ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
08.02.07                                                                                           Справа  № 18/72
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді                              Юрченка Я.О.

суддів                                                  Процик Т.С.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівне, м.Рівне

на постанову Господарського суду Рівненської області від 20.11.2006р.

у справі № 18/72

за позовом Закритого акціонерного товариства „Рівне-борошно”, м.Рівне

до Державної податкової інспекції у м.Рівне, м.Рівне

про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 29.03.2005р. № /3 щодо нарахування штрафних санкцій в розмірі 22870 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Лавренчук Т.В. –представник.

від відповідача: не з”явився.

Особам, які беруть участь у справі, права та обов'язки, передбачені ст.ст. 49,51 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснено. Заяв про відвід суддів не поступало.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Рівненської області від 20.11.2006р. у справі № 18/72 задоволено позов Закритого акціонерного товариства „Рівне-борошно”, м.Рівне до Державної податкової інспекції у м.Рівне, м.Рівне та визнано нечинним податкове повідомлення-рішення від 29.03.2005р. № /3 в частині нарахування та стягнення штрафних санкцій в розмірі 22870 грн.

Постанова місцевого господарського суду мотивована нормами пп.7.5.1 п.7.5, пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” та п.1.5 ст.1, та пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та тим, що штрафна санкція може бути нарахована платнику податків лише від суми донарахованого податку та виключно за порушення платником податків норм податкового законодавства. В даному ж випадку відповідачем не було донараховано податку, а позивачем не було порушено норм закону при визначенні податкового кредиту, а тому застосування до платника податків штрафних санкцій в розмірі 22870,00 грн. є неправомірним.

Скаржник, відповідач у справі, з постановою місцевого господарського суду не погоджується, подав апеляційну скаргу, просить постанову суду скасувати, у задоволенні позову відмовити, з підстав наведених в апеляційній скарзі.

Скаржник уповноваженого представника у судове засідання не скерував, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Виходячи з приписів ч.4 ст.196 КАС України, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Позивач у запереченні на апеляційну скаргу та представник позивача у судовому засіданні проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечив, просив постанову суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні матеріали справи, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що постанову місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з наступних підстав.

Предметом спору у даному випадку є податкове повідомлення-рішення № /3 від 29.03.2005р. в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 22870,00 грн. по господарських операціях з придбання пшениці, обладнання у постачальників - ЗАТ „Транс-Кор", ТОВ „Хлібодар", ТОВ СГП „Прогрес", ВАТ „Хорольський механічний завод". Спірне рішення в оспореній частині прийнято відповідачем на підставі акту перевірки від 31.08.2004р. та у зв'язку з тим, що податковий орган, посилаючись в податковому повідомленні—рішенні на порушення позивачем підпункту 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”, не визнав права позивача на віднесення сум сплаченого ПДВ до складу податкового кредиту по даті здійснення першої події (списання коштів з рахунку в оплату товарів), оскільки відповідач вважав, що платник податків набуває права на формування податкового кредиту лише на дату отримання товарів та віднесення їх вартості до складу валових витрат.

Така позиція відповідача не ґрунтується на законодавстві, є помилковою і позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту суми сплаченого ПДВ у складі ціни товару (роботи, послуги) по даті здійснення першої події - списання коштів з рахунку в оплату товарів (робіт послуг) з огляду на наступне.

Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5, пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" платник податків має право на віднесення сум, сплаченого ПДВ до складу податкового кредиту саме по даті першої події: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). При цьому Закон визначив, що податкова накладна є підставою для нарахування податкового кредиту.

В акті перевірки (стр.12,13 акту) відповідач відобразив, що у позивача на момент перевірки були наявні податкові накладні та платіжні доручення про сплату позивачем коштів постачальникам (ЗАТ „Транс-Кор”, ТОВ „Хлібодар”, ТОВ СГП „Прогрес”, ВАТ „Хорольський механічний завод”) в якості попередньої оплати за товар. Вказаним відповідач підтвердив факт настання для платника податків першої події, яка з огляду на пп.7.5.1 п.7.5 та пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” вказує на те, що платник податків має право та підстави на віднесення сум, сплаченого ПДВ до складу податкового кредиту саме по даті першої події.

Стосовно ж доводів відповідача про формування податкового кредиту лише на дату отримання товарів, то вони є необґрунтованими, оскільки Закон України „Про податок на додану вартість” не містить норм, які обмежували б право платника податку на віднесення сум сплаченого ПДВ до складу податкового кредиту (по даті здійснення першої події - списання коштів з банківського рахунку платника) в залежності від того чи отриманий платником податку товар (послуги), за які проведено оплату в цьому ж звітному періоді.

Що ж до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”, на який посилається позивач, то вказаний підпункт не регулює питання визначення дати, на яку у платника податків виникає право на віднесення сум сплаченого ПДВ до складу податкового кредиту.

Вказане питання регулюється виключно нормами пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”.

Суть застосування п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” полягає в тому, що законодавець обмежив право платника податків на віднесення до складу податкового кредиту сплачених сум ПДВ за товари (роботи, послуги), що не пов'язані з виробничою діяльністю підприємства та відповідно з валовими витратами.

В даному ж випадку основним видом діяльності позивача є борошномельна та круп'яна промисловість, що підтверджується наявними у матеріалах справи статутними документами та статистичною довідкою позивача, а тому придбані у вищевказаних постачальників товарно-матеріальні цінності (пшениця, обладнання) у відповідності до п.5.1, п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону „Про оподаткування прибутку підприємств” пов'язані з виробничою діяльністю позивача, а відповідно вартість таких товарів (робіт, послуг) відноситься до складу валових витрат підприємства та основних фондів, що підлягають амортизації, а сума сплаченого за ці товари ПДВ відноситься до складу податкового кредиту. Не віднесення позивачем до валових витрат вартості придбаних товарів, обладнання у звітному періоді їх придбання не позбавляє позивача права здійснити таке віднесення в майбутньому, оскільки Закон України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетними та державними цільовими фондами” дозволяє таке включення протягом 1095 календарних днів.

Підпунктом 4.2.2 б) п.4.2 ст.4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” та ст.2 Закону України „Про державну податкову службу в Україні” на податковий орган покладено обов'язок правильно встановити об"єкт оподаткування та врахувати під час перевірки, як суми занижених, так і суми завищених податкових зобов'язань, валових витрат. З огляду на вказане, податковий орган, виявивши, що платник податків не відніс до валових витрат вартість придбаного товару (пшениця обладнання), чим занизив їх розмір, зобов'язаний був включити вартість товару до складу валових витрат, а не відсторновувати правомірно сформований платником податків податковий кредит.

Право позивача на формування податкового кредиту по даті здійснення першої події (списання коштів в оплату товарів) підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями, накладними на отримання товару, податковими накладними та листами від постачальників (ЗАТ „Транс-Кор”, ТОВ „Хлібодар”, ТОВ СГП „Прогрес”, ВАТ „Хорольський механічний завод”) № 07/юр від 07.10.2005р., № 236 від 06.10.2005р., № 997 від 06.10.2005р., № 2572 від 12.10.2005р., якими останні підтверджують включення отриманої від позивача суми ПДВ у складі ціни за товар, обладнання до складу податкового зобов'язання звітного періоду та відображення їх в книзі обліку продажу товарів і в декларації.

Що ж до нарахованої штрафної санкції за оскаржуваним рішенням, то п.1.5 ст.1, та пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачено, що штрафна санкція може бути нарахована платнику податків лише від суми донарахованого податку та виключно за порушення платником податків норм податкового законодавства.

В даному ж випадку відповідачем не було донараховано податку по вказаних господарських операціях, а позивачем не було порушено норм закону при визначенні податкового кредиту, а тому застосування до платника податків штрафних санкцій в розмірі 22870,00грн. є неправомірним.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /3 від 29.03.2005р. в частині нарахування та стягнення штрафних санкцій в розмірі 22870,00 грн. підлягають до задоволення.

Щодо посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не застосовано пп.7.4.3 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість”, то таке не заслуговує на увагу, оскільки вказана норма Закону не може бути застосована до позивача, адже придбані товари, як уже зазначалось вище, є пов”язаними з виробничою діяльністю позивача і використовувались позивачем виключно в оподатковуваних операціях. Підтвердженням вказаного є дані декларацій (ряд.2) за період 2004, 2005, 2006рр. та акти документальних перевірок від 11.08.2006р. (стор.6 п.2.12 та стор.7), від 31.08.2004р. (стор.4), з яких вбачається, що позивач не здійснював (пільгових) неоподатковуваних операцій та операцій звільнених від оподаткування. Норма Закону, на яку посилається відповідач, застосовується лише у тих випадках, коли придбані товари частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні. Відповідач не представив доказів використання позивачем придбаних товарів в неоподатковуваних операціях.

Доводами апеляційної скарги вищевикладеного не спростовано, неправомірності висновків місцевого господарського суду щодо задоволення позову та визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /3 від 29.03.2005р. в частині нарахування та стягнення штрафних санкцій в розмірі 22870,00 грн. не доведено.

З огляду на викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування постанови місцевого господарського суду відсутні.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський суд УХВАЛИВ:

Постанову Господарського суду Рівненської області від 20.11.2006р. у справі № 18/72 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.212 КАС України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя                                                                      Юрченко Я.О.

Суддя                                                                                          Процик Т.С.

Суддя                                                                                          Орищин Г.В.