ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

17.01.07                                                                                           Справа  № 5/65-А

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді                                                             Процика Т.С.

суддів                                                                                Галушко Н.А.

Юрченка Я.О.

при секретарі судового засідання Болехівській І.В.

розглянув           у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужгородської  міжрайонної державної податкової інспекції у Закарпатській області (далі по тексту ухвали - Ужгородська МДПІ) від 05.07.2006 року № 8338/9/10-0

на постанову           Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2006р.

у справі           № 5/65-А

за позовом           Відкритого акціонерного товариства «Ужгородське шляхово-будівельне управління № 58»(далі по тексту ухвали –ВАТ «Ужгородське ШБУ № 58»), м. Ужгород

до відповідача          Ужгородської МДПІ, м. Ужгород

про           визнання недійсним податкового повідомлення-рішення

за участю представників:

від позивача           –Дворак Є.І. –юрисконсульт;

від відповідача            –Руденко Я.Г. –старший державний податковий інспектор юридичного відділу.

Особам, які беруть участь у справі, права і обов’язки, передбачені ст.49, 51, 59 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту ухвали –КАС України), роз’яснено.

Постановою Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2006р. у даній справі, суддя Йосипчук О.С., якою адміністративний позов ВАТ "Ужгородське шляхо-будівельне управління №58" задоволено повністю, визнано протиправним у повному обсязі податкове повідомлення-рішення № 85/23-2/2243 від 24.02.2006 року Ужгородської МДПІ.

Рішення суду мотивоване нормами п.2.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.02.2001 року № 72, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2001 року за № 237/5428 (із  змінами і доповненнями) (далі по тексту ухвали –Положення № 72),  п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320 (із  змінами і доповненнями) (далі по тексту ухвали –Положення № 637), ч.6 ст.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки»від 12.06.1995р. № 436 , а також тим, зокрема, що оскільки, суб'єктом правового вчинку - особою, що повинна дотримуватись встановленої п.2.3. Положення № 72 поведінки, і відповідно можливим суб'єктом правопорушення, у разі недотримання такої поведінки, є не позивач у справі, а особа, яка надає послуги чи продає товар і отримує за це платіж, тому позивач, який у спірній ситуації виступає не отримувачем коштів (надавачем послуг), а платником, не може бути визнаний відповідальним за порушення п.2.3. Положення № 72.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Ужгородська МДПІ подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2006р. у даній справі. Скаржник в апеляційній скарзі зокрема зазначає, що не погоджується з постановою Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2006р. у даній справі, вважає її такою, що прийнята з порушенням норм матеріального права та з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, і підлягає скасуванню.

Позивач у запереченні на апеляційну скаргу просить залишити апеляційну скаргу Ужгородської МДПІ у справі № 5/65-А без задоволення, а постанову Господарського суду Закарпатської області від 06.06.2006р. без змін з підстав правомірності і обґрунтованості постанови.

Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, наведених у запереченні на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заслухавши пояснення представників у судовому засіданні, суд встановив наступне.

ВАТ «Ужгородське ШБУ № 58», позивач у справі, подало позов про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення від 24 лютого 2006р. № 85/23-111/03450092/2243, прийнятого Ужгородською МДПІ, яким до нього застосовано фінансову санкцію у вигляді штрафу на суму 1407,07 грн.

Оскаржуване у даній справі податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем на підставі акту перевірки № 13/23-0/03450092 від 09.02.2006р. (далі по тексту ухвали –Акт), яким встановлено порушення позивачем п.2.3 Положення № 72 та п.2.6 Положення № 637.

У п.2.8. вищезгаданого Акту перевірки, зокрема зазначено, що за наслідками перевірки встановлено проведення готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа (товарного або касового чеку, квитанції до прибуткового ордера, іншого письмового документа), який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів за період з 01.04.2004р. по 30.09.2005р.

Отже, як правильно відзначив суд першої інстанції, відповідно до акту перевірки, позивач визнаний відповідальним за проведення готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа (товарного або касового чеку, квитанції до прибуткового ордера, іншого письмового документа), який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів.

Також, як правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з Акту перевірки, суть порушення позивачем п.2.3 Положення № 72 та п.2.6. Положення № 637 зводилась до того, що він докладав до авансових звітів товарні, касові чеки та квитанції, які отримав від суб'єктів підприємництва в обмін на вчинені ним платежі. За твердженням податкового органу, дані касові та товарні чеки за формою не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому не могли бути застосовані в якості доказів проведення виплат.

Таким чином, опираючись на висновки перевірки, викладені в Акті перевірки, та на підставі ч.6 ст.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки»від 12.06.1995р. № 436 (з наступними змінами і доповненнями), податковим органом застосовано фінансову санкцію до позивача у розмірі сплачених коштів  -1407,07 грн.

Місцевим господарським судом повно встановлено обставини, що мають значення для справи, щодо проведення податковим органом перевірки, складення акту перевірки та прийняття оспореного податкового повідомлення-рішення.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, в тому числі і з Акту перевірки, до спірної ситуації відповідачем було застосовано норми, встановлені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19.02.2001 року № 72, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.03.2001 року за № 237/5428 (із  змінами і доповненнями), та п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320 (із  змінами і доповненнями).

Положення № 72 втратило чинність на підставі постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320, однак діяло у охопленому перевіркою періоді.

Згідно з ч.5 п.2.3. Положення № 72 розрахунки готівкою підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами проводяться із застосуванням прибуткових та видаткових касових ордерів, касових і товарних чеків, розрахункових квитанцій, проїзних документів тощо, які підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, а також рахунків-фактур, договорів, угод, контрактів, актів закупівлі товарів тощо.

Як правильно зазначає суд першої інстанції, за характером припису дана норма права є зобов'язуючою, що закріплює обов'язок особи, яка отримує платіж від платника, оформляти прийом коштів відповідними документами, що підтверджують фінансово-господарську операцію.

Таким чином, суб’єктом правового вчинку - особою, що повинна дотримуватись встановленої п.2.3 Положення № 72 поведінки, і відповідно можливим суб'єктом правопорушення, у разі недотримання такої поведінки, є не позивач у справі, а особа, яка надає послуги чи продає товар і отримує за це платіж.

Отже, за таких обставин, позивач, який у спірній ситуації виступає не отримувачем коштів (надавачем послуг), а платником, не може бути визнаний відповідальним за порушення п.2.3. Положення.

Викладене вище також стосується висновку податкового органу про порушення позивачем пункту 2.6. Положення № 637, у якому викладено загальні правила реєстрації та обліку розрахункових операцій між суб'єктами торгового обороту.

Частиною 6 статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995р. № 436 (із змінами і доповненнями) установлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу (зокрема):

за проведення готівкових розрахунків без подання одержувачем коштів платіжного документа (товарного або касового чека, квитанції до прибуткового ордера, іншого письмового документа), який би підтверджував сплату покупцем готівкових коштів, - у розмірі сплачених коштів.

Отже, місцевий господарський суд правильно відзначив, що за змістом даної норми суб'єктом відповідальності є отримувач платежу - суб'єкт правового вчинку - особа, що повинна дотримуватись приписів норм п.2.3 Положення № 72 та п.2.6. Положення № 637.

У зв’язку з вищенаведеним, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки у спірній ситуації позивач не виступає платником, а особою, що отримала товарні чеки від платників, до нього безпідставно застосовано норму ч.6 ст.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки»від 12.06.1995р. № 436.

Крім того, суд апеляційної інстанції відзначає, що застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 1407,07 грн., визначених як податкове зобов'язання за платежем - штрафні (фінансові) санкції, є необґрунтованим, та таким, що не відповідає преамбулі, п.п.1.2, 1.5 ст.1 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»та ст.ст. 2, 13-15 Закону України “Про систему оподаткування”, з огляду на наступне.

Згідно з п.11 ст.11 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” органи державної податкової служби  мають право застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми недоїмки, пені у випадках, порядку та розмірах, встановлених законами України.

Відповідно до п.2.5 Інструкції про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 17.03.2001р. № 110, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.03.2001 року за № 1023/7311, (далі Інструкція), податкове повідомлення-рішення - це рішення керівника податкового органу (його заступника) щодо виявленого завищення бюджетного відшкодування, а також обов'язку платника податків:

сплатити нараховану або донараховану суму податкового зобов'язання;

сплатити суми застосованих штрафних (фінансових) санкцій (у тому числі пеню за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності) за порушення податкового законодавства та інших нормативно-правових актів; таке рішення приймається за результатами перевірок платника податків (у т. ч. камеральних);

сплатити суми штрафних санкцій за порушення граничних термінів сплати узгодженого податкового зобов'язання;

сплатити штраф за самостійне відчуження активів, які перебувають у податковій заставі та потребують обов'язкової попередньої згоди податкового органу на таке відчуження.

При цьому, дія Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»щодо таких штрафних (фінансових) санкцій розповсюджується в частині процедури узгодження належних до сплати санкцій, порядку виписки та вручення податкового повідомлення-рішення (п.п.3,5,8,15 Інструкції).

Згідно із п.1.2 ст.1 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Згідно із п.1.5 ст.1 зазначеного вище Закону штрафна санкція (штраф) - плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов'язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Згідно із п.1.9 ст.1 вищезгаданого Закону податкове повідомлення –письмове повідомлення контролюючого органу про обов’язок платника податків сплатити суму податкового зобов’язання, визначеного контролюючим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п.2.2 р.2 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків, податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені Законом (Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”) або іншими законами України.

Статтею 2 Закону України “Про систему оподаткування” встановлено, що під податком і збором (обов’язковим платежем) до бюджетів та до державних цільових фондів слід розуміти обов’язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України з питань оподаткування.

У статтях 13-15 Закону України “Про систему оподаткування” міститься перелік податків та зборів, і в цьому переліку штрафні санкції, встановлені Указом Президента України “Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки”, відсутні.

Згідно із статтею 92 Конституції України, виключно законами України встановлюється система оподаткування, податки і збори, а  Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні та Указ Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки” не визначає податків і зборів (обов’язкових платежів).

Крім того, контролюючий орган згідно п. 4.2.2. ст. 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" може визначити суму податкового зобов'язання тільки у випадках, визначених цим пунктом, а серед останніх немає випадку порушень інших, крім податкових. Тому, неправомірним є також прийняття податковим органом "податкового повідомлення", визначення таких штрафних санкцій "податковим зобов'язанням", зазначення наслідків, що наступають із прийняття податкового повідомлення, зокрема, виникнення права податкової застави у разі несплати у строк та визнання цього податкового зобов'язання податковим боргом.

Враховуючи вищенаведене, для визначення, як податкового зобов’язання, та застосування механізмів стягнення зобов’язань перед бюджетом, передбачених Законом України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” по нарахованих штрафних санкціях за порушення норм Положень про ведення касових операцій у національній валюті в Україні № 72 та № 637, немає підстав.

Згідно із ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.1, п.4 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Згідно із ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному , повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Скаржник не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували правомірність і підставність прийняття оспореного податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Львівський апеляційний господарський УХВАЛИВ:

Залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення –без змін.

Дана ухвала набирає законної сили та може бути оскаржена в порядку і строки, визначені ст.ст.212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дана ухвала складена в повному обсязі 02.02.2007р.

Головуючий-суддя                                                            Процик Т.С.

суддя                                                            Галушко Н.А.

суддя                                                            Юрченко Я.О.