СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Львів, вул. Личаківська, 128
ПОСТАНОВА

30.11.07
Справа№ 25/344А

10 год. 40 хв.

79014, м.Львів
вул.Личаківська,128.  Зал судових засідань № 310

Господарський суд Львівської
області розглянувши в судовому засіданні справу:

за позовом :

Прокурора м. Львова в інтересах
держави в особі Державної податкової інспекції у Залізничному районі (м.
Львів)

до відповідача 1:

Приватного підприємства „Велтур”
(м. Львів)

до відповідача 2:

Приватного підприємства „Молочні
дари” (м. Львів)

про :

визнання недійсною угоди №06 від
11.01.2006 р. та документів, які були укладені та виписані на її підставі

Головуючий суддя : Пазичев В.М.

Пазичев В.М.

Секретар : Люта Я.Я.

Люта Я.Я.

Представники сторін:

від прокуратури:

не з'явився

від позивача:

Карпин Я.С. -представник
(довіреність № 15208/8/10-016 від 18.05.2007 р.)

від відповідача 1:

не з'явився

від відповідача 2:

не з'явився

Присутнім в судовому засіданні,
згідно ст. 130 КАС України, роз'яснено їхні процесуальні права та обов'язки, а
також видано пам'ятки про їхні права та обов'язки.

Суть спору :  До господарського суду Львівської області
подано позов Прокурора м. Львова в інтересах Держави в особі Державної
податкової інспекції у Залізничному районі (м. Львів) до відповідача 1 -
Приватного підприємства „Велтур” (м. Львів) та відповідача 2 - Приватного
підприємства „Молочні дари” (м. Львів) про визнання недійсною угоди №06 від
11.01.2006 р. та документів, які були укладені та виписані на її підставі.

Ухвалою суду про порушення
провадження у справі від 27.09.2007 р. розгляд справи призначено на 19.10.2007
р. В судовому засіданні 19.10.2007 р., у зв'язку з неявкою представників
сторін, розгляд справи відкладено на 26.10.2007 р. В судовому засіданні
26.10.2007 р., у зв'язку з неявкою представників прокурора, відповідача 1 та
відповідача 2, розгляд справи відкладено на 12.11.2007 р. В судовому засіданні
12.11.2007 р., у зв'язку з неявкою представників прокурора, відповідача 1 та
відповідача 2, розгляд справи відкладено на 23.11.2007 р. В судовому засіданні
23.11.2007 р., у зв'язку з неявкою представників прокурора, відповідача 1 та
відповідача 2, розгляд справи відкладено на 30.11.2007 р.

Представник прокуратури вимог ухвал
суду про порушення провадження у справі від 27.09.2006 р. та про відкладення
розгляду справи від 19.10.2007 р., від 26.10.2007 р., від 12.11.2007 р., від
23.11.2007 р. в повному обсязі не виконав, явку повноважного представника в
судове засідання не забезпечив, хоча і був, відповідно до ст. 107 КАС України,
повідомлений про дату, час і місце проведення засідання.

Позивач вимог ухвал суду про
порушення провадження у справі від 27.09.2006 р. та про відкладення розгляду
справи від 19.10.2007 р., від 26.10.2007 р., від 12.11.2007 р., від 23.11.2007
р. в повному обсязі не виконав, явку повноважного представника в судове
засідання забезпечив.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив задоволити позовні вимоги з
підстав, викладених у заявах та поясненнях.

Відповідач 1 вимог ухвал суду про
порушення провадження у справі від 27.09.2006 р. та про відкладення розгляду
справи від 19.10.2007 р., від 26.10.2007 р., від 12.11.2007 р., від 23.11.2007
р. в повному обсязі не виконав, відзив на позов не подав, явку повноважного
представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був, відповідно до ст.
107 КАС України, повідомлений про дату, час і місце проведення засідання, що
підтверджується поштовими конвертами, які були відправлені і повернулись до
суду.

Відповідач 2 вимог ухвал суду про
порушення провадження у справі від 27.09.2006 р. та про відкладення розгляду
справи від 19.10.2007 р., від 26.10.2007 р., від 12.11.2007 р., від 23.11.2007
р. в повному обсязі не виконав, відзив на позов не подав, явку повноважного
представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був, відповідно до ст.
107 КАС України, повідомлений про дату, час і місце проведення засідання, що
підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 2347948 від
19.11.2007 р. та поштовим конвертом, який був відправлений і повернувся до
суду.

Повний текст постанови виготовлено,
оголошено та підписано 11.10.2007 р.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та
перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від
06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Розглянувши документи і матеріали, подані
сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в судовому засіданні, всебічно
та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги,
сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Прокуратурою міста Львова проведено
перевірку із залученням працівників ГВПМ ДПІ у м. Львові щодо
фінансово-господарської діяльності ПП «Велтур». Перевіркою встановлено, що
11.01.2006 року укладена угода № 06 між ПП „Велтур" та ПП „Молочні
дари" про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів.

Проведеною перевіркою виявлено, що
службові особи ПП «Гліцинія», зареєстрованого за юридичною адресою м.
Львів-Рудно вул. Миру, 6 Б (фактичне місце знаходження м. Львів, вул.
Пекарська, 30), у період часу з березня місяця 2005 року по червень місяць 2006
року з метою прикриття незаконної діяльності, шляхом підроблення документів, що
стосувались фінансово-господарської діяльності інших суб'єктів підприємницької
діяльності, організували та здійснювали фіктивне підприємництво використовуючи
для цього суб'єкти підприємницької діяльності, а саме Приватне підприємство
«Велтур», імітуючи здійснення фінансово-господарської діяльності останніх.

Згідно статутних документів
зареєстрованих 25.11.2002 року (індетифікаційний код 32262035), засновником
підприємства є Максим"як Людмила Оскарівна, яка згідно паспортну
громадянина України (серія НОМЕР_2 виданий ІНФОРМАЦІЯ_1) проживає за адресою
АДРЕСА_1.

Відповідно до поданої інформації
відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб,
Максим"як Людмила Оскарівна, ІНФОРМАЦІЯ_2, отримала дозвіл на виїзд за
кордон на ПМП і значиться документованою відповідно паспорта громадянки України
серії НОМЕР_1 виданого 04.04.2005 року для виїзду до Німеччини на постійне
місце проживання.   Окрім цього, згідно
довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку громадянка Максим"як
Л.О. 22.03.2005 року виписана в Німеччину на постійне місце проживання.

Однак, господарська діяльність
Приватного підприємства ПП «Велтур»здійснювалась до часу проведення перевірки,
про що свідчить оборотна відомість за період з 01.01.2005 р. по 10.10.2006 р.
по рахунку 8001 та накладні які використовувались при веденні
бухгалтерського обліку.

Вище зазначені дії ПП
«Велтур»суперечать п. 18 Порядку заповнення податкової накладеної ,
затвердженого Наказом ДПА України від 30.05.1997 року № 165 «Про затвердження
форми податкової накладної та порядку її заповнення та ст. 8 п. 2, 3, ст. 9 п.2
Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»,
якими чітко передбачено, що питання організації бухгалтерського обліку на
підприємстві належать до компетенції його власника, а також відповідальність за
організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення
всіх господарських операцій у первинних документах несе власник. Окрім цього,
на первинних і зведених облікових документах повинен бути особистий підпис
власника, що дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції.

13.09.2006 року прокуратурою міста
Львова порушено кримінальну справу № 182-0093 за фактом службового підроблення
та фіктивного підприємництва службовими особами ПП «Гліцинія»за ознаками
злочинів, передбачених ст.366 ч. 1, ст. 205 ч. 2 КК України.

21.06.2007 року Господарський суд
Львівської виніс постанову про задоволення адміністративного позову прокуратури
міста Львова та визнано недійсними та скасовано установчі документи, а саме:
статут та свідоцтво про державну реєстрацію ПП «Велтур»(індетифікаційний код за
ЕРДПОУ 32262035).

Окрім цього, згідно висновку НДЕКЦ
при УМВСУ у Львівській області №3660 від 07.12.2006 року підписи від імені
директора ПП «Велтур»Максим'як Л.О. в графі «Від «Довіреної особи»директор»-
виконані іншою особою, тобто підроблені.

При прийнятті постанови суд виходив
з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції
України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах,
встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України, законом
можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері
господарювання.

Ст.173 ГК України визначає поняття
"господарського зобов'язання": господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками)
відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на
користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання, передбачених ст. 174 ГК України є господарський
договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені
законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
загальними  вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину є те, що правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 3 Закону України
“Про систему оподаткування” одним з принципів побудови системи оподаткування є
обов'язковість - впровадження норм щодо сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), визначених на підставі достовірних даних про об'єкти оподаткування
за звітний період, та встановлення відповідальності платників податків за
порушення податкового законодавства.

У відповідності до вимог ст. 207 ГК
України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути,
на вимогу відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України в п.
6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними" роз'яснив, що до таких угод належать угоди,
спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування
доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь
приватної власності з корисливою метою тощо. Умисел юридичної особи - сторони у
договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала (уклала) угоду від
імені такої юридичної особи і яка мала такі повноваження на момент її
підписання.

Як передбачено ч. 7 ст. 179 ГК
України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК
України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується
особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом
або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, беручи до уваги вищенаведене
та те, що Максим"як Людмила Оскарівна, згідно поданої інформації відділу у
справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, виїхала до
Німеччини на постійне місце проживання, не могла здійснювати господарської
діяльності.

Таким чином, органом державної
податкової служби доведено, що сторонами угоди, на підставі якої виникло спірне
господарське зобов'язання, мали за мету не сплачувати податки, що в подальшому
і було зроблено.

Відображення  всіх цих компонентів у свідомості учасників
договору дає їм  можливість усвідомлювати
об'єктивну направленість укладеного договору -його суперечності інтересам
держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК
України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з
метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход
держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе
одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування виконаною стягується за рішенням суду в доход
держави.

У відповідності до вимог ч. 2 ст.
208 ГК України, у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав ( в тому
числі з підстав невідповідності вимогам закону) кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості
повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість грошима, якщо інші
наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Суд звертає увагу і на те, що
частиною 1 статті 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом.

Це правило відповідає нормі ст.41
Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована
виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією
частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за
порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими,
а є адміністративно-господарськими санкціями як такі, що відповідають
визначенню частини першої статті 238 ГК України.

Тому, суд вважає, що такі санкції
можуть застосовуватись лише протягом строків встановлених ст.250 ГК України.

Згідно ст.250 ГК України,
адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш
як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими
актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених
законом.

Враховуючи те, що угода була
укладена 11.01.2006 р., тобто більше ніж за один рік до звернення органу
державної податкової служби до суду для застосування конфіскаційні наслідків, передбачених
ч.1 ст.208 ГК України, суд вважає, що минули строки застосування передбачені
ст.250 ГК України, таких наслідків.

Суд ухвалив відхилити клопотання
позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на активи
відповідачів по справі, оскільки позивач не подав обґрунтування та доказів
наявності обставин, які норма ст. 117 КАС України визначає в якості підстав для
вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України, у
разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону
України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має
вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких
органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст., 69 КАС
України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 70 КАС України,
належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не
бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх
вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Відповідачі, всупереч вимогам,
викладеним в ухвалах суду, не подали доказів відсутності порушень чинного
законодавства України, відзив на позов не представили, проти позову у
встановленому чинним законодавством України порядку не заперечили, явку
повноважних представників в судове засідання не забезпечили.

Виконавши вимоги процесуального
права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності,
дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від
29 грудня 1976 року № 11 "Про судові рішення", суд прийшов до
висновку, що позов прокурора м. Львова в інтересах Держави в особі Державної
податкової інспекції у Залізничному районі (м. Львів) до ПП „Велтур” (м. Львів)
та ПП „Молочні дари” (м. Львів) в частині визнання недійсною угоди №06 від
11.01.2006 р. та документів, які були укладені та виписані на її підставі, є
обґрунтованим і підлягає задоволенню.

В решті позовних вимог слід
відмовити.

Згідно ст. 87 Кодексу
адміністративного судочинства України, судові витрати складаються судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок
його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат,
пов'язаних з розглядом справи, належать:

1)          витрати на правову допомогу;

2)          витрати сторін та їхніх
представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3)          витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням
огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Сплата витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу нормами Кодексу
адміністративного судочинства України не передбачено.

Згідно п. п. 1, 2 ч. З р. VII
Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, до набрання
чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору:

судовий збір при зверненні до
адміністративного суду сплачується у порядку, встановленому законодавством для
державного мита;

розмір судового збору визначається
відповідно до підпункту "б" пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про державне мито", та становить 0,2
неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тобто 3,4 грн.

Згідно ч. 4 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт
владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові
витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 19,41,67 Конституції України, ст. ст. 173,207,208 ГК України, п. 2-1,
п. 3, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень та ст. ст. 69-71, 86, 87, 98,
158, 160, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України від
06.07.2005 року №2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задоволити частково.

2.          Господарське зобов'язання, що виникло
на підставі угоди №06 від 11.01.2006 р. укладену між ПП „Велтур” (м. Львів) та
ПП „Молочні дари” (м. Львів) та документи, які були укладені та виписані на її
підставі, визнати недійсними.

3.          В решті частині позовних вимог
-відмовити.

Постанова набирає законної сили в
строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим
Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим
Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк
апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не
набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції
через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія
апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої
інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя