СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12.03.07                                                                                 Справа № 12/19н-ад.

Суддя Палей О.С., розглянувши матеріали справи за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Топцентр", м.Луганськ

до Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції у м.Луганську

про скасування рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій

в присутності представників сторін:

від позивача - Видрін В.П. - директор, пасп. ЕК № 552480 від 16.09.97,  Башкова

С.І. - гол.бухг., довіреність № 03/01 від 03.01.07; Калашников Є.М.

юрист, довіреність № 02/01 від 03.01.07.;

від відповідача -  Болото О.О.- гол.держ.подат.інсп., довіреність № 137 від

09.01.07.

Суть спору: заявлено вимогу про визнання неправомірним рішення Ленінської МДПІ від 14.12.2006р. № про застосування фінансових санкцій на суму 330 грн. 33 коп.

Розглянувши матеріали справи,  заслухавши пояснення представників сторін, суд

встановив:

Ленінською  МДПІ у м.Луганську було проведено планову виїзну перевірку  Товариства з обмеженою відповідальністю "Топцентр" за період з 09.12.04 по 30.06.06 , про що було складено акт перевірки № 846/23/33242250 від 01.12.06 та довідка до зведеного акту комплексної документальної перевірки № 27/23-4 від 24.11.06.

За  результатами перевірки було винесено рішення від 14.12.2006р. № , яким до позивача, на підставі ст.8  Закону України " Про патентування деяких видів підприємницької діяльності" від 23.03.1996р. № 98/96-ВР, (далі –Закон про патентування) застосовані фінансові санкції в сумі 330 грн. 33 коп.

За висновками перевірки позивачем були порушені вимоги п.1 ст.3 Закону про патентування, яким передбачено, що патентуванню підлягає торгівельна діяльність, що  здійснюється суб"єктом підприємницької діяльності або їх структурними підрозділами в пунктах продажу товарів, а саме: у грудні 2004р. та січні 2005р. позивачем здійснювалася торгівельна діяльність за заготівкові кошти без одержання торгового патенту за адресою: м.Луганськ, вул. Зарічна,2(реалізоване пальне).

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням, посилаючись на те, що патент слід придбати лише для здійснення систематичної господарської діяльності в сфері торгівлі, а при здійсненні разової угоди  та за відсутністю пунктів продажу товарів  патент не вимагається.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності доводи сторін, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку що позов, з заявлених в ньому підстав, не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 3 статті 2 Закону про патентування торговий патент видається за плату суб"єктам підприємницької діяльності державними податковими органами за місцезнаходженням цих суб"єктів або за місцезнаходженням їх структурних (відокремлених) підрозділів, суб"єктам підприємницької діяльності, що провадять торговельну діяльність або надають побутові послуги (крім пересувної торговельної мережі), - за місцезнаходженням пункту продажу товарів або пункту з надання побутових послуг, а суб"єктам підприємницької діяльності, що здійснюють торгівлю через пересувну торговельну мережу, - за місцем реєстрації цих суб"єктів.

Статтею 9 Закону передбачено, що контроль за дотриманням вимог цього Закону здійснюється державними податковими органами, а суми штрафів, що ними стягуються, підлягають перерахуванню до бюджету місцевого самоврядування (місцевого бюджету) за місцем плати за торговий патент.

Частиною третьою статті Закону "Про патентування" визначені пункти продажу товарів,

які слід розуміти у цьому Законі (98/96-ВР) і до яких, зокрема, відносяться:

магазини та інші торгові точки, які знаходяться в окремих приміщеннях, будівлях або їх частинах і мають торговельний зал для покупців або використовують для торгівлі його частину;

кіоски, палатки та інші малі архітектурні форми, які займають окремі приміщення, але не мають вбудованого торговельного залу для покупців;

автомагазини, розвозки та інші види пересувної торговельної мережі;

лотки, прилавки та інші види торгових точок у відведених для торговельної діяльності місцях, крім лотків, прилавків, що надаються в оренду суб"єктам підприємницької діяльності –фізичним особам та знаходяться в межах спеціалізованих підприємств сфери торгівлі –ринків усіх форм власності;

стаціонарні малогабаритні й пересувні автозаправні станції, заправні пункти, які здійснюють торгівлю нафтопродуктами та стиснутим газом.

Дійсно, продаж на автомобільному шляху (як зазначив позивач) у цистерні пального не можна віднести до торгівельної діяльності саме в пункті продажу товарів.

Втім, позивач звужено  трактує вищевказану норму закону, оскільки, по-перше цей перелік не є вичерпним, а по-друге, при визначенні порушення слід виходити з системного аналізу норм Закону про патентування, який спрямований на впорядкування торгівельної діяльності під час здійснення операцій купівлі-продажу.

Слід зауважити, що відповідно до п.2 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997р. № 1442, роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу  автозаправних станцій, що призначені для заправки транспортних засобів. Продаж цих товарів у дрібній розфасовці здійснюється також через спеціалізовані магазини, що продають товари господарського вжитку.

В останньому абзаці п.3 Правил вказано, що забороняється продаж нафтопродуктів безпосередньо з автоцистерн, а також приватними особами у  каністрах та іншій тарі.

З огляду на викладене, позивач мав здійснювати навіть разовий продаж паливо-мастильних матеріалів з дотриманням встановленого порядку їх продажу та приписів Закону про патентування.

За таких обставин, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Відповідно до ст. 94 КАС України понесені позивачем судові витрати в сумі 3 грн. 40 коп. покладаються на нього.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 94,160,163,167,186,254 КАС України, суд

постановив:

1.          У задоволенні позову відмовити..

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви  про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Повний текст постанови підписано 16.03.07.

Суддя                                                                      О.С.Палей

Надр. 3 прим.

1- до справи

2- позивачу

3- відповідачу