ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД _________________________________________________________________________________________
УХВАЛА ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

"20" березня 2007 р.

Справа № 14/385-06-11348А

Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача                    Картере В.І.

суддів:                              Пироговського
В.Т., Жекова В.І.

при секретарі судового засідання
-Буравльовій О.М.

за участю представників:

від позивача -не з'явився, належним
чином повідомлений

від відповідача -Старинець Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ДПІ у Київському районі м. Одеси

на постанову господарського суду
Одеської області від 20.12.2006р.

по справі № 14/384-06-11348А

за позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1

до ДПІ у Київському районі м. Одеси

про скасування податкових
повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду Одеської області із позовом та заявою про
уточнення позовних вимог, відповідно до яких просив скасувати податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Одеси від 03.10.2006р.:

- НОМЕР_1, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання зі сплати податку з доходів фізичних осіб у сумі 1819,65
грн. та штрафної санкції по цьому податку у сумі 3639,30грн.;

- НОМЕР_2, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання зі сплати сплату збору за забруднення навколишнього
природного середовища у сумі 5.40грн. та штрафної санкції у сумі 3740,00грн.

Постановою господарського суду
Одеської області від 20.12.2006р. (суддя Горячук Н.О.) позов задоволено.

Не погоджуючись із даною постановою
місцевого господарського суду ДПІ у Київському районі м. Одеси подала
апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як
прийняту на підставі не повно та не всебічно з'ясованих обставин справи та
відмовити у задоволенні позовних вимог.

На думку податкового органу позивач
не довів наявність у нього на момент перевірки заяв працівників про
застосування соціальної пільги, оскільки зазначені заяви не були долучені ні до
документів, які позивач представив на перевірку, ні до його заяви про
ознайомлення з актом перевірки.

Також, відповідач вважає
недостовірним доказом надану позивачем до суду відомість обліку заяв
працівників про застосування податкової пільги, з огляду на те, що представник
відповідача в ході судового засідання давав суду першої інстанції пояснення
стосовно того, що така відомість позивачем не ведеться.

Крім того, на думку відповідача
місцевий господарський суд, приймаючи рішення щодо скасування податкового
повідомлення-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати
сплату збору за забруднення навколишнього природного середовища, не врахував
подані податковим органом докази використання позивачем за перевіряємий період
у підприємницькій діяльності пересувного джерела забруднення.

Позивач заперечень на апеляційну
скаргу в порядку встановленому ст. 191 КАС України не надав.

Розглянувши матеріали справи, та
проаналізувавши на підставі встановлених в ній фактичних обставин правильність
застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм
матеріального і процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Оспорювані податкові
повідомлення-рішення оформлені ДПІ у Київському районі м. Одеси на підставі
акту перевірки НОМЕР_3 від 29.09.2006р., складеного за результатами
позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1.

Зокрема в п. 2.2 вказаного акту
перевірки зазначено, що податкова соціальна пільга з податку на доходи фізичних
осіб надавалась працівникам позивача за період з 01.01.2006р. по 26.09.2006р.
без отримання працедавцем заяви платника податку про застосування такої пільги.

Приймаючи оскаржену постанову, суд
першої інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості податкового
повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Одеси від 03.10.2006р. НОМЕР_1
з огляду на те, що в ході судового розгляду спростоване ствердження податкового
органу про відсутність заяв працівників позивача про надання соціальної пільги.

При цьому, місцевий господарський
суд виходив з того, що позивач представив суду заяви працівників про застосування
податкової соціальної пільги, відомість обліку таких заяв, а також лист до ДПІ
у Київському районі м. Одеси від 03.10.06р. в якому йдеться про неврахування
під час перевірки вказаних заяв.

Апеляційний господарський суд
погоджується із наведеним вище висновком суду першої інстанції з огляду на
наступне:

Як вбачається з акту перевірки
НОМЕР_3 від 29.09.2006р., податковий орган будь-яких пояснень з приводу
відсутності серед наданих позивачем документів заяв працівників про
застосування соціально пільги, ні у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, ні у
його представника не витребував.

Натомість в матеріалах справи
наявна заява позивача до ДПІ у Київському районі м. Одеси від 03.10.2006р. про
видачу для ознайомлення акту перевірки, в якій позивач зауважує, що при
проведені перевірки правильності нарахування та сплати податку з доходів
фізичних осіб не були оглянуті та враховані заяви його працівників про
застосування податкової соціальної пільги.

Будь-якої відповіді на вказане
звернення позивача ДПІ у Київському районі м. Одеси не надала.

Разом з тим, в матеріалах справи
наявні заяви працівників позивача про застосування податкової соціальної пільги
датовані 30.01.2006р., подання яких передбачено підпунктом 6.3.2 пункту 6.2
ст.6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

З урахуванням наведених обставин
слушними є доводи позивача стосовно наявності у нього у 2006 році заяв
працівників про застосування податкової соціальної пільги, що свідчить про
відсутність порушень вимог чинного законодавства.

При цьому, відповідачем не надано
жодного доказу, який би свідчив про відмову позивача на вимогу податкового
органу надати під час перевірки такі заяви.

Також, апеляційним господарським
судом не приймається до уваги посилання відповідача на недостовірність наданої
позивачем до суду відомості обліку заяв про застосування податкової соціальної
пільги, оскільки ведення вказаного документу не передбачено чинним
законодавством.

Враховуючи викладене висновок суду
першої інстанції стосовно необґрунтованості податкового повідомлення-рішення
ДПІ у Київському районі м. Одеси від 03.10.2006р. НОМЕР_1 є цілком правомірним.

Крім того, в акті перевірки НОМЕР_3
від 29.09.2006р. податковий орган зазначив про те, що позивач в порушення
приписів Інструкції про порядок обчислення та сплати збору за забруднення
навколишнього природного середовища, затвердженої Наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної
податкової адміністрації України від 19 липня 1999 р. N 162/379 в період з
січня 2004р. по червень 2006р. не нараховував і не сплачував збір за
забруднення навколишнього природного середовища і не подавав відповідні
розрахунки до податкового органу.

При цьому податковий орган виходив
з тог, що протягом вказаного періоду позивач використовував для здійснення
вантажних перевезень своєї продукції легковий автомобіль АUDI модель А-6.

Суд першої інстанції дійшов
висновку щодо відсутності у позивача обов'язку зі сплати збору за забруднення
навколишнього природного середовища і як наслідок щодо необґрунтованості
податкового повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Одеси від
03.10.2006р. НОМЕР_2, виходячи з того, що відповідач не надав суду доказів щодо
наявності у власності позивача вказаного вище транспортного засобу.

При цьому, письмове пояснення
позивача надане ним 21.09.2006р. заступнику начальника відділу оподаткування
фізичних осіб ДПІ у Київському районі м. Одеси стосовно здійснення ним
транспортування товару на особистому транспорті та об'єму пального, яке
витрачається у зв'язку з таким транспортуванням, місцевий господарський суд не
прийняв у якості належного доказу з огляду на те, що під час судового розгляду
позивач відмовився від вказаних пояснень, пославшись на їх помилковість.

Апеляційний господарський суд
погоджується із наведеним вище висновком місцевого господарського суду з огляду
на наступне:

Єдиний на території України порядок
обчислення і сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища, а
також відповідальність платників за достовірність даних про обсяги викидів в
атмосферне повітря забруднюючих речовин, скиди забруднюючих речовин
безпосередньо у водні об'єкти, розміщені відходи та за правильність обчислення,
повноту і своєчасність сплати збору встановлений Інструкцією про порядок
обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища,
затвердженою Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища
та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України від 19
липня 1999 р. N 162/379.

Зазначена Інструкція розроблена на
основі Законів України "Про охорону навколишнього природного
середовища", "Про підприємництво", "Про місцеве
самоврядування", "Про систему оподаткування", "Про державну
податкову службу в Україні", "Про відходи", "Про порядок
погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", на виконання постанови Кабінету Міністрів України від
1 березня 1999 року N 303 "Про затвердження Порядку встановлення
нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення
цього збору" (із змінами і доповненнями).

Відповідно до приписів вказаної
Інструкції платниками збору є суб'єкти господарювання, незалежно від форм
власності, включаючи їх об'єднання, філії, відділення та інші відокремлені підрозділи,
що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої
територіальної громади; бюджетні, громадські та інші підприємства, установи і
організації; постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи в
Україні; громадяни, які здійснюють на території України і в межах її
континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди
забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів.

Пунктом 1.4. Інструкції визначено,
що збір справляється за: - викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин
стаціонарними і пересувними джерелами забруднення; - скиди забруднюючих речовин
безпосередньо у водні об'єкти; - розміщення відходів.

Згідно із підпунктом 2.1. пункту 2
Інструкції платниками збору є суб'єкти господарювання, незалежно від форм
власності, включаючи їх об'єднання, філії, відділення та інші відокремлені
підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої
територіальної громади; бюджетні, громадські та інші підприємства, установи і
організації; постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи в
Україні; громадяни, які здійснюють на території України і в межах її
континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди
забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів.

Отже, виходячи з наведених
положень, в даному випадку обов'язок позивача сплачувати збір за забруднення
навколишнього природного середовища виникає у разі здійснення ним в ході
господарської діяльності викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин
стаціонарними або пересувними джерелами забруднення.

Однак, наявність у позивача
стаціонарних або пересувних джерел забруднення, що використовуються в
господарській діяльності не доведена податковим органом, оскільки надана
податковим органом довіреність, якою гр. ОСОБА_2 з 23.02.2005р. уповноважив
ОСОБА_1 керувати та розпоряджатися автомобілем марки АUDI модель А-6, не
свідчить про те, що зазначений автомобіль в період з січня 2004р. по червень 2006р.
використовувався позивачем для здійснення вантажних перевезень виробленої
продукції, а тим більше не підтверджує здійснені при цьому витрати пального.

Оскільки відповідачем не надано
жодного первинного документу в підтвердження часу та об'єму використання
позивачем в своїй господарській діяльності транспортного засобу, висновки акту
перевірки НОМЕР_3 від 29.09.2006р., з урахуванням наведеного вище є такими, що
ґрунтуються лише на припущеннях, щодо використання позивачем в господарській
діяльності пересувного джерелами забруднення, а відтак не можуть бути підставою
для нарахування позивачу податкового зобов'язання зі сплати збору за
забруднення навколишнього природного середовища та відповідних штрафних санкцій
за несплату цього збору і неподання до податкового органу відповідного
розрахунку.

Таким чином, місцевий господарський
суд цілком правомірно і обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову, у
зв'язку з чим підстав для скасування або зміни оскарженої постанови відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 162, 195,
196, 198, 200, 205, 206, КАС України, апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Постанову господарського суду
Одеської області від 20.12.2006 р. по справі № 14/384-06-11348А залишити без
змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала в порядку ст. 254 КАС
України набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Суддя-доповідач:
В.І. Картере

Судді:                                                                                          В.Т. Пироговський

В.І. Жеков