ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

31.01.07                                                                                           Справа  № 16/284

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Процика Т.С.

суддів                                                                                Галушко Н.А.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового засідання Болехівській І.В.

розглянув           у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства (далі ЗАТ) «Єврокар», вих. № 794/1 від 04.12.2006р.

на постанову           Господарського суду Закарпатської області від 31.10.2006р.

у справі           № 16/284

за позовом           ЗАТ «Єврокар», с. Соломоново Ужгородського району Закарпатської області

до відповідача          Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області (далі Ужгородська МДПІ), м. Ужгород

про           визнання неправомірними дій по нарахуванню податку на прибуток та нарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення, скасування податкових повідомлень-рішень

за участю представників:

від позивача            - Микуляк П.П. - представник;

від  відповідача            –Рогач В.М. –головний державний податковий інспектор.

Постановою Господарського Закарпатської області від 31.10.2006р. (складена в повному обсязі 14.11.2006р.) у даній справі, суддя Васьковський О.В., у позові відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована нормами пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.2 п.5.3 ст.5, п.22.2 ст.22  Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.64 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. за № 457, ч.2 ст.837 Цивільного кодексу України, п.5.3 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних санкцій, затвердженого наказом  Державної податкової адміністрації України від 21.06.2001р. № 253 (зареєстровано в Міністерстві  юстиції України 6 липня 2001 р. за № 567/5758), а також тим, зокрема, що у результаті виконання договору №05/1401 від 14.01.2005р. здійснювався не ремонт існуючої під’їзної колії, а створення нової речі - будівництво нового відрізку залізничної колії 137 п.м., який конструктивно пов’язаний (примикає) із раніше збудованим відрізком залізничної під’їзної колії ЗАТ “Єврокар”; ця обставина підтверджується паспортом під’їзної залізничної колії ЗАТ „Єврокар” та актом робочої комісії про прийняття в експлуатацію під’їзної колії від 23.12.2005р.; посилання позивача на те, що винесення податкового повідомлення-рішення  від 26.09.2006р. № 243/2/23-0/30913130/6294/12024, у якому визначено суму податкового зобов’язання 31950 грн., в тому числі 22900 грн. основного платежу та 9050 грн. штрафних санкцій, здійснене з порушенням Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних санкцій, затвердженого Наказом ДПА України від 21.06.2001р. № 253, є безпідставним, оскільки оспорений акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно  до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, зважаючи на те, що інше не передбачено законодавством.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ЗАТ “Єврокар” подало апеляційну скаргу. Скаржник в апеляційній скарзі посилається зокрема на те, що не погоджується з постановою Господарського суду Закарпатської області від 31.10.2006р. у даній справі, вважає її такою, що прийнята з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для даної справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, на переконання скаржника, суд всупереч п. 64 Статуту Залізниць України неправильно трактував поняття «Залізнична під’їзна колія», не дав належної оцінки доказам, що підтверджують факт продовження вже існуючої колії, а не будівництво відокремленої колії чи нового відрізку колії, неправильно застосував норми п. 22.2  Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»та п. 6.1 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних санкцій.

Наведене призвело до прийняття неправильного судового рішення, тому позивач просить скасувати оскаржувану постанову Господарського суду Закарпатської області від 31.10.2006р. у справі № 16/284.

Ужгородська МДПІ, відповідач у справі, подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ЗАТ «Єврокар»без задоволення, а постанову Господарського суду Закарпатської області від 31.10.2006р. у справі № 16/284 - без змін, з підстав правомірності і обґрунтованості постанови.

Представники сторін у судовому засіданні підтримали свої доводи та заперечення, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у запереченні на апеляційну скаргу.

Обставини, що мають значення для справи, які встановлені судом першої інстанції:

За результатами документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ЗАТ «Єврокар»за період з 01.04.2004р. по 31.12.2005р., проведеної Ужгородською МДПІ, складено акт від 03.05.2006р. за №29/23-0/3091310, де зафіксовано порушення пп. 5.2.1 п.5.2, пп.5.3.2 п.5.3 ст. 5 «Валові витрати»Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Даною перевіркою встановлено, що на підставі укладеного між ЗАТ «Єврокар»та підрядною організацією ЗАТ «Автотрейдінг –Інвест» договору на виконання робіт за № 05/1401 від 14.01.2005р., проведено роботи по будівництву нового відрізку існуючої залізничної колії довжиною 137,5 п.м. Загальна вартість робіт склала 153988,33 грн. без ПДВ, що підтверджується актом виконаних робіт від 22.03.2005р. У зв’язку із спорудженням вказаного відрізку колії ЗАТ «Єврокар»відніс до складу валових витрат ІV кварталу 2005 року суму 91,3 тис. грн. (10% загальної вартості 1 групи основних фондів на початок звітного періоду). Відповідно до п.22.2 ст.22 Закону №334/94-ВР у 2005 році по об’єктах основних фондів 1 групи, до валових витрат включаються витрати, що не перевищують суму у розмірі 10 відсотків до балансової вартості об’єкта, що ремонтується, станом на початок звітного періоду. Однак, ЗАТ «Єврокар»невірно визначив вказану частину (91,3 тис. грн.) вартості, віднесену до витрат, як витрати на поліпшення основних фондів 1 групи.

10 липня 2006 року, Ужгородською МДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № 453/1-23-0/30913130/8567, яким позивачу визначено суму податкового зобов’язання по податку на прибуток в сумі 31260 грн., в тому числі 22900 грн. - основний платіж та 8360 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Позивач вищевказане податкове рішення оскаржив в апеляційному порядку, подавши скаргу від 19.07.2006р. за № 416 до Державної податкової адміністрації (далі ДПА) у Закарпатській області.

За результатами розгляду скарги ДПА у Закарпатській області прийнято рішення           від 15.09.2006р. за № 10945/10/25-055, яким збільшено на 690,00 грн. штрафну санкцію, застосовану податковим повідомленням-рішенням від 19.05.2006р. № 243-23-0/30913130/6294, з урахуванням рішення Ужгородської МДПІ від 10.07.2006р. за № 8523/10/10-00 про результати розгляду первинної скарги (податкового повідомлення-рішення від 10.07.2006р. № 453/1-23-0/30913130/8567); скаргу ЗАТ «Єврокар»від 19.07.2006р. за № 416 залишено без задоволення. Крім того, рішенням ДПА у Закарпатській області від 15.09.2006 за № 10945/10/25-055 Ужгородську МДПІ зобов’язано прийняти та надіслати (вручити) ЗАТ «Єврокар»нове податкове повідомлення.

На виконання вищевказаного рішення Ужгородська МДПІ прийняла податкове повідомлення - рішення від 26.09.2006р. №243/2/23-0/30913130/12024, яким визначила суму податкового зобов’язання по податку на прибуток у сумі 31950 грн., у тому числі 22900 грн. - основний платіж та 9050 грн. - штрафні (фінансові) санкції. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії поштового повідомлення, вищевказане податкове повідомлення-рішення надіслано на адресу позивача рекомендованим листом та отримано ним 28.09.2006р.

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, подав позов про визнання неправомірними дій по нарахуванню податку на прибуток та нарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення Ужгородської МДПІ від 10.07.2006р. № 453/123-0/30913130/8567, скасування податкового повідомлення-рішення від 10.07.2006р. № 453/123-0/30913130/8567 та податкового повідомлення-рішення від 26.09.2006р. № 243/2/23-0/30913130/12024, прийнятих Ужгородською МДПІ.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Згідно із ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.1, п.4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Акт перевірки, договір на виконання робіт за № 05/1401 від 14.01.2005р., акт виконаних робіт, паспорт під’їзної залізничної колії, акт робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом будівлі, споруди, приміщення від 23 грудня 2005р. у даному випадку є належними та допустимими доказами, у розумінні ст. 70 КАС України.

Апеляційний господарський суд при прийнятті ухвали у даній справі погоджується з наступним мотивуванням постанови суду першої інстанції.

Предметом договору на виконання робіт №05/1401 від 14.01.05 (п.1.1), укладеного  між ЗАТ «Єврокар»та підрядною організацією ЗАТ «Автотрейдінг –Інвест», є виконання будівельно-монтажних робіт по ремонту залізничних шляхів, шириною 1520 мм (по об’єкту будівництва «Розширення складів готової продукції і реконструкції залізничних шляхів ЗАТ «Єврокар» за адресою: Україна, с. Соломоново, Ужгородський р-н, вул. Перемоги, 46).

Ужгородською дирекцією залізничних перевезень Львівської залізниці листом від 28.04.2005р. № 548 повідомлено, що на вказаний відрізок колії наявний паспорт “Під’їзна залізнична колія широкої колії 1520 мм, що примикає до під’їзної колії заводу “Єврокар” за стрілочним переводом № 302 на відстані 298,5 метра від стику”, паспорт виданий 16.01.2005 року за підписом начальника КМС-198.

ЗАТ “Єврокар” вказаний об’єкт будівництва введений в дію відповідно до акту робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом, будівлі, споруди приміщення від 23.12.2005р.

Пунктом 64 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. № 457, визначено, що до залізничних під’їзних колій належать колії, що з’єднані із загальною мережею залізниць безперервною рейковою колією і які належать  підприємствам, підприємцям, організаціям та установам незалежно від форм власності.

Відповідно до Правил технічної експлуатації залізниць України та Інструкції з руху поїздів і маневреної роботи на залізницях України, затверджених наказами Міністерства транспорту України від 20.12.1996р. № 411 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 лютого 1997 року за № 50/1854) та від 31.08.2005р. № 507 відповідно, саме залізничною колією є дві рейкові нитки, що укладені одна від одної на визначеній відстані і прикріплені до шпал (брусів). Мережа залізничних колій є складною системою, до якої, зокрема, входять головні, станційні, бокові, приймально-відправні, з’єднуючі колії, а також колії спеціального призначення тощо.

Таким чином, мережа залізничних колій становить відокремлений комплекс конструктивно з’єднаних предметів (зокрема, колій або їх частин), які відрізняються  за датою введення в експлуатацію та за строком корисного використання.

При цьому п.2.3 вищезгаданих Правил відокремлює терміни “заново збудовані” та “реконструйовані” залізничні лінії.

Відповідно до п.2.3 Правил заново побудовані та реконструйовані лінії, споруди, пристрої та будівлі повинні бути прийняті в постійну експлуатацію приймальними комісіями відповідно до Правил приймання в експлуатацію закінченого будівництва об'єктів залізничного транспорту та метрополітенів.

Заново побудовані та реконструйовані споруди і пристрої вводяться в дію тільки після затвердження технічної документації, яка встановлює порядок їх роботи та забезпечує охорону праці й безпеку руку (технічно-розпорядчі акти, інструкції для роботи), і після перевірки знання вказаної документації працівниками, які обслуговують ці споруди та пристрої

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок виконання договору, діюча залізнична під’їзна колія, довжина якої до виконання договору становила 465,2 п.м., була продовжена на 137 п.м., внаслідок чого загальна довжина склала разом з запобіжними тупіками 615 п.м. За своєю правовою природою вищенаведений договір є договором підряду.

У відповідності до вимог ч.2 ст.837 Цивільного кодексу України, договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У правовідносинах, що склалися у зв’язку з укладенням  договору №05/1401 від 14.01.2005р., ЗАТ «Єврокар»отримало результат у вигляді новозбудованого відрізку залізничної колії 137 п.м.

Тобто, у результаті виконання договору №05/1401 від 14.01.2005р., здійснювався не ремонт існуючої під’їзної колії, а створення нової речі - будівництво нового відрізку залізничної колії 137 п.м., який конструктивно пов’язаний (примикає) із раніше збудованим відрізком залізничної під’їзної колії ЗАТ «Єврокар». Ця обставина підтверджується паспортом під’їзної залізничної колії ЗАТ «Єврокар»та актом робочої комісії про прийняття в експлуатацію під’їзної колії від 23.12.2005р.

Також слід зазначити, що згідно з пп.5.3.2 п.5.3 ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” не включаються до складу валових витрат витрати на придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом 7.9.4 цього Закону.

Відповідно до абз.1, абз.2 абз.3 пп.8.1.2 п.8.1 ст.8 вищезгаданого Закону амортизації підлягають витрати на:

придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення;

самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб, включаючи витрати на виплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних фондів;

проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів;

Відповідно до п.22.2 ст.22 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” установлено, що в 2005 році віднесення до валових витрат будь-яких витрат, передбачених абзацом першим підпункту 8.7.1 пункту 8.7 статті 8 Закону, та пов'язаних з поліпшенням основних фондів 2 - 4 групи, що підлягають амортизації, у тому числі витрат на поліпшення орендованих основних фондів, здійснюється у сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості 2 - 4 групи основних фондів станом на початок звітного періоду, а по об'єктах основних фондів 1 групи, до валових витрат включаються витрати, що не перевищують суму у розмірі 10 відсотків до балансової вартості об'єкта, що ремонтується, станом на початок звітного періоду.

Проте, позивачем у справі необґрунтовано застосовано вищенаведену норму Закону, оскільки зроблено неправильну оцінку господарської операції, яка здійснена за договором №05/1401 від 14.01.05.

При цьому, доводи скаржника про те, що в результаті виконаних робіт не було збудовано жодної нової відокремленої колії, а частина під’їзної колії довжиною 137 м.п. не може експлуатуватися самостійно і є частиною вже існуючого основного засобу (станом на 30.09.2003р. під’їзна колія становила 465,2 п.м.), не спростовують вказаних висновків, а характеризують залізничну колію, з точки зору виконання нею своїх функцій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність застосування ЗАТ “Єврокар” пп.5.3.2 п.5.3 ст.5, пп.8.1.2 п.8.1 ст.8 та пп.22.2 ст.22 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” та віднесення до складу валових витрат ІV кварталу 2005 року витрат, понесених у зв’язку із спорудженням нового відрізку колії на загальну суму 91.3 тис. грн., у зв’язку з невірним визначенням вказаної частини вартості спорудження нового відрізку залізничної колії як витрат на поліпшення основних фондів 1 групи.

Що стосується доводів скаржника щодо порушення податковим органом процедури направлення податкових повідомлень-рішень, то апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що і в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, за результатами розгляду скарги ЗАТ «Єврокар», ДПА у Закарпатській області прийнято рішення №10945/10/25-055 від 15.09.2006р., згідно якого збільшено на 960 грн. штрафну санкцію, застосовану податковим повідомленням-рішенням від 10.07.2006р. №453/123-0/30913130/8567.

Ужгородською МДПІ за наслідками розгляду апеляційної скарги ДПА у Закарпатській області було прийнято нове податкове повідомлення-рішення №243/2/23-0/30913130/6294/12024 від 28.09.2006р..

Відповідно до підпункту 5.3. Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних санкцій, затвердженого Наказом ДПА України від 21.06.2001р. № 253 (зареєстровано в Міністерстві  юстиції України 6 липня 2001 р. за № 567/5758), у разі збільшення податковим органом суми податкового зобов’язання за результатами розгляду скарги платника податків податковий орган складає та направляє платнику податків згідно із зазначеним порядком окреме податкове повідомлення на суму збільшення податкового зобов’язання, при цьому раніше надіслане податкове повідомлення не відкликається.

У зв’язку із цим позивач вважає, що винесення податкового повідомлення-рішення  від 26.09.2006р. №243/2/23-0/30913130/6294/12024, у якому визначено суму податкового зобов’язання 31950 грн. в тому числі 22900 грн. основного платежу, та 9050 грн. штрафних санкцій, здійснене з порушенням вищенаведеного Порядку .

Проте, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що  недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок  прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, може слугувати підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з  вимогами чинного законодавства  і прийнятий відповідно  до обставин, що склалися, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачено законодавством.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи копію листа за № 862/9/10, зі змісту якого вбачається, що Ужгородською МДПІ з метою врегулювання непорозумінь щодо чинності податкового повідомлення-рішення від 10.07.2006р. за № 453/123-0/30913130/8567 на адресу ЗАТ «Єврокар»надіслано листа від 23.01.2007р. про відкликання вказаного податкового повідомлення-рішення.

Згідно із ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному , повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Скаржник не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність і безпідставність прийняття оспорених податкових повідомлень-рішень про нарахування податку на прибуток та застосування штрафних санкцій.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський УХВАЛИВ:

Залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду – без змін.

Дана ухвала набирає законної сили і може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст.ст.212, 254 КАС України.

Дана ухвала складена в повному обсязі 19.02.2007р.

Головуючий - суддя                                                                            Процик Т.С.

суддя                                                                             Галушко Н.А.

суддя                                                                             Юрченко Я.О.