ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2007 р.
№ 10/169-36/370

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової –головуючого,
Н.О. Волковицької,
Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача
Комар А.Ю., дов. від 25.12.2006р. №220/445/д

відповідача
Левченко В.С., дов. від 19.02.07р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства “Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2006 року

у справі
№ 10/169-36/370 господарського суду міста Києва

за позовом
Державного підприємства “Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова”

до
Міністерства оборони України

про
визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство “Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова” -  звернувся до господарського суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання недійсним укладеного ними договору № 251/6/9-05 від 24.06.2005р. з мотивів відсутності в договорі підряду його істотної умови –ціни договору та укладення договору з порушенням цивільної правоздатності позивача, що не мав права укладати договори на безоплатній основі, посилаючись на статті 75, 139, 180, 181 Господарського кодексу України, статті 202, 204, 215, главу 61 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України № 8-92 від 15.12.1992р. “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”, та статус позивача, як підприємства, яке перебуває у загальнодержавній власності.

Відповідач відхилив позов повністю, зазначивши, що спірний договір укладався з метою освоєння позивачем технології утилізації боєприпасів малих калібрів; цю технологію було отримано позивачем як результат виконання договору; умови договору містять положення щодо визначення вартості робіт та порядку розрахунків (через освоєння технології утилізації), інші умови, які є істотними для даного виду договорів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.09.2006 року (суддя Трофименко Т.Ю.) у задоволенні позову відмовлено повністю; рішення мотивовано відсутністю підстав для визнання даного договору недійсним, оскільки за статтями 627, 628 Цивільного кодексу України сторони договору є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору, чинне законодавство України не містить імперативної норми щодо оплатності договорів на проведення експериментальних робіт по освоєнню технології утилізації боєприпасів малих калібрів, таким чином умова про безоплатність виконання робіт не суперечить приписам Цивільного кодексу України.

Також судом звернуто увагу, що, відповідно до умов договору, метою його укладення та виконання є не отримання прибутку, а освоєння технології утилізації боєприпасів малих калібрів, тобто, здійснення статутної діяльності позивача.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2006 року (судді: Коваленко В.М. –головуючий, Вербицька О.В., Пантелієнко В.О.) рішення суду першої інстанції залишено без змін з огляду на повноту з’ясування ним обставин справи, належну правову оцінку правовідносин сторін та відсутність порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть призвести до скасування рішення по справі.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому позивач посилається на порушення судами норм матеріального права, а саме: статей 75, 180, 181 Господарського кодексу України та статей  215, 837, 843 Цивільного кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України “Про управління майном, що є у загальнодержавній власності”, оскільки ними не було прийнято до уваги неможливість укладання позивачем, як підприємством загальнодержавної форми власності, договорів з іншими суб’єктами на безоплатній основі. Також заявник в касаційній скарзі наголошує на тому, що судами попередніх інстанції в порушення статей 42, 32, 33, 43, 83, 101, 105  Господарського процесуального кодексу України не було перевірено доводи позивача стосовно недійсності договору, не викладено його доводи у мотивувальній частині постанови, не надано правової оцінки недійсності договору за його невідповідності вимогам чинного законодавства.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав, усно в судовому засіданні відхилив її доводи, вказавши на законність та обґрунтованість судових рішень.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін,  присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський  суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Водночас розгляд справи повинен відбуватись з додержанням принципів диспозитивності та змагальності учасників судового процесу, передбачених статтею 129 Конституції України та статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до підстав та предмету позову.

Статтями 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України визначено вимоги до змісту рішення місцевого та постанови апеляційного суду. Так, у них, зокрема, має бути зазначено обставини справи, встановлені господарським судом, докази, на підставі яких прийнято рішення, доводи, за якими суд відхилив клопотання і докази сторін, обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою –третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має спрямовуватись на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Як встановлено господарським судом першої та апеляційної інстанцій та  підтверджується матеріалами справи, сторонами, що є юридичними  особами відповідно до свідоцтва серії АОО №402423 та Указу Президента України від 21.08.1997р. № 888/97, 24.06.2005р. було укладено договір на проведення експериментальних робіт по освоєнню технології утилізації боєприпасів малих калібрів № 251/6/9-05УБП, згідно умов якого позивач (виконавець) зобов’язувався за власний рахунок виконати експериментальні роботи по утилізації боєприпасів малих калібрів з метою освоєння ним технології утилізації, та зберігати за власний рахунок отримані в результаті виконаних робіт продукти утилізації до отримання від відповідача (замовника) нарядів щодо їх передачі  у цих нарядах особам, а відповідач зобов’язується прийняти виконані роботи. Пунктом 1 договору встановлено, що оплата за виконані роботи не передбачається.

Також судами досліджено, що за умовами договору позивач зобов’язався за власний рахунок здійснювати перевезення виробів до місця їх утилізації, охорону виробів під час їх перевезення та зберігання у себе, виконання навантажувально-розвантажувальних робіт, зберігання виробів та продуктів їх утилізації, здійснювати повернення відповідачу у встановлений термі тари з-під виробів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції ґрунтувався на з’ясуванні природи даного договору як договору на проведення експериментальних робіт, істотних умов, які є необхідними для даного виду  договору, відсутності у приписах чинного законодавства заборони на укладення договору на умовах його безоплатності.

Однак доводи позивача про недійсність договору містили посилання також на таку підставу його недійсності, як відсутність у позивача, як державного підприємства, права на укладення договорів на безоплатній основі, тобто, посилання на укладення даного договору з порушенням цивільної правоздатності юридичної особи.

Ці доводи судом першої інстанції не розглянуто, не з’ясовано відповідність оспорюваного договору положенням статті 75 Господарського кодексу України, що є істотними обставинами для вирішення даного спору.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, повторно розглядаючи справу, недоліки рішення суду першої інстанції не виправив.

Судова колегія вважає судові рішення такими, що суперечать статті 43 Господарського процесуального кодексу України, що передбачає всебічний, повний та об’єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Таким чином, судова колегія погоджується з доводами позивача, щодо неповного з’ясування судами попередніх інстанцій всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Разом з тим, оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають за вище вказаних підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції та рішення господарського суду підлягають скасуванню, а справа -  направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства “Виробниче об’єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова” задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2006 року у справі № 10/169-36/370 господарського суду міста Києва та рішення господарського суду міста Києва від 25.09.2006 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді:                                                                                             Н. Волковицька

Л. Рогач