ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2007 р.                                                                          Справа № 9/155-07

Суддя господарського суду Балтак О.О.

при секретарі судового засідання Юрчак Л.C. , розглянувши матеріали справи

за позовом:Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 21100, вул. Пирогова, 135А, м. Вінниця

до:Державного підприємства міністерства оборони України "Вінницький комбінат побутового  обслуговування", 21000, вул. Липовецька,1, м. Вінниця

позов на суму 2782,14 грн

Представники :

позивача     :   Мазуренко А.Ф.- представник  за довіреністю

відповідача :   не з"явився

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов про стягнення з державного підприємства Міністерстваоборони України «Вінницький комбінат побутового обслуговування»   заборгованості в розмірі  2782 грн. 14 коп. за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу.

Позов мотивовано тим, що в порушення ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів” відповідач не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Представник позивача, в судовому засіданні, пояснила, що на момент накладення  штрафних санкцій звіти форми № 3-ПН про наявність вільних робочих мість (вакантних посад) для працевлаштування інваліда були відсутні, внаслідок чого позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідач заперечень проти позову не надав,  правом  участі та реалізації права судового захисту своїх прав та інтересів передбачених ст. 49,51 КАС України не скористався, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.  Отже суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача відповідно до положень ст. 128 КАС України.

Заслухавши пояснення представника позивача та прокурора,  дослідивши надані докази та матеріали справи,  суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Стаття 19 Закону  України від 21.03.1991 р. № 875-ХП “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон) встановлює для підприємств (об‘єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 18 названого Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 цього Закону покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Аналіз зазначених положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов‘язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов‘язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов‘язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується  і змістом абзацу другого пункту третього Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року), згідно з яким  завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також підпункту третього пункту четвертого та підпункту третього пункту п‘ятого цього Положення, якими Фонду  надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати  перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Закону  України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” відповідачеві встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, що становить 1 робоче місце.

Як свідчить звіт  про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік відповідачем не було створено жодного робочого місця. Водночас,  з матеріалів справи, вбачається, що  відповідач  подавав звіти   форми № 3-ПН з 28 січня 2005 р. по  28 грудень 2005 року про наявність вільних робочих місць та потребу в працівниках для працевлаштування інвалідів 3 групи. Працевлаштування інвалідів центром зайнятості не здійснювалось через відсутність на обліку зазначеної категорії громадян.

Лист Лівобережного  міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці № 02-04/1707 від 23.11.2006р. свідчить про відсутність у переліку  підприємств, які  протягом 2005 року не надавали звіти про наявність вакансій (форми №3-ПН) для працевлаштування інвалідів Державного  підприємства  Міністерства оборони України «Вінницький комбінат побутового обслуговування».

Відповідач проінформував про вакантні місця для працевлаштування інвалідів, тому, не несе відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а, отже, і не може нести відповідальність, що встановлена ст. 20 Закону.

Наведене свідчить про те, що  відповідачем було  забезпечено норматив щодо  створення робочих місць для працевлаштування  інвалідів.

З огляду на вищевикладене  суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257  КАС України, -

ПОСТАНОВИВ :

В позові відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова складена в повному обсязі відповідно

до ч. 3 ст. 160 КАС України 30.03.2007 р.

Суддя                                                    Балтак О.О.