргаз»шляхом проведення розрахунків у відповідності до алгоритму розподілу коштів, який затверджений Постановою НКРЕ України № 758 від 12.07.2000 року «Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств».

З цим не можна погодитися, оскільки в Загальних положеннях зазначеної постанови вказано, що алгоритм визначає та встановлює послідовність дій власників природного газу, газотранспортних, газорозподільних, газопостачальних підприємств та банків, що обслуговують, при надходженні коштів на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання за використаний природний газ від усіх категорій споживачів.

Тобто, Постанова НКРЕ України № 758 від 12.07.2000 року прийнята тільки з метою вдосконалення розрахунків за природний спожитий газ. Таким чином, вона лише зобов’язує банки відкрити спеціальні рахунки, на які будуть зараховуватись кошти від споживачів природного газу та посилається на алгоритм розподілу коштів згідно якого ці кошти розподіляються між газозбутовими та газотранспортними підприємствами та не містить норми, які б встановлювали строки в межах яких повинні розраховуватись між собою газопостачальна та газозбутова організація за укладеним між ними договором. Проведення оплати за отриманий природний газ передбачена умова договору і його виконання не ставиться в залежність від надходження коштів за спожитий природний газ від споживачів.

Таким чином, встановлена п. 5.1. договору № 06/04-1322 від 24.12.2004 року умова, якою оплата за газ здійснюється позивачем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки, остаточний розрахунок за фактично спожитий газ здійснюється до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу, не суперечить чинному законодавству та є обов’язковою для сторін.

За таких обставин, вимоги позивача про тлумачення п. 5.1. договору № 06/04-1322 від 24.12.2004 року на постачання природного газу, як такого, що підлягає виконанню ВАТ «Житомиргаз»шляхом проведення розрахунків у відповідності до Алгоритму розподілу коштів, який затверджений Постановою НКРЕ України № 759 від 12.07.2000 року  «Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств»є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя                                                                                            С.М.Мудрий

Суддя                                                                                                        Мудрий С.М.