ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2007 р.
№ 14/234

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Кравчука Г.А.

суддів:
Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-будівельної компанії "Інвестжитлобуд"

на постанову
Львівського апеляційного господарського суду
від 24.01.2007р.

у справі
№ 14/234

господарського суду
Рівненської області

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Авто"

до
Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-будівельної компанії "Інвестжитлобуд"

про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Оскарженою постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.01.2007р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Мурської Х.В., суддів Давид Л.Л., Кордюк Г.Т.) залишено без змін рішення Господарського суду Рівненської області від 12.10.2006р. (суддя Марач В.В.), яким позов було задоволено, постановлено стягнути з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-будівельної компанії "Інвестжитлобуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Авто" основний борг в сумі 24 964, 61 грн., пеню в сумі 840, 35 грн., 3% річних в сумі 221, 85 грн., інфляційні в сумі 274, 08 грн., 313 грн. витрат по держмиту, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В своїй касаційній скарзі відповідач просить скасувати вказані судові рішення та скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм  процесуального права, а саме: п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976р. №11 "Про судове рішення", ст.ст.43, 84 Господарського процесуального кодексу України. При цьому доводи касаційної скарги зводяться до того, що позивачем у позовній заяві не зазначено, а судами не встановлено який розмір заборгованості існує за надані автотранспортні послуги, а який розмір заборгованості за відпущені глину та пісок. Також відповідач посилається на те, що штрафні санкції нараховані на підставі одного лише договору про перевезення вантажів, хоча у позові об’єднано дві самостійні вимоги.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Сторони не використали наданого законом права на участь своїх представників у судовому засіданні.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 17.01.2005р. між позивачем та відповідачем було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 відповідно до якого позивач зобов'язувався виконувати замовлені відповідачем перевезення вантажів, а останній в свою чергу –оплачувати їх вартість. Крім того, між сторонами 01.03.2006р. було укладено договір відповідно до якого позивач зобов'язався обслуговувати відповідача глиною Костопільського і Піском Нетішинського кар'єрів. Позивач на виконання вказаних договорів надав відповідачеві автотранспортні послуги та відпустив глину і пісок на загальну суму 117 107, 59 грн. Факт надання   послуг, як встановлено судами, підтверджується талонами замовника, подорожніми листами вантажного автомобіля форми №2, актами виконаних робіт. Факт поставки глини та піску підтверджується накладними на відпуск та довіреностями відповідача. Крім того, вартість наданих автотранспортних послуг та вартість відпущеної продукції підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 19.07.2006р.

Згідно умов договору від 17.01.2005р. відповідач мав провести розрахунки за надані послуги шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок позивача на протязі семи банківських днів з моменту надання позивачем рахунку на оплату. Позивач надав відповідачеві рахунок на оплату №324 від 30.12.2005р. на суму 8 738, 96 грн.

Також договором від 01.03.2006р. передбачено, що відповідач оплачує вартість відпущеного піску та глини по факту отримання, але пізніше 7 днів після оформлення накладних, натомість відповідач сплатив позивачеві лише 92 142, 98 грн. Позивач, дійшовши до висновку про порушення відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати за надані послуги та наявність з цього приводу заборгованості у сумі 24 964, 61 грн., звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми основного боргу а також пені, 3% річних та інфляційних.

Місцевий господарський суд задовольняючи позов виходив з того, що       ст.526 Цивільного кодексу України і ст.193 Господарського кодексу України передбачено обов'язок виконання зобов'язання належним чином відповідно до умов договору та закону; розрахунок пені, 3% річних та інфляційних здійснений позивачем у відповідності до приписів ст.ст.547 та 625 Цивільного кодексу України, а відтак місцевий господарський суд дійшов до висновків про те, що позовні вимоги є правомірними та ґрунтуються на договорі і законі.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду, та додатково дослідив розмір заборгованості відповідача по кожному договору окремо, встановивши, що заборгованість відповідача по договору за надані позивачем автотранспортні послуги становить 4 260, 89 грн., заборгованість відповідача по договору за обслуговування його з боку позивача глиною та піском становить 20 703, 72 грн., за що останнім, як встановлено судом апеляційної інстанції, правомірно нараховано пеню, інфляційні та 3% річних по кожному договору окремо.

Відповідно до п.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення якщо визнає, що рішення або постанова господарського суду прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається що суд апеляційної інстанції в порядку ст. ст.43, 47, 43, 101 ГПК України у їх сукупності, дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази.

Як встановлено судами попередніх інстанцій розрахунок за першим договором мав здійснюватись на підставі виставленого рахунку на оплату, такий рахунок було виставлено, але не оплачено відповідачем. За умовами другого договору відповідач мав оплатити вартість відпущеного піску та глини по факту їх отримання, але не пізніше семи днів після оформлення накладних, однак вказане зобов’язання виконав неналежним чином.

Відповідно до ст.193 ч.1 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Однак, як встановлено судами, свої зобов’язання за вказаними договорами відповідач виконав частково, оплатив лише частину наданих послуг та поставленого товару.

Судом апеляційної інстанції встановлено наявність заборгованості відповідача окремо по кожному з договорів, а також встановлено правомірність нарахування пені, інфляційних та 3% річних по кожному договору окремо, та наявність правових підстав для їх стягнення.

Такі висновки суду ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, зокрема ст.625 ч.2 ЦК України, і на правильній юридичній оцінці фактичних обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до присів ст.1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції всебічно і повно встановив всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки наявних в ній доказів, достеменно з’ясував дійсні права і обов'язки сторін та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють їх спірні відносини, а відтак постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-будівельної компанії "Інвестжитлобуд" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.01.2007р. у справі № 14/234 Господарського суду Рівненської області –без змін.

Головуючий суддя                                                                 Г.А. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г.М. Мачульський

В.І. Шаргало