ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2007 р.
10:40
Справа №  11/556/06

м. Миколаїв

За позовом:  ДПІ у Арбузинському районі Миколаївської області

(55300, Миколаївська обл.., смт.Арбузинка, пл.Центральна, 17)

до 1 відповідача:  ТОВ “Альянс”

(55340, Миколаївська обл..,Арбузинський р-н, смт.Костянтинівна, вул.Промислова, 8-а)

до 2 відповідача:  ПП “Втортекс”

(54055, м.Миколаїв, пр.Леніна, 107/1)

ІІІ особа без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача:

ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва

(54030, м.Миколаїв, вул.Потьомкінська, 24)

Суддя Василяка К.Л.

При секретарі судового засідання Заболотній І.В.

Від позивача: Зіменко О.М. - дов. №3/10/10-010 від 01.08.2006р., Пресницька Н.І. –дов. від 05.12.2006р.

Від  1 відповідача: Зелінська О.А. –дов. №1 від 03.01.2006р., Машкаренко С.Б. –дов. від 07.12.2006р.,

Від  2 відповідача:

Від ІІІ особи: Загороднюк Є.В. –дов. №706/9/10-00 від 15.01.2007р.

СУТЬ СПОРУ: визнання недійсним договору поставки

1-й відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечує, просить в позові відмовити, посилаючись на наступне:

-          позивачем не доведено факт укладання спірного договору з метою приховування доходів від оподаткування, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ПП “Втортекс” та ТОВ “Альянс”, в період існування між ними договірних відносин вчасно звітувало перед податковими органами та сплачувало необхідні податки;

-          один факт визнання установчих документів  ПП “Втортекс” недійсним не може бути підставою для визнання угоди недійсною без встановлення обставин щодо стану виконання підприємством конституційного обов’язку сплачувати податки, за результатами господарської діяльності в цілому та конкретної цивільно-правової угоди, зокрема. Саме по собі визнання недійсними установчих документів підприємства не є доказом того, що суб’єкт підприємницької діяльності втратив статус платника ПДВ до його фактичного виключення з реєстру. Рішення про виключення ПП “Втортекс” з реєстру платників ПДВ винесено ДПІ лише 05.05.2006р, тобто після припинення договірних відносин з ТОВ “Альянс”;

-          при укладанні договору ТОВ “Альянс” було перевірено факт перебування ПП “Втортекс” в ЄДРПОУ та в реєстрі платників ПДВ, що в свою чергу свідчить про відсутність вини та умислу з боку ТОВ “Альянс” при укладанні спірної угоди. Чинним законодавством не передбачено обов’язку покупця контролювати дії продавця щодо виконання ним своїх податкових зобов’язань;

-          факт фіктивного підприємництва, на наявність якого вказує позивач в позовній заяві, може встановлюватись винятково в порядку кримінального судочинства;

-          сама по собі спірна угода на поставку будівельних матеріалів, факт отримання по ній товару і сплата грошових коштів в будь-якому випадку не може свідчити про намір відповідачів ухилитись від сплати податків, тому не суперечить та не спричиняє шкоди інтересам держави і суспільства.

2-й відповідач відзив та заперечень не надав, направлені на його адресу ухвали суду повернулись з відміткою поштового відділення про відсутність адресата. Позивачем надано суду акт від 15.12.2005р. про відсутність ПП “Втортекс” за юридичною адресою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд –

в с т  а н о в и в:

03.10.2005р. між ТОВ “Альянс” та ПП “Втортекс” було укладено договір поставки, на виконання умов якого ПП “Втортекс” поставило ТОВ “Альянс”  будівельні матеріали  на загальну суму 830351,13 грн. (з ПДВ), що підтверджено видатковими накладними №6 від 19.10.2005р., №11 від 20.10.2005р., №16 від 28.10.2005р., №21/55 від 22.11.2005р., №69 від 27.12.2005р., №59 від 22.12.2005р., №52 від 20.12.2005р., №56 від 21.12.2005р., №61 від 24.12.2005р., №60 від 23.12.2005р., №31 від 01.12.2005р.  та податковими накладними №11 від 19.10.2005р., №14 від 20.10.2005р., №16 від 28.10.2005р., №21/55 від 22.11.2005р., №81 від 27.12.2005р., №68 від 22.12.2005р., №27/57 від 30.1.2005р.

Факт отримання будівельних матеріалів  на загальну суму 830351,13 грн. не заперечується представником 1-го відповідача.

ТОВ “Альянс”, в свою чергу, в рахунок оплати вартості отриманих товарів  перерахувало ПП “Втортекс” грошові кошти в сумі 830351,13 грн., що  підтверджується доданими до позовної заяви платіжними дорученнями (арк.спр.75-79).

Позивач просить визнати вказаний договір недійсним з підстав, передбачених ст.207 Господарського  кодексу України, оскільки він укладений  з метою, що суперечить інтересам держави  і суспільства та застосувати наслідки недійсності договорів згідно ст.208 ГК України, а саме: стягнути з ПП «Втортекс»вартість всього отриманого по спірному договору в сумі 830351,13 грн. на користь ТОВ “Альянс”, а з ТОВ “Альянс” в доход  держави стягнути суму в розмірі 830351,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наступне.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 28.03.2006р. було визнано недійсними установчі документи ПП «Втортекс»з дати реєстрації, тобто діяльність ПП «Втортекс» не можна вважати господарською, відповідно до п.1.32 ст.1 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”.

Актом №41 від 05.05.2006р. платнику ПП «Втортекс» анульоване свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ з 11.10.2005р., тому вказане підприємство не мало права складати податкові накладні, а відповідно ТОВ “Альянс” не мало права на включення до податкового кредиту сум ПДВ за спірною угодою.

ПП «Втортекс» було створено з метою прикриття незаконної діяльності, що підтверджується  постановою від 27.04.2006р. про порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва, протоколом допиту Дзюрило О.В., пояснювальною Недавнього Н.А.

Отже укладаючи  спірний договір ПП «Втортекс» мало на меті приховування прибутків, отриманих від реалізації товару, тобто  вказана угода укладені  з метою, що суперечить інтересам держави  і суспільства, внаслідок чого заподіяно  шкоду державним інтересам у вигляді ненадходження  коштів до Державного бюджету України.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до  ст. 207 ГК України, господарське   зобов'язання,   що  не  відповідає  вимогам закону,  або вчинено з метою,  яка завідомо  суперечить  інтересам держави  і  суспільства,  або  укладено  учасниками  господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної  правосуб'єктності),  може  бути  на вимогу однієї із сторін,  або відповідного органу  державної  влади  визнано  судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 208 ГК України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

За загальним правилом до угод, що підпадають під ознаки ст.207 ГК України, належать, зокрема, угоди спрямовані на приховування об’єктів оподаткування підприємствами, установами, організаціями чи громадянами, які набули статусу суб’єкта  підприємницької діяльності, тобто на спричинення шкоди інтересам держави та суспільства.  Однак, при прийнятті рішення по кожному спору необхідно встановити в чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання  угоди, якою із сторін і якою мірою виконано господарське зобов’язання, а також вину сторін у формі умислу (наміру). При цьому умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це відповідні повноваження. Така ознака, як завідомість, свідчить, що сторони виходячи з обставин справи усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди (господарського зобов’язання), суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних   наслідків.

Виходячи з наведеного, наявність умислу не може підтверджуватись лише рішенням суду про визнання недійсними установчих документів юридичної особи. Таке рішення не може бути достатньою підставою для визнання укладеної таким підприємством угоди недійсною без встановлення обставин  щодо стану виконання підприємством конституційного обов’язку сплачувати податки, за результатами господарської діяльності в цілому та конкретної цивільно-правової угоди, зокрема.

Рішенням господарського суду  Миколаївської області від 28.03.2006р. по справі №1/145/06 було визнано недійсними, установчі реєстраційні документи ПП «Втортекс»з дати реєстрації, оскільки суд встановив, що засновником підприємства є особа,  яка не мала наміру  здійснювати підприємницьку діяльність, тобто підприємство було створено з порушенням встановленого законом порядку, а власник та керівник підприємства не здійснював безпосередньої самостійної діяльності направленої на отримання прибутку.

Посилання позивача на рішення господарського суду від 28.03.2006р., як на доказ наявності у ПП “Втортекс” наміру на приховування прибутку, суд вважає безпідставним, оскільки предметом дослідження у такій справі є, зокрема, відповідність установчих документів вимогам чинного законодавства, а не наявність протиправного умислу при укладанні угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності суб’єкта господарювання. В зазначеному  рішенні відсутні обставини, встановлені в підтвердження того, що укладаючи спірну угоду, сторони або одна із сторін діяли  з метою, яка суперечила інтересам держави та суспільства.

Крім того, сам факт визнання недійсними установчих документів не тягне за собою недійсність всіх угоди, укладених з моменту його державної реєстрації і до  моменту виключення з державного реєстру.

Згідно довідки  Головного управління статистики у Миколаївській області №19/10-2784/1 від 04.12.2006р. -  ПП «Втортекс»значиться в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Згідно п.2 ст.33 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємцев”, юридична особа є такою, що припинилась, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Таким чином, на моменту укладання спірної угоди ПП «Втортекс»мало господарську правосуб’єктність, а саме визнану державою за певним суб’єктом господарювання можливості бути суб’єктом прав (мати і здійснювати господарські права та обов’язки, відповідати за їх належне виконання й мати юридичну можливість захищати свої права та законні інтереси від можливих порушень).

Відповідно до п.2 ст.18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємцев”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатись на них у спорі як на достовірні.

Посилання ТОВ “Альянс” на те, що при укладанні договору ним було перевірено факт перебування ПП “Втортекс” в ЄДРПОУ та в реєстрі платників ПДВ, суд розцінює як сумлінне ставлення до укладання угоди з останнім, а відповідно про відсутність вини та умислу з боку ТОВ “Альянс” при укладанні спірної угоди.

В пункті 6 постанови Пленум Верховного суду України від 28.04.1978р. №3 із змінами та доповненнями “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” роз’яснив, що до угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

Посилання позивача на те, що ПП «Втортекс» мало на меті приховування прибутків отриманих від реалізації товару спростовується матеріалами справи, а саме.

В акті  ДПІ у Центральному р-і м.Миколаєві про анулювання Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №41 від 05.05.2006р., зазначено, що ПП «Втортекс» перестало подавати податкову звітність до МДПІ лише з квітня 2006р., а податкова заборгованість з ПДВ на дату складання акту відсутня.

Вказане підтверджується наданими суду податковими деклараціями з податку на додану вартість ПП «Втортекс».

Посилання позивача на те, що  визначити, чи задекларовані ПП “Втортекс” у податкових деклараціях за жовтень-грудень 2005рр. податкові зобов’язання з ПДВ, які визначені підприємством у виданих ТОВ “Альянс” податкових накладних ДПІ не має можливості без перевірки первинних бухгалтерських документів  ПП “Втортекс”.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання стороною угоди обов’язків щодо подання звітності і сплати податків не є підставою для визнання угоди недійсною.

Відповідно до п.25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого Наказом ДПА України від 01.03.2000р. №79 (надалі - Положення), реєстрація платників податку на додану вартість діє до дати її анулювання, яке відбувається у випадках, визначених п.9.8 ст.9 Закону України “Про податок на додану вартість”. Анулювання реєстрації здійснюється шляхом анулювання Свідоцтва та виключення платника податку на додану вартість з Реєстру.

У Акті №41 від 05.05.2006р. про анулювання Свідоцтва платника ПДВ зазначено дату анулювання свідоцтва –11.10.2005р., а дату  виключення ПП “Втортекс”  з реєстру платників ПДВ - 22.05.2006р.

Позивачем не надано суду пояснень з посиланням на нормативно-правові акти щодо невідповідності між датою складання акту, датою анулювання свідоцтва та датою виключення платника з Реєстру.

Однак, виходячи з приписів п.25 Положення датою анулювання реєстрації платника ПДВ є саме дата виключення платника з Реєстру, тобто у даному випадку - 22.05.2006р.

Таким чином, на момент укладання договору поставки від 03.10.2005р. ПП «Втортекс»перебувало на податковому обліку як платник ПДВ і, відповідно, мало право на видачу ТОВ “Альянс” податкових накладних.

Будь-яких інших доказів заподіяння шкоди державним інтересам у вигляді ненадходження  коштів до Державного бюджету України позивач до суду не надав.

Суд вважає обґрунтованими заперечення 1-го відповідача стосовно того, що факт фіктивного підприємництва, на наявність якого вказує позивач в позовній заяві, може встановлюватись винятково в порядку кримінального судочинства, а не цивільного або господарського.

Належними засобами доказування факт фіктивного підприємництва позивачем не підтверджено.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Факт укладання договору поставки  від 03.10.2005р. між ПП «Втортекс»та ТОВ “Альянс” з метою, що суперечить інтересам держави та наявність наміру у 1-го та 2-го відповідачів щодо настання відповідних наслідків (діяльність з метою несплати податків) позивачем не доведено, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 87, 94, 98, 118, 160-163, 167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити.

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя
К.Л.Василяка

Дата підписання: 31.01.2007р.