КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2007                                                                                           № 32/1-6/495

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

-позивача: Мервінська І.В. (дов. від 15.01.07 № 030),      Іщук Є.Д. (дов. від 20.04.07 № 245),

-          відповідача: Московенко Д.В. (дов. від 27.12.06 №220/498/Д),

-          третьої особи: Московенко Д.В. (дов. від 26.01.07 №217/300/1/с),

-          Військової прокуратури Центрального регіону України:

Хруленко О.В. (посвідч. від 09.06.06 № 602),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційне подання  Заступника військового прокурора  Центрального регіону України

на рішення Господарського суду м.Києва від 23.11.2006 (підписано 26.12.06)

у справі № 32/1-6/495

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "ОміТех"

до                                                   Міністерства оборони України

третя особа, яка не

заявляє самостійних

вимог на предмет спору,

на стороні відповідача

Генеральний штаб Збройних Сил України

про                                                  стягнення 76 477,69 грн.,

за участю           Військовоїпрокуратури Центрального регіону України

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “ОМіТех” (далі-позивач) звернулося до Господарського  суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі-відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Генеральний штаб Збройних Сил України про стягнення з відповідача 140471,70 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.02.06 у справі № 32/1 (суддя – Хрипун О.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 110365,44 грн. основного боргу, 22918,74 грн. інфляційних нарахувань, 7034,6 грн. річних, відшкодовано 15321,19 грн. господарських витрат, включаючи 13800 грн. витрат на послуги адвоката. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.06 рішення Господарського суду м. Києва від 14.02.06 у справі № 32/1 змінено в частині стягнення інфляційних нарахувань, а саме, постановлено стягнути 276,88 грн. інфляційних. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.08.06 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.05.06 та рішення Господарського суду м. Києва від 14.02.06 у справі № 32/1 скасовано в частині інфляційних нарахувань та річних. Справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

В решті постанову та рішення судів залишено в силі.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.09.06 (суддя – Ковтун С.А.) справі присвоєно № 32/1-6/459 та призначено до розгляду.

Під час нового розгляду справи місцевим судом позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 26402,64 грн. інфляційних, 9184,45 грн. річних та 40890,60 грн. збитків.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.06 у справі № 32/1-6/459 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 26402,64 грн. інфляційних, 9184,45 грн. річних, відшкодовано 355, 87 грн. державного мита, 54,9 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В іншій частині позову відмовлено.

Заступник військового прокурора Центрального регіону України, не погоджуючись з рішенням суду, вніс апеляційне подання, в якому просить його змінити скасувавши в частині стягнення інфляційних та річних у зв’язку з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

У відзиві на апеляційне подання позивач заперечує проти доводів, викладених Заступником військового прокурора, вважаючи їх безпідставними, просить залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

Письмові відзиви на апеляційне подання відповідачем та третьою особою надані не були.

В судовому засіданні на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду про відкладення розгляду справи позивачем було надано оригінали повідомлень про вручення листів від 02.04.03, 28.01.05, направлених відповідачеві “EXPRESS” поштою 02.04.03, 31.01.05, додатками до яких є рахунки від 02.04.03 № К-040, від 24.01.05 № КО-0006 (для огляду), та їх копії, засвідчені належним чином; - інформацію, яка підтверджує офіційні індекси інфляції, встановленні за весь час прострочення, та розрахунки суми боргу з урахуванням індексу інфляції та річних за весь час прострочення.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, прокурора, дослідивши наявні та додатково надані докази, обговоривши доводи апеляційного подання, колегія суддів вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29.02.96 між сторонами у справі було укладено договір № 4 про розгортання та спільне використання систем транкінгового зв’язку, предметом якого є забезпечення позивачем відповідача засобами зв’язку (далі – договір).

Існування основного боргу відповідача перед позивачем за договором в сумі 110365,44 грн. підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 14.02.06 №32/1.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення Господарського суду м. Києва від 14.02.06 у справі № 32/1, залишеного без змін в частині стягнення суми основного боргу постановою Вищого господарського суду України від 03.08.06, відповідач був зобов’язаний сплатити позивачеві вартість виконаних робіт у сумі 68444,21 грн. відповідно до рахунку від 02.04.03 № К-040 до 10.04.03, а решту суми  (41921, 23 грн.) –  до 10.02.05.

Виходячи із змісту ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає встановленим факт настання строку оплати робіт по договору поетапно 10.04.03 та 10.02.05.

Статтею 214 Цивільного кодексу УРСР встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на адресу відповідача 02.04.03 було направлено рахунок № К-040 на суму 68444,21 грн. та 31.01.05 рахунок № КО-0006 на загальну суму 115815,37 грн. Згадані рахунки були отримані відповідачем відповідно 03.04.03 та 01.02.05.

Таким чином, оплата надісланих рахунків відповідачем мала бути здійснена згідно ч.2 ст. 530 ЦК України у семиденний строк, тобто, відповідно до 10.04.03 та 10.02.05.

Колегія суддів вважає правомірним нарахування позивачем по рахунку № К-040  річних, починаючи з 10.04.03 на суму 68444,21 грн., а інфляційних – з 01.05.03; по рахунку № КО-0006 – річних, починаючи з 10.02.05 на суму 41921,23 грн. (оскільки між сторонами у вересні 2005 року був підписаний зведений акт в якому загальна сума виконаних робіт була зменшена на 5449,93 грн. і становила 110365,44 грн.), а боргу з урахуванням індексу інфляції – з 01.03.05.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача 40890,60 грн. збитків, то суд апеляційної інстанції, погоджуючись з судом 1-ої інстанції, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з  урахуванням наступного.

07.07.03 між позивачем (позичальником) та АБ “Перший Інвестиційний Банк” було укладено договір овердрафту № 70/0311-КО, предметом якого було надання банком позичальнику послуг овердрафту з кінцевим терміном користування кредитними коштами (500000 грн.) до 05.07.04 включно, із сплатою 25% річних за користування овердрафтом.

Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач стверджує, що необхідність укладання договору виникла у зв’язку з потребою сплачувати заробітну плату працівникам, що виконували роботи, податки, а також відсутністю вільних коштів. Плату за користування овердрафтом позивач кваліфікує як збитки.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов’язання за договором, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв’язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 34 ГПК України).

Доказів, які підтверджують, що необхідність залучення вказаної грошової суми виникла з вини відповідача у зв’язку з невиконанням останнім своїх зобов’язань позивачем не було надано ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційній інстанції господарському суду.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 26402,64 грн. інфляційних, 9184,45 грн. річних та задоволення вимог позивача в цій частині.

Доводи Заступника військового прокурора Центрального регіону України, викладені в апеляційному поданні, про те, що складання попередніх Актів прийому-передачі виконаних робіт не може бути підставою для визначення дат завершення робіт, оскільки вони підписані представниками осіб, які не є стороною у договорі, і, тим самим, немає підстав вважати, що роботи виконані в повному обсязі, колегія суддів вважає безпідставним. Всі роботи виконувалися позивачем згідно специфікацій (належним чином завірені копії яких знаходяться в матеріалах справи). Виконання робіт у військових частинах контролювалося командирами цих частин, які в актах підтвердили строки та вартість виконання. До того ж, у відзиві на позовну заяву (Т.1, а.с. 53) відповідач підтвердив факт виконання робіт у повному обсязі у березні 2004 року.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 23.11.06 у справі № 32/1-6/495 залишити без змін, а апеляційне подання Заступника військового прокурора  Центрального регіону України – без  задоволення.

Головуючий суддя

Судді

18.05.07 (відправлено)