ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.07
Справа №АС12/27-07.

за позовом : Товариства з обмеженою відповідальністю «Улсу-Декор»,                         м. Суми

до відповідача:  Управління Пенсійного фонду України в Зарічному

районі  м. Суми

про  визнання актів недійсними

СУДДЯ  Л.А. КОСТЕНКО

Представники сторін:

Від позивача:    Тумка В.А.

Від відповідача:  Малоштан О.О. (довіреність № 1196/8-23 від 12.03.2007р.),

Фесенко  Л.М. (довіреність № 826/8-23 від 20.02.2007р.)

За участю секретаря судового засідання  Бардакової О.М.

Суть справи: позивач просить визнати недійсними наступні акти  Управління Пенсійного фонду України в Зарічному районі м. Суми: вимогу про сплату недоїмки від 21.12.2006р. № Ю-853; рішення № 1229 від 29.12.2006р. про застосування фінансових санкцій за несвоєчасне обчислення та сплату страхових внесків в розмірі 7583 грн. 07 коп., рішення № 1230 від 29.12.2006р. про застосування фінансових санкцій за несплату, неповноту або несвоєчасну сплату авансових внесків із страхових платежів в розмірі 6394 грн. 60 коп.  Свої вимоги позивач мотивує тим, що підприємство знаходилося на спрощеній системі оподаткування і було платником єдиного податку, і законодавством передбачено заміна сплати передбачених загальною системою оподаткування податків сплатою єдиного податку.

Відповідач позовні вимоги заперечує, посилаючись на те, що донарахування внесків здійснено відповідно до  діючого законодавства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Під час перевірки правильності повноти нарахування, своєчасності сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інших платежів до Пенсійного фонду Товариством з обмеженою відповідальністю «Улсу-Декор», відповідач встановив необчислення належних до сплати сум страхових внесків у розрахунках за жовтень-грудень 2005р., та за січень-листопад 2006р.; факти несвоєчасної сплати позивачем авансових платежів за період з 10.11.2005р. по 01.12.2006р. (акт перевірки № 275 від 21.12.2006р.). За результатом документальної перевірки  позивачу донараховано страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування на суму 27403, 43 грн. та прийняті відповідачем відповідні рішення № 1229 від 29.12.2006р. та № 1230 від 29.12.2006р., які оскаржує позивач.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку  про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне:

З 01.01.2004р. набрав чинності Закон України від 09.07.2003р. № 1058 «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон), який згідно преамбули, визначає принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування; зміна умов і норм  щодо    загальнообов'язкового    державного     пенсійного     страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Згідно ст. 5 Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших законів та нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно ч. 15 Прикінцевих положень Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону виключно цим Законом визначаються: платники страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Відповідно до положень ст.ст. 14 та 15 Закону страхувальниками та відповідно платниками страхових внесків до Пенсійного фонду є підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, включаючи юридичних осіб, які обрали особливий спосіб оподаткування, зокрема єдиний податок.

Згідно Указу Президента України від 03.07.1998р. №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів підприємницької діяльності" позивач, як суб'єкт підприємницької діяльності, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Але в даній справі позивачу нарахована сума страхових внесків, а не збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За ст.1 Закону страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені і згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на І загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Згідно ч. З, 4 ст. 18 Закону страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом. Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Закон України "Про систему оподаткування" передбачає вичерпний перелік  податків і зборів (обов'язкових платежів), страхові внески на загальнообов'язкове Державне пенсійне страхування до них не віднесені. Отже, сума нарахованих страхових внесків не є збором на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Звільнення від сплати внесків вищезазначеним Указом Президента України не передбачено.

Також  відповідно  до  п.   п.   14,   15   Прикінцевих   положень   Закону всі  законодавчі акти, в т.ч. і ті, що регулюють спрощену систему оподаткування, повинні бути приведені у відповідність до вимог цього Закону, а до того часу Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить вищезазначеному Закону.

Таким чином, Указ Президента України від 03.07.1998р. №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів підприємницької діяльності" відносно сплати страхових внесків до Пенсійного фонду суб'єктами підприємницької діяльності діє в частині, що не суперечить Закону України від 09.07.2003р. №1058-ГУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Ч. 2 ст. 17 Закону встановлені обов'язки страхувальників, серед яких нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Ч. 6 ст. 18 Закону визначає, що законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Нарахування страхових внесків здійснюється у відповідності до ст. 19 Закону, а саме: для позивача об'єктом нарахування внесків є суми фактичних витрат на оплату праці працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших днів тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця та допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Нараховані страхові внески підлягають сплаті в строки, визначені ст. 20 Закону. Відповідно до ч. 10 цієї норми, у випадках, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

За таких обставин позивачу правомірно при перевірці донараховано страхових внесків за ставкою збору 32, 3 відсотка у 2005 році та за ставкою 31, 8 відсотка за 2006 рік.

На підставі викладеного, керуючись ст. 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову  – відмовити.

Порядок і строки апеляційного оскарження встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого, зокрема, заява про апеляційне оскарження постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом,  якщо таку заяву не було подано. В разі подання  апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано,  набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.