ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

03.05.2007                                                                                             Справа  № 2/75

За позовом товариства з обмежено відповідальністю „Закарпатський коледж управління та бізнесу „Ерудит”, м. Ужгород

До відповідача відкритого акціонерного товариства „Плодоовоч”, м. Ужгород та

До відповідача орендного підприємства „Ужгородський коньячний завод”, м. Ужгород

Про визнання недійсним договору купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адмінбудинку літ. ХХХІ, розташованого в м. Ужгород, вул.. Гагаріна, 30 укладеного 02.06.2005р. між ТОВ ПКТБ „Едельвейс” та ОП „Ужгородський коньячний завод” та

-          визнання недійсним договору купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адмінбудинку літ. ХХХІ, розташованого в м. Ужгород, вул.. Гагаріна, 30 укладеного 07.07.2005р. між ОП „Ужгородський коньячний завод” та ВАТ „Плодоовоч”,

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача – Греца Я.В. –представник за дорученням від 30.10.2006р.

від відповідача 1 – Мерза Д.Б. –представник за дорученням №4 від 04.01.07р.

від відповідача 2  –Рудова Ю.В. –представник за дорученням №126 від 06.04.07р.

СУТЬ СПОРУ: визнання недійсним договору купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адмінбудинку літ. ХХХІ, розташованого в м. Ужгород, вул.. Гагаріна, 30 укладеного 02.06.2005р. між ТОВ ПКТБ „Едельвейс” та ОП „Ужгородський коньячний завод” та

- визнання недійсним договору купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адмінбудинку літ. ХХХІ, розташованого в м. Ужгород, вул.. Гагаріна, 30 укладеного 07.07.2005р. між ОП „Ужгородський коньячний завод” та ВАТ „Плодоовоч”.

В засіданнях суду 12.04.2007р., 20.04.2007р. та 26.04.2007р.  за згодою представників сторін судом в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувались перерви для надання сторонам можливості подати суду додаткові докази в обґрунтування своїх доводів та заперечень.

Представник позивача просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі по мотивах, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обґрунтованість матеріалами справи. Зокрема, у підставу своїх доводів вказує на те, що оспорювані ним договори порушують його права та охоронювані законом інтереси, оскільки

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 року по справі №2/75

позивач був учасником товариства з часткою в 20% статутного фонду, зокрема, право брати участь в управлінні справами товариства, яке йому належить у відповідності до вимог чинного законодавства. Вважає, що питання з приводу відчуження майна товариства, що становить суму, явно більшу за 50% майна товариства, повинно вирішуватись виключно загальними зборами учасників товариства в порядку вимог статті 98 Цивільного кодексу України, а не одноособово директором товариства без відповідного рішення загальних зборів ТОВ ПКТБ „Едельвейс”. Крім того, при відчуженні належного ТОВ ПКТБ „Едельвейс” майна, яке також відбулось за явно заниженою вартістю, позивач при ліквідації товариства отримав значно менше від належної йому частки. Відповідно, враховуючи те, що угода між ТОВ ПКТБ „Едельвейс” угода з ОП „Ужгородський коньячний завод” укладена в порушення вимог чинного законодавства, договір купівлі-продажу укладений з ВАТ „Плодоовоч” також є недійсним, оскільки недійсний правочин від 02.06.2005р. не може породжувати будь-яких правових наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю, а предмет даного договору не може бути  об’єктом продажу.

Заперечує доводи відповідачів з приводу відповідності оспорюваних ним угод вимогам чинного законодавства та у поданому додатковому поясненні вказує на те, що дія статті 98 ЦК України стосується всіх без винятку видів господарських товариств, в тому числі і товариства з обмеженою відповідальністю та встановлює більш високий відсоток голосів учасників, необхідний для прийняття таких рішень, порівняно із загальним правилом, встановленим іншими нормами законодавства України.  Вважає, що стаття 145 ЦК України якраз саме і визначає, що до виключної компетенції загальних зборів, визначеної статтею 98 ЦК України, може бути віднесено вирішення і інших питань.  Також заперечує посилання відповідачів на вимоги статуту ТОВ ПКТБ „Едельвейс”, який нібито не встановлює обмежень при прийнятті рішення про продаж належного товариству майна, оскільки стаття 98 ЦК України носить імперативний характер, і хоч нова редакція даного статуту була затверджена ще до введення в дію ЦК України в редакції 01.01.2004р., такий не був приведений сторонами у відповідності з його нормами.

Представник відповідача 1 заперечує доводи позивача по мотивах, викладених ним у поданому суду письмовому поясненні на позов та в обґрунтування  своїх доводів вказує на те, що стаття 98 ЦК є загальною нормою, що регулює діяльність вищого органу управління всіх господарських товариств, у випадку, якщо інше не встановлено законом. В свою чергу спеціальна норма статті 145 ЦК України містить перелік виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю та повністю відповідає вимогам статті 59 Закону України „Про господарські товариства”. Цими нормами не визначено необхідності прийняття такого рішення загальними зборами учасників товариства. В свою чергу згідно пункту 5.5 статуту ТОВ ПКТБ „Едельвейс” чітко визначено, що директор товариства діє від імені товариства, представляє його в інших підприємствах, установах, організаціях та державних органах, укладає від його імені договори, здійснює наймання і звільнення персоналу товариства, а також інші дії з оперативного керівництва роботою товариства.  Будь-яких обмежень компетенція директора товариства статутом не містить, а відповідно, оспорювані позивачем угоди укладені у відповідності та в межах вимог чинного законодавства.

Представник відповідача 2 також заперечує з приводу доводів позивача та у поданому суду письмовому поясненні, як і в судових засіданнях вказує на те, що висновки позивача є помилковими та такими, що не враховують всіх обставин справи, оскільки управління товариством з обмеженою відповідальністю визначено статтею 145 ЦК України та статтею 59 Закону України „Про господарські товариства”.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 року по справі №2/75

Даними нормами не передбачено необхідності прийняття рішення про продаж належного товариству майна виключно за рішенням загальних зборів учасників товариства, що також кореспондується з положенням пункту 5.2 статуту товариства, яке припинило свою діяльність шляхом ліквідації 30.08.2006р. Заперечує доводи позивача про те, що укладення оспорюваних ним угод порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки позивачем таких обставин не доведено та не обмежує права позивача на можливість брати участь в управлінні справами товариства в межах повноважень, визначених статутом товариства. Також просить взяти до уваги те, що позивач на момент звернення з даним позовом вже не є учасником ТОВ ПКТ „Едельвейс”, оскільки таке припинило свою діяльність, і розрахунки з його учасниками проведені в повному обсязі.

Вважає, що доводи позивача про перевищення директором товариства наданої йому компетенції є безпідставним та необґрунтованим, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, ст..ст. 92, 145, 319 та 658 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Між ТОВ ПКТБ „Едельвейс” та ОП „Ужгородський коньячний завод” 02.06.2005 року було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна –будівель літ.ХХХІ, ХХХІХ, ХХУІІ, част. літ.І площею 323,2кв.м., що розташовані в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30. Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів серії ВВ №430007 від 02.06.2005 року даний договір у визначеному законодавством порядку нотаріально посвідчений та відповідним чином зареєстрований. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО №339452 від 17.06.2005 року посвідчено право власності ОП „Ужгородський коньячний завод” на вищевказане нерухоме майно, тобто будівлі літ.ХХХІ, ХХХІХ, ХХУІІ, част. літ.І площею 323,2кв.м., що розташовані в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30.

В свою чергу 07.07.2005 року між ОП „Ужгородський коньячний завод” та відкритим акціонерним товариством „Плодоовоч” було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна належних продавцю на праві власності - будівель літ.ХХХІ, ХХХІХ, ХХУІІ, част. літ.І площею 323,2кв.м., що розташовані в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30.  Витягом з Державного реєстру правочинів №1197732 від 07.07.2005р. підтверджено факт здійснення державної реєстрації даного правочину, а Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВХ №423737 підтверджено реєстрацію права власності на це майно за відповідачем 1.

Позивач наполягає на визнанні даних угод недійсними з тих підстав, що відповідно до статті 98 Цивільного кодексу України (в редакції 01.01.2004р.), рішення про продаж належного товариству майна повинно було прийматись загальними зборами учасників товариства, а не одноособово директором товариства. Вважає, що відповідно продаж належного товариству майна здійснено в порушення вимог чинного законодавства та з перевищенням наданих директору товариства повноважень. В свою чергу такий правочин є недійсним, і не може породжувати для сторін відповідних юридичних наслідків, крім його нікчемності. Відповідно у ОП „Ужгородський коньячний завод” не виникло право власності на дане майно, тобто права розпоряджатись ним шляхом продажу іншій особі.

Аналізуючи доводи позивача стосовно невідповідності оспорюваних угод вимогам чинного законодавства, суд констатує наступне.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 року по справі №2/75

Статтею 29 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963р.) визначено органи юридичної особи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства у відповідності до вимог Закону України „Про господарські товариства”.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, Цивільний кодекс України (далі ЦК України) застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки господарські відносини сторін, що розглядаються у цій справі, виникли до набрання чинності відповідними положеннями ЦК України та ГК України, але продовжують існувати після набрання ними чинності, до прав і обов'язків, що існують між сторонами Договором, господарським судом застосовуються, зазначені положення.

Згідно статті 12 Закону України „Про господарські товариства” від 19 вересня 1991 року №1576-XII (далі –Закон №1576) товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті  господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Управління  товариством  здійснюють  його  органи,  склад   і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства, що передбачено статтею 23 даного Закону №1576.

Відповідно до вимог статей 92 та 97 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) формують та виражають волю юридичної особи органи  юридичної особи, відповідно, саме їх дії розглядаються як дії юридичної особи. Склад (перелік) органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Як правило, від імені товариства діє виконавчий орган, який може бути колегіальний чи одноособовий. У законах можуть встановлюватись випадки, коли юридична особа може набувати цивільних прав та обов’язків і здійснювати їх через своїх учасників. Зокрема, згідно статті 89 Господарського кодексу України (далі –ГК України) характер управління справами господарського товариства залежить від того, чи належить воно до об’єднань осіб чи воно є об’єднанням капіталів. У перших управління справами здійснюють учасники (повні та командитні товариства), які несуть обов’язок додаткової повної відповідальності за зобов’язаннями товариства. В об’єднаннях капіталів (в акціонерному товаристві, товаристві з обмеженою відповідальністю і товаристві з додатковою відповідальністю) управління здійснюється за допомогою системи органів (загальних зборів учасників, виконавчого та контрольного органів) і посадових осіб.

З огляду на вимоги чинного законодавства, покликання позивача на те, що внаслідок укладення оспорюваних ним угод порушено його право брати участь в управлінні справами товариства, є безпідставним, оскільки управління справами товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється учасником товариства через відповідні органи, ним визначені внаслідок створення такого товариства. Таким чином, позивачем не доведено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів при укладенні відповідними юридичними особами договору купівлі-продажу від 02.06.2005р., оскільки управління справами товариства з обмеженою відповідальністю не передбачає покладення саме на учасника товариства повноважень по розпорядженню майном, що є власністю товариства. Такої позиції притримується також і Верховний суд України (ухвала ВСУ від 03.10.2002р., постанова ВСУ від 18.05.2004р.), оскільки учасник товариства не є тією особою, якій

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 року по справі №2/75

належить право оспорювати договір купівлі-продажу, укладений між відповідними юридичними особами.

Згідно частини 2 статті 98 ЦК України рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа  присутніх  учасників,  якщо інше не встановлено установчими документами або законом.  Рішення про внесення змін до статуту  товариства,  відчуження майна   товариства  на  суму,  що  становить  п'ятдесят  і  більше відсотків  майна  товариства,   та   про   ліквідацію   товариства приймаються  більшістю  не  менш  як  у 3/4 голосів,  якщо інше не встановлено законом.

Зазначене дає підстави зробити висновок про те, що частина 2 статті 98 ЦК України передбачає загальне правило про порядок прийняття рішень загальними зборами, якщо інше не встановлено установчими документами та законом. Загальні збори товариства мають право передати вирішення питань, які відносяться до їх компетенції, виконавчому органу при умові, що законодавством або установчими документами такі рішення не належать до виключної компетенції загальних зборів (стаття 159 ЦК України). Тобто норма даної статті допускає заміну визначеного нею правила іншим законодавчим актом, в тому числі нормами Закону України „Про господарські товариства”.

Згідно статті 99 ЦК України саме загальні збори учасників товариства створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад, яка також може встановлюватись законом, зокрема, Законом України „Про господарські товариства” (стаття 62 даного Закону, що повністю кореспондується з положеннями статті 23 Закону №1576).

Частина 4 статті 145 ЦК України встановлює перелік питань, які відносяться до виключної компетенції загальних зборів. Зокрема, до  виключної  компетенції  загальних   зборів   учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: 1) визначення   основних   напрямів   діяльності  товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; 2) внесення змін до статуту товариства,  зміна  розміру  його статутного капіталу; 3) створення та відкликання виконавчого органу товариства; 4) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення  та  визначення  повноважень   відповідних   контрольних органів; 5) затвердження  річних  звітів  та  бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства; 6) вирішення  питання  про   придбання   товариством   частки учасника; 7) виключення учасника із товариства; 8) прийняття  рішення про ліквідацію товариства,  призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу.

Статутом товариства  і  законом  до   виключної   компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань. Питання, віднесені  до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства,  не можуть бути передані ними для  вирішення виконавчому органу товариства.

В свою чергу стаття 59 Закону №1576 повністю кореспондується з вимогами статті 145 ЦК України та не містить необхідності вирішення питання про відчуження майна товариства за рішенням загальних зборів товариства.

Згідно статті 62 Закону №1576 у  товаристві  з  обмеженою   відповідальністю    створюється виконавчий  орган:  колегіальний  (дирекція)   або    одноособовий (директор).  Дирекція  (директор)  вирішує    усі    питання    діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної  компетенції зборів  учасників.  Збори  учасників  товариства  можуть   винести рішення про передачу  частини  повноважень,  що  належать  їм,  до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна зборам  учасників  і  організує виконання  їх  рішень.  Дирекція  (директор)  не  вправі  приймати рішення, обов'язкові для учасників

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 року по справі №2/75

товариства. Дирекція  (директор)  діє  від  імені  товариства  в   межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Пунктом 5.2 статуту товариства з обмеженою відповідальністю „Проектно-конструкторсько-технологічне бюро „Едельвейс”, який затверджено зборами засновників (протокол №4 від 12.11.2002р.) та зареєстровано розпорядженням Ужгородського міського голови від 28.11.2002р. (запис №0432), тобто в останній редакції, передбачено перелік питань, які віднесено до виняткової компетенції зборів засновників товариства. В свою чергу, згідно пунктів 5.3 та 5.5 статуту директор є першою особою, яка безпосередньо керує всіма підрозділами товариства, відповідає за результати його роботи, підписує фінансові документи, діє від імені товариства. Директор без доручення діє від імені товариства, представляє його інтереси в інших підприємствах, установах, організаціях, укладає від його імені договори, здійснює наймання і звільнення персоналу товариства, а також здійснює інші дії з оперативного керівництва роботою товариства. Засновники не мають права втручатись в оперативну діяльність директора.

Вищевикладене дає підстави стверджувати про те, що угода від 02.06.2005р. укладена від імені ТОВ ПКТБ „Едельвейс” з ОП „Ужгородський коньячний завод” директором товариства укладена в спосіб та в межах наданих даній особі повноважень, відповідає внутрішній волі сторін за угодою, та не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, як учасника даного товариства.

Посилання позивача на те, що норми статуту товариства не відповідають вимогам чинного на сьогодні законодавства та потребували відповідного узгодження (статут ТОВ ПКТБ „Едельвейс” затверджено ще за вимог ЦК УРСР 1963р.) не може бути взяте судом до уваги, оскільки суд не вбачає порушень в умовах даних установчих документів чинного законодавства ні на момент їх прийняття, ні на момент укладення оспорюваних угод. Крім того, ТОВ ПКТБ „Едельвейс” з 30.08.2006р. виключено з Державного реєстру підприємств, установ та організацій внаслідок ліквідації.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним,  якщо його  недійсність  прямо  не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст  правочину  не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного  законодавства,  а   також   моральним   засадам суспільства; особа,  яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення  учасника  правочину  має  бути  вільним   і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо. Згідно статті 215 ЦК України  підставою недійсності правочину є  недодержання  в  момент вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог,  які встановлені частинами першою - третьою,  п'ятою та  шостою  статті  203  цього Кодексу. Недійсним є правочин,  якщо його  недійсність  встановлена законом   (нікчемний  правочин), і у  цьому  разі  визнання  такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності),  може  бути  на вимогу однієї із сторін,  або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині. Недійсною   може   бути   визнано   також  нікчемну  умову господарського зобов'язання,  яка самостійно  або  в  поєднанні  з іншими  умовами  зобов'язання  порушує  права  та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Продовження рішення господарського суду Закарпатської області від 03.05.2007 року по справі №2/75

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський   суд   оцінює   докази   за  своїм  внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді  в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі  докази  не  мають  для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Водночас, відповідно до статей 32, 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна  довести  ті  обставини,  на  які  вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі  яких господарський   суд   у  визначеному  законом  порядку  встановлює наявність  чи  відсутність  обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які  відповідно  до  законодавства  повинні бути  підтверджені  певними  засобами  доказування,   не    можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Натомість, позивачем не доведено існування підстав для визнання договору від 02.06.2005р. купівлі-продажу адміністративно-конструкторського корпусу –будівлі адмінбудинку літ. ХХХІ, розташованого в м. Ужгород, вул.. Гагаріна, 30 недійсним, відповідно і підстав для визнання недійсним договору від 07.07.2005р. купівлі-продажу цього ж майна, укладеного  між ОП „Ужгородський коньячний завод” та ВАТ „Плодоовоч”.

В порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України за клопотанням позивача 03.05.2007р. було вручено сторонам повний текст рішення, яке оформлене відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 03.05.2007р.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.10, 12, 23, 59, 62  Закону України „Про господарські товариства”, ст.ст. 92, 97, 98, 145, 159, 203, 215, Цивільного кодексу України, ст.ст. 89, 203 Господарського кодексу України, ст. ст. 32-35, 43, 44, 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2.  Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського  процесуального  кодексу  України.

Суддя                                                О.Ф. Ремецькі