ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2007 р.                                                                         Справа № 9/154-07

Суддя господарського суду Балтак О.О.

при секретарі судового засідання Юрчак Л.C. , розглянувши матеріали справи

за позовом:Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, 21100, вул. Пирогова,135 А, м. Вінниця

до:Приватного підприємства "Паріс Ф", 21000, вул. Фрунзе, 71/38, м. Вінниця

позов на суму 17579,17 грн

Представники :

позивача     :   Мазуренко А.Ф.- представник  за довіреністю

відповідача :   Фоучек Т.А.- бухгалтер-касир

відповідача :   Фоучек О.В.- директор

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов про стягнення з приватного підприємства "Паріс Ф" заборгованості в розмірі  17579 грн. 17 коп. за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу.

Позов мотивовано тим, що в порушення ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів” відповідач не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідач в поясненнях № 196 від 23.03.2007р. проти позову заперечує, зазначає, що у звітності про зайнятість та працевлаштування інвалідів форми № 10-ПІ за 2005 рік помилково у рядку код 03 не було проставлено кількість  створених робочих місць для інвалідів. Разом з тим, відповідач звітами  форми №3-ПН  з 28.01.2005р. по 28.12.2005р. повідомляв центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для можливого працевлаштування інвалідів за професією слюсаря-сантехніка та прибиральниці, що підтверджується також листом Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці № 02-03/572 від 20.03.2007р. Таким чином, відповідач вважає, що ним не порушено норми ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", а тому в позові просить відмовити.

Оцінивши подані сторонами докази та заслухавши пояснення представників сторін суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Стаття 19 Закону  України від 21.03.1991 р. № 875-ХП “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі Закон) встановлює для підприємств (об‘єднань), установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 18 названого Закону передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідальність за незабезпечення зазначених нормативів відповідно до частини другої статті 19 цього Закону покладається на керівників підприємств. А в разі, коли кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, то відповідальність покладається на підприємства у вигляді щорічної сплати штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Аналіз зазначених положень Закону про захист інвалідів дає підстави для висновку про те, що обов‘язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов‘язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов‘язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 цього Закону. Це підтверджується  і змістом абзацу другого пункту третього Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року), згідно з яким  завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а також підпункту третього пункту четвертого та підпункту третього пункту п‘ятого цього Положення, якими Фонду  надано право здійснювати контроль за своєчасним перерахуванням підприємствами штрафних санкцій за недодержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та здійснювати  перевірки підприємств щодо додержання ними нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до Закону  України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” відповідачеві встановлено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі 4% від загальної чисельності працюючих, що становить 1 робоче місце.

Як свідчить звіт  про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік відповідачем не було створено жодного робочого місця. Водночас,  з матеріалів справи, зокрема  листа Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці  № 02-03/572 від 20.03.2007р. вбачається, що  відповідач  подавав звіти з січня по грудень 2005 року  про наявність вільних робочих місць  та потребу в працівниках для працевлаштування інвалідів 3 групи. Працевлаштування інвалідів центром зайнятості не здійснювалось через відсутність на обліку зазначеної категорії громадян.

Лист Лівобережного  міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці № 03-03/572 від 20.03.2007р.  свідчить про те, що протягом 2005 року  ПП "Паріс Ф"  інваліди для працевлаштування районним центром зайнятості не направлялись.

Наведене свідчить про те, що  відповідачем було  забезпечено норматив щодо  створення робочих місць для працевлаштування  інвалідів.

З огляду на вищевикладене  суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257  КАС України, -

ПОСТАНОВИВ :

В позові відмовити.

Відповідно до ст. 186 КАС України постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. При цьому апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження , якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до суду апеляційної інстанції через суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова складена в повному обсязі відповідно

до ч. 3 ст. 160 КАС України 30.03.2007 р.

Суддя                                                    Балтак О.О.