ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2007 р.
№ 10/259(8/292/23)

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т. Дроботової –головуючого
Н. Волковицької

Л. Рогач

за участю представників:

Позивача
не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином

Відповідачів
не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином

розглянувши матеріали
касаційної скарги

Відкритого  акціонерного  товариства  "Банк "Демарк"

на постанову

у справі
від 21.12.2006року Київського апеляційного господарського суду

№ 10/259 господарського суду Чернігівської області

за позовом
Відкритого  акціонерного  товариства  "Банк "Демарк"

до

Товариства    з    обмеженою    відповідальністю    "Придесення"

про
визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Банк “Демарк” звернулося до господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Придесення” про визнання недійсним договору оренди №65а від 10.02.03 року з підстав його невідповідності вимогам закону та відсутності у договорі всіх істотних умов.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 20.01.2006 року  позовні вимоги задоволено з огляду на те, що банк не мав права укладати договір оренди майна, набутого ним з метою уникнення збитків, оскільки в порушення статті 48 Закону України “Про банки та банківську діяльність” не здійснив протягом року відчуження цього майна.

Постановою від 18.04.2006р. Київського апеляційного господарського суду рішення господарського суду міста Києва від 20.01.2006р. залишено без змін з тих же підстав.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2006 року вищезазначені судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді, рішенням господарського суду Чернігівської області від 19.10.2006 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення суд зазначив, що виходячи із приписів статті 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність", на момент укладення спірного договору банк був зобов'язаний відчужити отримане ним майно. Однак суд дійшов висновку, що перебування майна в оренді не позбавляло позивача права зробити це в подальшому, але до теперішнього часу позивач не зробив цього як власник, а залишення майна у власності позивача не може бути підставою для визнання договору оренди недійсним.

За апеляційною скаргою Відкритого  акціонерного  товариства  "Банк "Демарк" Київський апеляційний господарський суд постановою від 21.12.2006 року рішення господарського суду першої інстанції залишив без змін з тих же підстав.

Відкрите акціонерне товариство “Банк “Демарк” подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення та постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення судом норм матеріального права.

Заявник в касаційній скарзі наголошує на тому, що статтею 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що банкам забороняється діяльність у сфері матеріального виробництва, торгівлі. А такий вид діяльності як здача майна в оренду шляхом укладання договорів оренди віднесені законодавством до договорів у сфері матеріального виробництва (згідно таблиці відповідності кодів ЗКГНГ кодам КВЕД, що є додатком Б Державного класифікатора України, що затверджений наказом Держстандарту № 441 від 22.10.1996р.). При цьому вид діяльності має місце тоді, коли об'єднуються ресурси для створення виробництва конкретної продукції та надання послуг, і окремий вид діяльності може складатись з єдиного простого процесу. Тобто, уклавши договір оренди № 65а 10.02.2003 року банк здійснив діяльність у сфері матеріального виробництва, що йому заборонено.

Заслухавши суддю –доповідача та перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові у даній справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 108, 1117 Господарського процесуального кодексу України  касаційна інстанція рішення місцевих господарських судів та постанови апеляційних господарських судів переглядає за касаційною скаргою (поданням) та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору оренди №65а від 10.02.03 року з підстав його невідповідності вимогам закону.

Господарськими судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи встановлено, що 10.02.2003 року між Відкритим акціонерним товариством “Банк “Демарк” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Придесення”  укладений договір оренди №65а, відповідно до умов якого позивач  передав в оренду відповідачеві основні засоби, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, на строк до 15.12.2028 року, а відповідач  прийняв майно та зобов'язався сплачувати орендну плату в порядку, передбаченому умовами договору.

Спірний договір укладений між сторонами в березні 2003 року, тобто під час дії Цивільного кодексу УРСР, а тому щодо підстав і наслідків його недійсності застосовуються норми цього кодексу.

Відповідно до статті 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Орендодавцем за спірним договором є банківська установа, організаційні і правові засади діяльності якої регулюються Законом України "Про банки і банківську діяльність". За визначенням даного Закону банком є юридична особа яка здійснює банківську діяльність, що полягає у виключному праві на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб. Перелік банківських операцій,  які  має здійснювати  позивач,  наведений у дозволі №47-1, що є додатком до Банківської ліцензії №47, виданої Національним Банком України 14.12.01р.

Статтею 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність", на яку як на підставі позовних вимог посилається позивач, встановлені обмеження щодо діяльності банків, а також обмеження щодо вартості об'єктів нерухомого майна, яке може бути у власності банку. Проте це обмеження не поширюється на майно, набуте банком з метою запобігання збиткам, за умови, що таке майно має бути відчужено банком протягом одного року з моменту набуття права власності на нього.

Передане відповідачу в оренду на підставі спірного договору майно отримано позивачем на виконання ухвал Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.07.2000р. та від 14.09.2000р. про звернення стягнення на належне боржникові –СЗАТ "Агрокомсинтез" – майно шляхом передачі його у власність банку в рахунок погашення заборгованості, в зв'язку з чим суди дійшли висновку, що  майно, яке передано в оренду за спірним договором, було набуте позивачем з метою запобігання збитків і повинно було бути відчужене протягом одного року з моменту набуття права власності.

Разом з тим, це не позбавляє позивача права розпоряджатись належною йому власністю, а також не позбавляє його права відчуження цього майна, оскільки відповідно пункту 2 статті 4 Закону України "Про власність" (в редакції станом на момент укладання договору) власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Обмеження щодо діяльності банків, передбачені  статтею 48 Закону України "Про банки і банківську діяльність",  не містять заборони щодо розпорядження власністю, зокрема, передачі в оренду.

Таким чином, касаційна інстанція вважає обґрунтованим висновок судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для визнання договору недійсним.

Доводи заявника викладені в касаційній скарзі стосовно того, що такий вид діяльності як здача майна в оренду шляхом укладання договорів оренди віднесені законодавством до договорів у сфері матеріального виробництва, яка заборонена банкам не приймається касаційною інстанцією до уваги, оскільки відповідно до Закону України “Про ліцензування певних видів діяльності” виробництво (виготовлення) –діяльність, пов’язана з випуском продукції, яка виключає всі стадії технологічного процесу, а також реалізацію продукції власного виробництва.

Тлумачення поняття "сфера матеріального виробництва" наведене у Великому економічному словарі ( А.Н. Азріліян, 1997р. Москва, Інститут нової економіки), згідно з яким це сукупність галузей народного господарства  та видів діяльності, які створюють матеріальні блага або виконують функції, які є продовженням процесу виробництва у сфері обігу.

Твердження заявника про порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження, суперечать матеріалам справи та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не входить до компетенції касаційної інстанції,  в зв’язку з чим підстав для зміни чи скасування постанови апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Чернігівської області від 20.01.2006р.  та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2006року  у справі № 10/259 залишити без змін, а касаційну скаргу Відкритого  акціонерного  товариства  "Банк "Демарк" залишити без задоволення.

Головуючий                                                                      Т. Дроботова

Судді                                                                                        Н. Волковицька

Л. Рогач