ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2007 р.
№ 14/387пд

Вищий  господарський  суд  України  у складі колегії суддів:

головуючого
Т.Б.  Дроботової,

суддів :
Н.О. Волковицької,
Л. І.  Рогач

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Відкритого акціонерного товариства “Лисичанськнафтооргсинтез”

на  постанову
Луганського апеляційного господарського суду від 05.12.2006р.

у справі
№ 14/387пд

господарського суду
Луганської області

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Лисичанськнафтооргсинтез”

до
Товариства з обмеженою відповідальністю “Софіт”

про
визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача

Ільченко І.В. –дов. від 27.12.2006р. № 18/2-51
Чередник І.А.- дов. від 27.12.2006р. № 18/2-33

відповідача
не з’явився (про час та місце судового засідання повідомлений належним чином)

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство “Лисичанськнафтооргсинтез” звернулось до господарського суду Луганської області з позовом про визнання договору ремонту та сервісному обслуговуванню приладів №Д-15-231 від 03.03.2000р. недійсним на підставі статей 48, 153, 332, 334  Цивільного кодексу Української РСР.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що сторонами не досягнуто домовленості щодо істотних умов, необхідних для договору підряду, а саме: предмету договору; кошторису робіт;  строку виконання таких робіт.

Відповідач у відзиві на позов заявлені вимоги відхилив, посилаючись на безпідставність вимог позивача щодо неузгодженості умов договору та надав суду документи, які спростовували ці доводи, а саме: зведений кошторис на ремонт та обслуговування засобів АСУ ТП, кошторис  на розроблення комплекту документації плат приборів  та пристроїв, що використовуються в АСУ ТП позивача, акти №8/154 за виконані роботи з 01.03.2000р. по 30.03.2000р., №18 за виконані роботи з 01.04.2000р. по 30.04.2000р., б/н  за виконані роботи з 01.05.2000р. по 30.05.2000р.

Рішенням господарського суду Луганської області від 25.09.2006р. (суддя Є.А.Лісовицький) в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення вмотивоване тим, що спірний договір не суперечить чинному законодавству, оскільки судом встановлено, що сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для договору підряду, та що договір виконувався обома сторонами; відповідні обставини є встановленими також в силу вимог статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Луганського апеляційного господарського суду від 05.12.2006р.(судді: Лазненко Л.Л.-головуючий, Перлов Д.Ю., Якушенко Р.Є.) рішення господарського суду Луганської області від 25.09.2006р. залишено без змін з огляду на повноту встановлення обставин справи, відповідність його висновків обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Не погоджуючись з судовими рішеннями, позивач - Відкрите акціонерне товариство “Лисичанськнафтооргсинтез” - звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним договір підряду №Д-15-231 від 03.03.2000р.

Скаргу мотивовано доводами про порушення апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права, а саме статей 203, 215, 837, 526 Цивільного кодексу України, статті 35 Господарського процесуального кодексу України, з мотивів помилковості судових висновків щодо досягнення сторонами згоди за істотними умовами договору.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав та не скористався правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1117  Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Водночас розгляд справи повинен відбуватись з додержанням принципів диспозитивності та змагальності учасників судового процесу, передбачених статтею 129 Конституції України та статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до підстав та предмету позову.

Вказані обставини встановлюються на момент укладення угоди із застосуванням чинних на той час правових актів.

Згідно статті 48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до статті 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно статті 41 цього Кодексу угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 151 Цивільного кодексу Української РСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно статті 153 вказаного Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Істотними вважаються ті умови, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 154 зазначеного Кодексу коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Відповідно до статей 161, 162 Цивільного кодексу Української РСР зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 03.03.2000р. між позивачем і відповідачем укладений договір № Д-15-231, предметом якого є оплатне виконання ремонт   і   сервісне   обслуговування   приборів, плат,   обладнань   та   систем,   що використовуються в АСУ ТП ВАТ "Линос”.

Пунктами 1.1, 1.3., 1.4 визначено, що позивач доручає, а відповідач приймає на себе виконання вказаних робіт, використовуючи свої матеріали, своє обладнання, автотранспорт, інструменти; приймання та оцінка  виконаних робіт здійснюється згідно  актів здачі - приймання виконаних робіт (форма № 2).

Відповідно пунктів 2.1, 2.2 цього договору сторонами визначена вартість доручених відповідачу робіт по договору, згідно зведеного кошторису, яка сплачується замовником па підставі цих актів впродовж 30 днів з дня їх одержання.

Умовами договору, а саме, пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 визначений порядок здачі-приймання робіт, гарантії підрядника виконати якісно та в повному обсязі усі роботи, гарантійний строк експлуатації, порядок усунення дефектів та відповідальність сторін.

Вказаний договір підписаний та стверджений печатками двох підприємств без доповнень і заперечень, з визначенням строку його дії –до 31.12.2000р.

Приймаючи рішення та постанову, судами першої та апеляційної інстанцій в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України були досліджені: підписані сторонами кошториси до договору від 03.03.2000р. № Д-15-231 на ремонт та обслуговування засобів КИП і АСУ ТП, та на розроблення комплекту документації плат приборів та пристроїв, що використовуються в АСУ ТП ВАТ "Линос"; підписані сторонами акти приймання виконаних робіт за спірним договором; докази часткової оплати позивачем виконаних робіт.

Суди попередніх інстанцій встановили, що сторони вільно виявили своє волевиявлення і домовились укласти угоду у певній формі, узгодили її умови, підписавши цей договір та  приступили до його виконання.

Судова колегія зазначає, що суди попередніх інстанцій дослідили обставини, з якими закон пов’язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, та встановили відсутність таких обставин.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що договір  від 03.03.2000р. № Д-15-231 відповідає вимогам чинного законодавства.

Таким чином, беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Суди визначились, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором підряду, зміст якого визначено статтями 332, 334 Цивільного кодексу Української РСР.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, щодо порушення судами під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права судова колегія вважає безпідставними, оскільки судами застосовано саме ті норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи викладене, касаційна інстанція вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Лисичанськнафтооргсинтез” залишити без задоволення.

Постанову Луганського апеляційного господарського суду від 05.12.2006р. у справі № 14/387пд господарського суду Луганської області та рішення господарського суду Луганської області від 25.09.2006р  залишити без змін.

Головуючий                                                                                         Т. Дроботова

Судді:                                                                                                    Н. Волковицька

Л. Рогач