Харківський апеляційний господарський суд
Ухвала

Іменем України

Адміністративна справа                            Головуючий  по 1-й інстанції

№ АС-13/378-06                                               Суддя –Водолажська Н.С.

Доповідач по 2-й інстанції

Суддя –Горбачова Л.П.

16 квітня 2007 р.                                                                           м. Харків

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду  у складі: головуючого судді  Погребняка В.Я., суддів Горбачової Л.П., Кравець Т.В.

при секретарі –Андросовій О.В.

за участю представників сторін:

позивача – предст. Любімий О.М. ( дов. № 305/56 від 20.09.2005 р.)

відповідача –предст.  Демченко О.С. ( дов. № 7951/10/10 -026 від 05.09.06 р.); предст. Ільїна Т.М. ( дов. № 6462/10/10-026 від 28.07.06 р.); предст. Міньова О.Ю. ( дов. № 4630/10/10-026 від 13.04.07 р.); предст. Попова О.І. ( дов. № 4631/10/10-026 від 13.04.07 р); предст. Лукашина І.А. ( дов. № 5758/10/10-026 від 10.07.06 р.).

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у м. Харкові апеляційну скаргу (вх. № 511 Х/2-6) СДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Харкові на постанову господарського  суду Харківської області від 30.10.2006 р.  по адміністративній справі № АС-13/378-06

за позовом Харківського державного авіаційного виробничого підприємства, м.Харків

до  СДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Харкові

про скасування повідомлень - рішень

встановила:

Позивач, Харківське державне авіаційне виробниче підприємство, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив скасувати  податкові повідомлення –рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові( далі СДПІ) від 14.07.2006 р. № /0, № /0 та № /0.

Постановою господарського суду Харківської області від 30.10.06 р. позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення –рішення Спеціалізованої ДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Харкові від 14.07.06 р. № /0, № /0 та № /0. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Харківського державного авіаційного орденів Жовтневої революції та Трудового Червоного Прапору виробничого підприємства 3,40 грн. судового збору.

Відповідач, не погоджуючись з постановою господарського суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову господарського суду Харківської області від 30.10.2006 р. по даній справі у повному обсязі та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права з наступних підстав.

Щодо податку на доходи іноземних юридичних осіб, апелянт вважає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги приписи норм п.13.1, п.13.2 ст.13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР, із змінами та доповненнями. Апелянт посилається на результати перевірки, якою було встановлено порушення позивачем Порядку звільнення (зменшення) від оподаткування доходів з джерелом їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 470 від 06.05.2001 р. А саме, відсутність у позивача довідки яка підтверджувала б, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір. Отже, на думку апелянта, висновок суду стосовно того, що оскільки обов’язок надати довідку покладений на нерезидента, а тому вимагати дану довідку від позивача у СДПІ ВПП у м .Харкові не було підстав, не відповідає чинним нормам вищезазначеного  Порядку. Крім того, особи, що виплачують доходи, протягом терміну, передбаченого законодавством для квартального звітного періоду, подають до державного податкового органу за своїм місцезнаходженням звіти про виплачені доходи, утримання та внесення до бюджету податку на прибуток нерезидентів. Однак, позивач звіт до СДПІ ВПП у м. Харкові по Компанії «AN Aircraft Support LTD»не надавав. Також, перевіркою було встановлено факт укладання 25.08.05 р. між позивачем та Північноафриканською Торговою Компанією Africa General Trading»( Лівія) Агентської угоди. Разом з тим угоду про уникнення подвійного оподаткування між Україною та Лівією укладено не було. Таким чином, на думку апелянта, комісійна або агентська винагорода, отримана від Харківського державного авіаційного виробничого підприємства стосовно комісійних або агентських послуг, наданих нерезидентом або його постійним представництвом на території України на користь Харківського державного авіаційного виробничого підприємства повинна оподатковуватися за ставкою встановленою п.13.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Щодо земельного податку, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні свого судового рішення в цій частині не було прийнято до уваги приписи норм ст.70 Закону України «Про державний бюджет в Україні на 2005 рік»від 23.12.04 р. № 2285-1У. А саме, перевіркою було встановлено неправомірність застосування Харківським державним авіаційним виробничим підприємством пільг з податку на землю у розмірі 100 відсотків у 1 кварталі 2005 року на суму 1720510, 48 грн., оскільки рішення Харківської обласної ради про звільнення від сплати податку на землю з 01.01.2005 р. по 31.03.2005 р.  позивачеві не надавалось.

Щодо податку на додану вартість, апелянт вважає, що судом першої інстанції при винесенні судового рішення в цій частині, було допущено порушення п.17.2 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.00 р. № 2181 –Ш із змінами та доповненнями та абзац «а»підпункту 7.7.2 пункту 7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР. При цьому апелянт посилається на те, що в ході перевірки підприємством не надано документів, що свідчили б про фактичну сплату 110600,00 грн. та 293,00 грн. постачальникам, через що бюджетне відшкодування по податку на додану вартість за червень 2005 року та за листопад 2005 року завищено. Щодо бюджетного відшкодування ПДВ за квітень 2005 року у сумі 339871 грн., апелянт вважає, що таке відшкодування також є безпідставним, оскільки перевіркою було встановлено, що позивач переніс суму у розмірі 339871 грн. до рядка 22.2 скороченої податкової декларації з ПДВ за лютий 2005 року по технопарку з рядка 8.2 уточнюючого розрахунку від 07.02.2005 р., внаслідок чого і було завищено бюджетне відшкодування.

Позивач вважає постанову господарського суду Харківської області від 30.10.2006 р. по даній справі правомірною і обґрунтованою, такою, що прийнята у відповідності з положеннями чинного законодавства України і просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

За наслідками проведення планової виїзної перевірки Харківського державного авіаційного орденів Жовтневої Революції та Трудового Червоного Прапору виробничого підприємства складено Акт про результати планової виїзної перевірки з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства  позивача за період з 01.01.2005 р. по 01.04.2006 р. від 04.07.2006 р. № 1154/41-014/14308894, на підставі якого відповідачем ухвалено наступні податкові повідомлення – рішення від 14.07.2006 р. № /0, № /0 та № /0.

Відповідно до податкового повідомлення –рішення від 14.07.2006 р. № /0, при проведенні вказаної перевірки перевіряючими було встановлено порушення підприємством вимог п. 13.1 та п. 13.2 ст. 13 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, пов’язане з тим, що при здійсненні виплат агентської винагороди на користь Компанії „AN Aircraft Support LTD” та Північноафриканської Торгової Компанії „Nort Afrika General Trading, Airport Road” (Лівія) не був утриманий податок з доходів нерезидентів на суму 1597301,0 грн. (15% від суми перерахованої винагороди (відсотків) на загальну суму 10648677,33 грн.).

Як вказано в акті перевірки і це підтверджено наданими сторонами документами, позивачем з Компанією „AN Aircraft Support LTD” (Великобританія) (агент) була укладена агентська угода № 1-12-2004 від 01.12.04 р., за якою на агента були покладені обов’язки по веденню переговорів та укладанню контрактів з Компанією „Levithan Holding Investments” (Люксембург) (замовник) на придбання не менш 50 літаків виробництва підприємства позивача за період з 2005 р. по 2010 р. Угодою передбачено, що всі виконанні за агентською угодою послуги призначені для використання та споживання за межами митної території України. Сторони за угодою обумовили виплату агенту винагороду за виконані роботи.

Факт виконання агентом зобов’язань за угодою № 1-12-2004 від 01.12.04 р. підтверджені актом прийому-передачі виконаних робіт б/н від 01.02.05 р. За результатами діяльності агента підприємством був укладений контракт № 19/01 від 26.01.05 р. На користь агента підприємством у 1 кварталі 2005 р. були перераховані кошти в сумі 264434,0 дол. США (1399077,33 грн.) та у 2 кварталі 2005 р. в сумі 1430000 дол. США ( 729600 грн.), всього в сумі 1694434,0 дол. США (8628677,33 грн.), про що зазначено в акті перевірки ( стор. 50-51 акту) та підтверджується копіями платіжних доручень в іноземній валюті № 6 від 06.03.05 р., №8 від 09.03.05 р., № 109 від 11.03.05 р., № 112 від 17.03.05 р., № 5 від 24.03.05 р., № 15 від 27.03.06 р. № 116 від 07.04.05 р., № 135 від 29.04.05 р., № 12 від 17.05.05 р., № 26 від 08.06.05 р., № 31 від 08.06.05 р. (а.с. 83-84 та 88-98 т.1)

В акті перевірки вказано, що позивач не подавав до СДПІ звітів про кожного нерезидента, якому були виплачені доходи, як передбачено наказом ДПА України № 28 від 16.01.1998 р. Також, в акті зазначено, що листом Міністерства закордонних справ України № 72/16-612/1-4311 від 10.02.1993 р. підтверджений факт укладання міждержавної угоди з Великобританією про уникнення подвійного оподаткування, яка набрала чинності з 11.08.1993 р.

Відповідно до пункту 4 «Порядку звільнення (зменшення) від оподаткування доходів з джерелом їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 470 від 06.05.2001 р. підставою для звільнення ( зменшення) доходів від оподаткування є подання нерезидентом довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладений міжнародний договір. У зв’язку з цим перевіряючими до позивача був направлений запит від 19.06.2006 р. щодо  надання вищевказаної довідки. Однак, підприємство не надало довідку про реєстрацію Компанії «AN Aircraft LTD»резидентом у Великобританії, через що перевіряючими така реєстрація поставлена під сумнів і зроблені висновки про необхідність нарахування податку на доходи нерезидента із джерелом їх походження з України.

Відповідно приписам п. 8 Порядку звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелами їх походження з України згідно з міжнародними договорами України про уникнення подвійного оподаткування у разі неподання нерезидентом довідки відповідно до п. 4 цього Порядку доходи нерезидента із джерелом їх походження з України підлягають оподаткуванню відповідно до законодавства України з питань оподаткування.

В свою чергу п. 4 Порядку встановлює, що підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених п. 5 і п. 6 цього Порядку, особі, яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором.

Цим же Порядком встановлено, що у разі необхідності така довідка може бути затребувана у нерезидента особою, яка виплачує йому доходи, або органом державної податкової служби під час розгляду питання про повернення сум надміру сплаченого податку на іншу дату, що передує даті виплати доходів. У разі необхідності особа, яка виплачує доходи нерезидентові, може звернутись до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) щодо здійснення Державною податковою адміністрацією запиту до компетентного органу країни, з якою укладено міжнародний договір, про підтвердження зазначеної у довідці інформації.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що обов’язок надавати довідку покладений на нерезидента, а тому вимагати іі від позивача у перевіряючих не було підстав .Крім того, саме відповідачу надане право звертатися із запитом до компетентного органу країни за підтвердженням інформації. Вищевказаним Порядком не передбачено направлення органами ДПС запитів до резидентів стосовно їх контрагентів, у зв’язку з чим,  висновки перевіряючих, щодо відсутності реєстрації нерезидента резидентом Великобританії є передчасними і не доведеними документально.

Згідно п. 13.1 ст. 13 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств»будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях) оподатковуються у порядку і за ставками, визначеними цією статтею. При цьому для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміється, зокрема, брокерська, комісійна або агентська винагорода, отримана від нерезидентів або постійних представництв інших нерезидентів стосовно брокерських, комісійних або агентських послуг, наданих нерезидентом або його постійним представництвом на території України на користь резидентів.

Із змісту наведеної норми випливає, що обов’язок оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України безпосередньо пов’язується з місцем надання послуг на користь резидента і лише при наданні таких послуг на території України резидент, який виплачує доходи нерезиденту, зобов’язаний керуватися приписами п. 13.2 ст. 13 цього Закону і утримувати податок на такий доход.

За вимогами п.13.2 ст.13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»встановлено, що резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в гривнях), крім доходів зазначених у пунктах 13.3 -13.6, зобов’язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 13.1 цієї статті, за ставкою у розмірі 15 відсотків від їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено нормами міжнародних угод, які набрали чинності.

Виходячи з цього, об’єктом оподаткування за ставкою 15 % є доходи з джерелом їх походження з України, які оподатковуються в момент їх виплати на користь нерезидента.

Згідно з приписами п.1.21 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»під «доходами з джерелом їх походження з України» слід  розуміти «будь –які доходи, отримані резидентами або нерезидентами від будь-яких видів їх діяльності на території України».

Як видно з матеріалів справи, агентські послуги нерезидента на користь позивача надавалися за межами України при веденні переговорів та укладанні контракту з компанією із Люксембургу і цей факт ні позивачем, ні відповідачем не оспорюється, а тому відсутні підстави для застосування платником податків приписів п. 13.1 та п. 13.2 ст. 13 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, що у свою чергу не дає  відповідачу  законних підстав вимагати застосування цих норм. За таких обставин висновки акту перевірки в цій частині не відповідають фактичним обставинам та положенням чинного законодавства, а тому є неправомірними.

В акті перевірки також досліджувалася агентська угода позивача (принципал), укладена з Північноафриканською Торговою Компанією „Nort Afrika General Trading, Airport Road” (Лівія) (агент) від 25.08.05 р., за якою агент уповноважувався представляти інтереси підприємства при продажу літаків на території держав північної Африки.

За даними перевіряючих, які не спростовані позивачем, частина винагороди агенту була перерахована у 1 кварталі 2006 р. в сумі 400000,0 дол. США (2020000,0 грн.).

Відповідно листа Міністерства закордонних справ України від 10.11.2003 р. між Україною та Лівією не укладена угода про уникнення подвійного оподаткування. У зв’язку з цим, відповідачем зроблений висновок про порушення підприємством приписів п.13.1 та п.13.2 ст.13 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком перевіряючих, оскільки як встановлено судом першої інстанції так і під час апеляційного провадження виконання агентської угоди передбачалося за межами України на території держав північної Африки, а тому на дії позивача стосовно виплати агентської винагороди, як викладено судом вище, не можуть бути розповсюджені положення п. 13.1 та п. 13.2 ст. 13 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції стосовно висновків акту перевірки в цій частині правомірно дійшов висновку по те, що вони є неправомірними, а прийняте на підставі таких висновків податкове повідомлення-рішення № /0 від 14.07.06 р., яким були визначені податкові зобов’язання по податку на доходи іноземних юридичних осіб (код 11020500) в сумі 1597301,0 грн. та застосовані в порядку п. 17.1.9 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” фінансові санкції в розмірі 3194602,0 грн. є незаконним і позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до податкового повідомлення –рішення від 14.07.06 р. № /0 при проведенні перевірки було встановлено порушення позивачем п.23 ч.1 ст.12 Закону України «Про плату за землю»та ст.68 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік», у зв’язку з чим встановлено суму податкового зобов’язання у розмірі основного платежу –1720510,47 грн. та штрафні ( фінансові) санкції -1720510,47 грн.

В акті перевірки вказано, що при перевірці правильності нарахування і своєчасності перерахування до бюджету плати за землю перевіряючими було виявлено неправомірне застосування підприємством пільги по податку на землю. Дане порушення пов’язане з тим, що пільги в сумі 6882041,93 грн. застосовувалися відповідно п. 23 ст. 12 р. 5 Закону України „Про плату за землю” стосовно земельного податку за земельні ділянки у м. Харкові по вул. Сумській, 134 (експлуатація та обслуговування будинку управління виробничих, допоміжних будівель і споруд та аеродрому) та по вул. Чкалова (експлуатація та обслуговування ближнього привідного радіомаяку та допоміжних будівель та споруд), тоді як підстав для нарахування пільги немає.

Дане твердження перевіряючих ґрунтується на приписах ст. 70 Закону України „Про державний бюджет України на 2005 рік”, якою визначено, що у 2005 р. звільнення від земельного податку, передбачене в п. 23 ч. 1 ст. 12 Закону України „Про плату за землю”, здійснюється виключно за рішеннями відповідних органів місцевого самоврядування в частині, що зараховується до відповідного бюджету. Оскільки рішення Харківської обласної ради про звільнення від сплати податку на землю з 01.01.05 р. по 31.03.05 р. підприємству не надавалося, то відповідачем зроблено висновок про неправомірне застосування пільги в розмірі 100% у 1 кварталі 2005 р. на суму 1720510,48 грн. і саме ця сума визначеного податкового зобов’язання включена в оскаржене податкове повідомлення-рішення № /0 від 14.07.06 р.

Як видно з матеріалів справи висновки стосовно неправомірного застосування підприємством пільги по платі за землю у 1 кварталі 2005 року пояснюються лише відсутністю відповідного рішення Харківської обласної ради.

Частиною 3 статті 70 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік»установлено, що у 2005 році пільги по платі за землю, визначені пунктами 3 і 4 частини першої статті 12 Закону України «Про плату за землю», застосовуються до бюджетних установ, які утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів. Але, слід відмітити, що вказана стаття не містить положень про делегування обласним радам права звільняти від оподаткування або надавати пільги по податкам, зокрема по податку на землю.

Крім того, відповідно положенням п. 28 ст. 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні” прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад і не віднесена до компетенції обласної ради. За таких обставин у перевіряючих не було законних підстав наполягати на необхідності мати документ (рішення), який не може бути прийнятий Харківською обласною радою.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про плату за землю»встановлено, що ставки земельного податку, порядок обчислення і сплати земельного податку не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законодавчими актами крім цього Закону.

Згідно з приписами частини 1 Прикінцевих положень Закону України «Про плату за землю»встановлено, що звільняються від земельного податку, передбаченого в пунктах 6,13,19, 23 частини 1 ст.12 цього Закону, здійснюється з 01.04.2005 р. на рівні 75% діючих ставок на відповідних територіях.

Як видно з матеріалів справи, позивач є підприємством літакобудування, який, з урахуванням вищевикладеного має право використовувати пільгу, встановлену п.23 ч.1 ст.12 Закону України «Про плату за  землю», протягом 1 кварталу 2005 року.

У податковому повідомленні –рішенні про податкове зобов’язання за платежем : податок на землю зроблений запис стосовно того, що воно прийняте у зв’язку з порушенням платником податку приписів ст. 68 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік».

Але як вбачається із змісту даної норми, вона встановлює заборону на проведення реструктуризації або списання заборгованості (недоїмки) суб’єктів  господарювання за податками, зборами (обов’язковими платежами), на надання відстрочки щодо термінів її сплати; на списання заборгованості суб’єктів господарювання за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками, фінансовою допомогою на зворотній основі до бюджету, крім заборгованості суб’єктів господарювання, визнаних у встановленому порядку банкрутами станом на 1 січня 2004 року, вимоги щодо погашення заборгованості яких не були задоволені у зв’язку з недостатністю їх активів, а також крім випадків, визначених у Законі України „Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу”. Тобто ця норма не регулює правовідносини, які досліджувалися перевіряючими, і позивач не допустив та не міг допустити її порушення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цій частині позову також правомірно і обґрунтовано дійшов висновку про те, що висновки акту перевірки зроблені при помилковому та/або неповному застосуванні норм чинного спеціального законодавства, а тому є безпідставними. Прийняте на підставі таких висновків податкове повідомлення - рішення є неправомірним через що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до податкового повідомлення –рішення від 14.07.2006 р. № /0 при проведенні перевірки перевіряючими було встановлено, що підприємство подавало до СДПІ податкові декларації по ПДВ за лютий 2005 р. від 21.03.05 р., за березень 2006 р. від 20.04.05 р. та у період, що перевірявся, були подані також уточнюючі розрахунки до раніш поданих податкових декларацій за червень 2005 р. від 29.12.05 р., за листопад 2005 р. від 10.02.06 р. та за березень 2006 р. від 26.04.06 р.

При перевірці правильності складання уточнюючих розрахунків податкових декларацій по ПДВ у зв’язку з виправленням самостійно виявлених помилок  в розрахунку за березень 2006 р. невірно визначена сума ПДВ у р. 7.4 по коду декларації 23.2 (6804186,0 грн. замість 6456640,0 грн.), що вплинуло на визначену підприємством суму ПДВ, яка підлягає нарахуванню до сплати за підсумками поточного звітного періоду.

В уточнюючому розрахунку до податкової декларації по ПДВ за червень 2005 р. відображено зменшення податкових зобов’язань на 110600,0 грн. і на цю ж суму збільшена сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню. Проте, як вказано в акті, при проведенні перевірки підприємством не були надані документи, що свідчили б про фактичну сплату вказаної суми постачальникам, а тому відповідач вважає її декларування неправомірним.

В уточнюючому розрахунку податкових зобов’язань по ПДВ за листопад 2005 р. зменшена сума податкових зобов’язань на 293,0 грн., але документів у підтвердження фактичної сплати даної суми постачальникам підприємство перевіряючим не надавало, а тому відповідач вважає її декларування неправомірним.

Як встановлено судом першої інстанції так і під час апеляційного провадження, позивач відповідно до вимог п.5.1 ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»( внаслідок виявлення помилок у раніше поданій до відповідача звітності) протягом встановлених строків надав до відповідача уточнюючи розрахунки, якими були зменшені суми заявленого бюджетного відшкодування за червень 2005 р. на 110600,0 грн., за листопад 2005 р. на 293,0 грн. та за квітень 2005 р. на 339871,0 грн.

Виявлені порушення були підставою для прийняття оскарженого в даному провадженні податкового повідомлення-рішення № /0 від 14.07.06 р.

Як вбачається з наданої відповідачем до матеріалів справи копії вказаного податкового повідомлення-рішення, в ньому зменшена сума бюджетного відшкодування по ПДВ за червень 2005 р. (№ 22398 від 29.12.05 р.) на суму 110600,0 грн., за листопад 2005 р. (№ 818 від 10.02.06 р.) на суму 293,0 грн. та за квітень 2005 р. (№ 7714 від 20.05.05 р.) на суму 339871,0 грн. Але жодних даних стосовного того, що перевіряючими досліджувалися підстави для визначення суми бюджетного відшкодування за квітень 2005 р. в акті перевірки не наведено. Такі дані відсутні і у відзиві на позов.

Відповідно до п.3.1 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платником податків та рішень про застосування штрафних санкцій (фінансових) санкцій, підставою для складення податкового повідомлення (повідомлення –рішення) є дані документальних перевірок.

Отже, колегія суддів вважає, що з урахуванням приписів даного Порядку і у відсутності даних про перевірку правомірності декларування сум ПДВ за квітень 2005 року в акті перевірки від 04.07.06 р., прийняття оскаржуваного податкового повідомлення –рішення в цій частині є безпідставним.

Як встановлено у судовому засіданні підприємство подало уточнюючі розрахунки податкових зобов’язань за квітень, червень та листопад 2005 року., але вони надійшли до СДПІ 06.07.06 р., тобто після проведення перевірки і складання акту, що суперечить приписам п. 17.2 ст. 17 Закону України „Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”. Крім того, відповідач наполягає на тому, що платник не заперечував наявність помилок та усвідомлював помилковість своєї правової позиції.

Відповідно до положення п.4.1.1 п.4.1 ст.4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов’язання, яку зазначає у податковій декларації. При цьому, відповідно п. 5.1 ст. 5 Закону податкове зобов’язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Якщо у  майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

З аналізу наведеної норми випливає, що право на подачу уточнюючого розрахунку податкових зобов’язань у зв’язку з самостійно виявленою помилкою обмежується лише строком у 1095 днів і інших застережень законодавець не визначив.

Норма, на яку у відзиві на позов посилається відповідач, а саме п. 17.2 ст. 17 наведеного Закону, встановлює порядок самостійного нарахування фінансових санкцій у залежності від того, яким чином і в які періоди проводиться коригування, але не вказує на відсутність у платника податків права на подачу уточнюючого розрахунку.

Відповідно приписам п. 4.1.2 ст. 4 наведеного Закону прийняття податкової декларації (слід розуміти і уточнюючого розрахунку) є обов’язком контролюючого органу. Відмова службової (посадової) особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин або висування нею будь-яких передумов щодо такого прийняття (включаючи  зміну  показників  такої  декларації, зменшення або скасування від’ємного значення об’єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов’язань тощо) забороняється та розцінюється як перевищення службових повноважень такою особою.

Податкова звітність, отримана контролюючим органом від платника податків як податкова декларація (слід розуміти і уточнюючий розрахунок), що заповнена ним всупереч правилам, зазначеним у затвердженому порядку її заповнення, може бути не визнана таким контролюючим органом як податкова декларація у випадках, встановлених цим Законом. У цьому випадку чинне законодавство передбачає прийняття керівником органу ДПС рішення про невизнання податкової декларації.

Як свідчать матеріали справи направлені уточнюючі розрахунки податкових зобов’язань по ПДВ були прийняті відповідачем 06.07.06 р. Рішення стосовно невизнання їх керівником СДПІ не приймалося і платнику податків не направлялося, що свідчить про те, що подані уточнюючі розрахунки були прийняті і підлягали відображенню в обліку, як передбачається Інструкцією „Про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами державної податкової служби України”, затвердженої наказом ДПА України № 276 від 18.07.05 р.

За таких обставин на час прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення № /0 від 14.07.06 р. в податковому обліку, що ведеться у СДПІ, мало бути відображене проведене платником коригування податкових зобов’язань по ПДВ, зокрема, за червень та листопад 2005 р.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову в цій частині, оскільки приймаючи податкове повідомлення –рішення № /0 від 14.07.06 р. відповідач не врахував фактичні обставини.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що підстави для скасування постанови господарського  суду Харківської області від 30.10.2006 р. відсутні. Тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції залишається без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, 205, 206, 209, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу СДПІ по роботі з великими платниками податків у м. Харкові залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Харківської області від 30.10.2006р. по адміністративній справі № АС-13/378-06 залишити без змін.

Дана ухвала набирає чинності з дня її проголошення.

Роз’яснити сторонам, що вони мають право на дану ухвалу подати касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Справу направити до суду першої інстанції.

Головуючий суддя

Судді