ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"19" березня 2007 р.                                                                              Справа № 68/19-06/379/13

За позовом            Товариства з обмеженою відповідальністю „Пріорітет”, м. Київ

до               Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Руна”, с. Новий Когород

про                                   стягнення 21163, 61 грн.

Суддя           С.Ю. Наріжний

Представники:

Від позивача: Оникійчук О.М. –довіреність;

Від відповідача: Науменко С.О. –довіреність;

суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Пріорітет” (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою  відповідальністю   Агрофірми  „Руна”   (далі-відповідач)   про стягнення 21163,61  грн., з яких 10960,76 грн.  вартість безпідставно отриманих паливно-мастильних матеріалів, 8000 грн. безпідставно отримані грошові кошти,  2202,85 грн. проценти за користування грошовими коштами у сумі 8000 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 27.04.2006р. у справі №68/19-06  позов задоволено повністю.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.07.2006 року  скасовано частково рішення господарського суду Київської області від 27.04.2006р. по справі №68/19-06  та стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірми „Руна” 18960,76 грн. заборгованості та судові витрати.

Згідно Постанови Вищого господарського суду України від 18.10.2006р. касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірми „Руна” задоволено частково, рішення господарського суду Київської області від 27.04.2006р. та постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 12.07.2006р. у справі №68/19-06 скасовано та передано справу на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Згідно резолюції голови господарського суду Київської області Грєхова А.С., справу №68/19-06 передано на новий розгляд судді Наріжному С.Ю.

.

Ухвалою від 13.11.2006 р. справа №68/19-06 прийнята суддею Наріжним С.Ю. до свого провадження та присвоєно їй номер №68/19-06/379/13, а розгляд справи призначено на 04.12.2006 р.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що ВАТ КБМП „Шляхобуд” та СТОВ Агрофірма „Руна”  11.03.2002 року намагались укласти договір. На виконання умов договору ВАТ КБМП „Шляхобуд” поставило СТОВ Агрофірма „Руна” паливно-мастильні матеріали на суму 10960,76 грн. та перерахувало 8000,00 грн. за сільськогосподарську продукцію, останній не розрахувався за поставлений товар та не поставив сільськогосподарську продукцію.

Відповідач проти позову заперечує з обставин викладених в відзиві на позовну заяву № 54 від 02.03.2006 року. Заперечення обгрунтовані тим, що рішенням господарського суду Київської області від 12.08.2005 року договір від 11.03.2002 року визнано неукладеним, отже  договірних відносин не існувало. Таким чином строки повернення майна відсутні,  хоч факт передачі майна  підтверджений накладними. Крім того право вимоги про повернення коштів з чужого незаконного володіння у позивача виникло з моменту перерахування, тобто в 2002 році, отже строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом у позивача закінчився.

В письмових поясненнях від 29.01.2007 р. позивач зазначив, що з огляду на зміст постанови ВГСУ від 18.10.2006 р. оскільки договір є неукладеним, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним, оскільки закон визначає можливість визнання недійсними лише укладених правочинів.  Крім того, позивач стверджує, що законом не передбачена необхідність повернення безпідставно набутого майна на підставі вимоги кредитора, оскільки положення ст. 530 ЦК України поширюються на договірні зобов’язання, а вимоги позивача ґрунтуються на не договірних зобов’язаннях, що випливають зі ст. 1212 1213, 1214 ЦК України. Строк позовної давності позивачем не пропущено оскільки про  можливість повернення, як безпідставно отриманих відповідачем майна і коштів позивач дізнався 12.08.2005 р., коли було прийнято рішення  господарського суду Київської області по справі №110/15-05.

В поясненнях від 29.01.2007 р. відповідач заперечив твердження позивача викладені у відзиві та письмових поясненнях від 29.01.2007 р.

В судовому засіданні 04.12.2006 р. оголошувалась перерва до 18.12.2006 р. на 10-45, 15.01.2007 р. оголошувалась перерва до 29.01.2007 р. на 11-20, 01.03.2007 р. оголошувалась перерва до 15.03.2007 р. на 14-20 про що сторони були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач ВАТ КБМП „Шляхобуд” та СТОВ Агрофірма „Руна” 11.03.2002 року намагались укласти договір. Позивач стверджує, що начеб-то на виконання умов зазначеного договору ВАТ КБМП „Шляхобуд” поставило СТОВ Агрофірма „Руна” паливно-мастильні матеріали на суму 10960,76 грн. та перерахувало на розрахунковий рахунок кошти в розмірі 8000,00 грн. платіжним дорученням № 171 від 10.07.2002 року за сільськогосподарську продукцію. Сам факт поставки продукції та перерахування коштів встановлений  рішенням господарського суду Київської області від 12.08.2005 року по справі №110/15-05.

Таким чином при вирішенні даного спору судом враховано, що факт поставки відповідачу поливно-мастильних матеріалів на суму 10960,76 грн. саме за накладними № 15 від 04.04.2002 року, № 30 від 01.07.2002 року та факт перерахування коштів в сумі 8000 грн. за платіжним дорученням № 171 від 10.07.2002 встановлений рішенням господарського суду Київської області від 12.08.2005 року у справі № 110/15-05, яке набрало законної сили, а отже у відповідності до частини другої ст.35 ГПК України, даний факт не потребує повторного доведення.

01.02.2005 року між ВАТ КБМП „Шляхобуд” та ТОВ „Пріорітет” укладено договір про відступлення права вимоги. За умов зазначеного договору ТОВ „Пріорітет” набуло право вимоги належне ВАТ КБМП „Шляхобуд” за договором від 11.03.2002 року в тому числі і  на право вимоги штрафних санкцій за невиконання зобов’язання.           Оскільки рішенням господарського суду Київської області від 12.08.2005 року за позовом ТОВ „Пріорітет” до СТОВ Агрофірми „Руна” про стягнення 33548,70 грн. штрафних санкцій за договором від 11.03.2002 року, зазначений договір визнано неукладеним та в задоволенні позову відмовлено 01.02.2005 року ВАТ КБМП „Шляхобуд” та ТОВ „Пріорітет” підписали додаткову угоду до договору від 01.02.2005 року про відступлення права вимоги. За умов зазначеної угоди до ТОВ „Пріорітет” перейшло право вимоги коштів в розмірі 10960,76 грн.  за поставлені відповідачу паливно-мастильні матеріали за накладними № 15 від 04.04.2002 року, № 30 від 01.07.2002 року та коштів в розмірі 8000,00 грн. перерахованих відповідачу за сільськогосподарську продукцію за платіжним дорученням № 171 від 10.07.2002 року.

Проте, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

При дослідженні оригіналу договору від 11.03.2002 р. на який позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог та який міститься в матеріалах справи судом було встановлено, що договір  зі сторони ВАТ КБМП „Шляхбуд” взагалі не підписаний представником ВАТ КБМП „Шляхбуд” та не скріплений печаткою підприємства. Таким чином посилання позивача на договір від 11.03.2002 р., як на підставу при поставці відповідачу паливно-мастильних матеріалів за накладними № 15 від 04.04.2002 року, № 30 від 01.07.2002 року та перерахування коштів в розмірі 8000,00 грн. відповідачу за сільськогосподарську продукцію за платіжним дорученням № 171 від 10.07.2002 року є хибним оскільки такий договір між сторонами взагалі не був підписаний, як єдиний документ (не укладався), а наявний в матеріалах справи оригінал договору від 11.03.2002 р. є лише проектом договору, оскільки не підписаний обома сторонами договору, а тільки однією.

За таких обставин суд дійшов висновку, що поставка позивачем відповідачу паливно-мастильних матеріалів відбувалась не на підставі договору, а по накладними № 15 від 04.04.2002 року та № 30 від 01.07.2002 року на підставі виданих довіреностей, тобто за відсутності договірного врегулювання.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно ст. 165 ЦК УРСР, якщо строк  виконання  зобов'язання  не  встановлений    або визначений  моментом  витребування,  кредитор  вправі    вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час.  Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги  кредитором,  якщо  обов'язок  негайного виконання  не  випливає  із  закону,  договору  або   із    змісту зобов'язання.

Аналогічні ж положення передбачені і нормами ЦК України, який набрав законної сили з 01.01.2004 р.

В силу п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно п. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь –який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З наведеного вище випливає, що відповідач повинен був оплатити позивачу вартість отриманого товару у семиденний строк після отримання відповідної вимоги позивача.

Позивач відповідачу відповідної вимоги не направляв, а отже і строк виконання зобов’язань по оплаті вартості товару у відповідача не настав.

Що стосується посилання позивача на необхідність застосування до зазначених правовідносин ст.ст. 1212, 1213, 1214 171 ЦК України щодо повернення відповідачем безпідставно набутих паливно-мастильних матеріалів, то суд не приймає зазначене виходячи з того, що паливно-мастильні матеріали були поставлені відповідачу згідно накладних № 15 від 04.04.2002 року та № 30 від 01.07.2002 року та були отримані останнім на підставі довіреностей №782479 серія ЯДБ від 04.04.2002 р. та №349102 серія НАЇ від 01.07.2002 р. виданими на отримання саме  паливно-мастильних матеріалів.

Тобто товар був отриманий відповідачем підставно на підставі виданих довіреностей.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача 10960,76 грн.  вартості безпідставно отриманих паливно-мастильних матеріалів задоволенню не підлягає, оскільки товар був отриманий підставно, але не настав строк виконання відповідачем свого обов’язку щодо оплати отриманого товару.

Що стосується вимоги позивача про стягнення 8000 грн. безпідставно набутих коштів, то зазначена вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом вище договір на який вказано в призначенні платежу в платіжному дорученні №171 від 10.07.2002 р., а саме „попередня оплата за с/г продукцію згідно договору від 11.03.2002 р.” сторонами не підписувався, а отже і не укладався.

Таким чином суд погоджується з твердженнями позивача, про те, що зазначену грошову суму відповідач набув без достатньої правової підстави і повинен був повернути зазначені грошові кошти позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов’язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже зі змісту зазначених статей вбачається обов’язок повернути кошти виникає у відповідача з моменту отримання ним безпідставного майна, а в даному випадку в день перерахування позивачем коштів згідно платіжного доручення №171, а саме з 10.07.2002 р.

Твердження відповідача стосовно того, що відповідачем не було порушено прав позивача і що позивач передчасно звернувся до суду спростовується наступним. Главою 83 ЦК України стосовно безпідставно набутого майна встановлюється обов’язок боржника повернути, а не право кредитора вимагати таке майно. Тому посилання відповідача на ст. 530 ЦК України є безпідставним. У статті 530 ЦК України йдеться про виконання договірних зобов’язань, а предметом зазначеного позову є повернення безпідставно набутого майна.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного  кодексу  України встановлено, що правила зазначеного кодексу про позовну давність застосовуються до позовів,  строк пред'явлення яких,  встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки загальний строк позовної давності за зазначеним позовом на 01.01.2004р. не сплив, суд застосовує правила про позовну давність Цивільного  кодексу  України.

Оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач повинен був повернути позивачу безпідставно отримані кошти 10.07.2002 р., то в  зв’язку з зазначеним відповідач є таким, що не виконав свої обов’язки з 11.07.2002 р.

Відповідно до ст. 256 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що для вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів строк позовної давності почав перебіг з 11.07.2002 р. і закінчився 11.07.2005 р., а позивач звернувся до суду про стягнення саме безпідставно набутих коштів в сумі 8000 грн. лише 24.01.2006 р. Тобто  зазначений позов в частині вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів подано з пропуском строків позовної давності.

Відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України позовна  давність  застосовується  судом  лише  за  заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В матеріалах справи знаходиться відзив відповідача (а.с. 30), в якому він вказує про пропущення позивачем строку позовної давності та про застосування наслідків позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив  позовної  давності,  про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачем не надано господарському суду доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку позовної давності, тому, господарський суд відмовляє в задоволені позовних вимог щодо стягнення 8000 грн. безпідставно набутих коштів у зв’язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

Також згідно ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином оскільки суд відмовив у стягненні 8000 грн. (основна вимога) то наслідком зазначеного є і відмова у стягненні 2202,85 грн. процентів за користування зазначених 8000 грн. (додаткова вимога).

Суд також враховує той факт, що відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 18.10.2006 р. суду першої інстанції при новому розгляді справи слід дослідити обставини щодо стану виконання договору та правовідносини, що виникли з нього.

Відповідно до ст.111-12 ГПК України вказівки, що  містяться  у постанові касаційної інстанції,  є обов'язковими для суду першої інстанції під  час  нового  розгляду справи.

Проте, оскільки при новому розгляді справи судом встановлено, що спірний договір на який міститься вказівка у постанові ВГСУ між сторонами не існував, оскільки не був підписаний сторонами такого договору, а тому і вказівки ВГСУ щодо дослідження договору, якого не існує судом не можуть бути виконані.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Витрати за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України та витрати за інформаційно –технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст.44 ГПК України покладаються  на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                                                                Наріжний С.Ю.