ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

17.04.07                                                                                           Справа№ 5/652-28/94А

16 год 45 хв

За позовом: Державної податкової інспекції у  Залізничному районі м. Львова, м. Львів

до відповідача 1: Приватного підприємства „Фінкомінвест”, м. Львів

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос”, м. Київ

про  визнання недійсним господарського зобов”язання, що виникло на підставі усної угоди

Суддя  Морозюк А.Я.

Секретар судового засідання

Онишко І.Р.

м. Львів, вул. Личаківська,128,

Зал судового засідання № 302.

Представники сторін

Від позивача: Буряк О.П. –заступник начальника ДПІ у Залізничному районі м. Львова; Шиба Л.П. - начальник юридичного відділу

Від відповідача 1: Івасько С.М. - представник

Від відповідача 2: не з”явився

Позов заявлено Державною податковою інспекцією у Залізничному районі м. Львова до Приватного підприємства „Фінкомінвест” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос” про визнання недійсним господарського зобов”язання, яке виникло між ПП „Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” на підставі усної угоди, та про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків за наявності умислу в відповідача 2, а саме: зобов”язати ТзОВ „Леокос” повернути ПП „Фінкомінвест” все одержане ним в результаті виконання господарського зобов”язання, а з ПП „Фінкомінвест” стягнути 1 368 387,69 грн. в доход держави.

Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Зокрема зазначили, що спірне господарське зобов”язання, яке виникло між ПП „Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” на підставі усної угоди повинно бути визнано недійсним з підстав того, що Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.12.2005 року у справі № 2-2286/2005р. визнано недійсними Статут ТзОВ „Леокос”, свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість. В рішенні зазначалось, що засновник та директор ТзОВ “Леокос” за пропозицією незнайомої особи на ім”я Олександр за грошову винагороду, без мети здійснення підприємницької діяльності зареєстрував ТзОВ “Леокос”, ніяких документів, пов”язаних з фінансово-господарською діяльністю, бухгалтерських документів не підписував і нікого не уповноважував це робити. Таким чином, оспорюване господарське зобов”язання укладалось ТзОВ „Леокос” з метою завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, оскільки очевидною є наявність умислу відповідача 2 щодо несплати належних сум податків, у зв”язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Відповідач 1 проти позову заперечив з підстав, наведених в письмовому запереченні на позовну заяву від 16.04.2007 року. Зокрема, відповідач 1 зазначає, що саме по собі визнання в судовому порядку недійсними установчих документів ТзОВ “Леокос” та свідоцтва платника ПДВ не є підставою для визнання спірного договору таким, що укладений з метою суперечною інтересам держави та суспільства. На момент видачі визначених позивачем податкових накладних ТзОВ “Леокос” перебувало в ЄДРПОУ, мало свідоцтво платника ПДВ та було наділене всіма правоздатними ознаками такого платника податку. Щодо вимоги позивача щодо застосування судом наслідків, передбачених ст. 208 ГК України, то в силу ст. 250 ГК України строк застосування таких санкцій сплив.

Відповідач 2 вимоги ухвал суду не виконав, письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог суду не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Суд розглядає справу в порядку ст. 71 КАС України на основі наявних доказів

В судовому засіданні було досліджено письмові докази, які наявні в матеріалах справи (свідоцтво про державну реєстрацію, довідки з ЄДРПОУ, податкові накладні, Акти здачі-приймання виконаних робіт, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.12.2005 року у справі № 2-2286/2005р., довідки та інші наявні в матеріалах справи письмові докази).

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим Кодексом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Між ПП “Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” виникло господарське зобов”язання, що підтверджується виписаними ТзОВ „Леокос” податковими накладними від 12.07.2005 року № 12070518, від 01.07.2005 року № 01070515, від 01.07.2005 року № 01070503, від 01.08.2005 року № 010805811, від 26.08.2005 року № 26080528, від 26.07.2005 року № 26070530, від 25.08.2005 року № 25080516 на загальну суму 1 368 387,69 грн. в т.ч. ПДВ 228 064,63 грн.

Як вбачається з інформаційної довідки від 23.01.2007 року № 620/7/23-118 ДПІ у Деснянському районі м. Києва, ТзОВ „Леокос” () за період червень-вересень 2005 року звіт з ПДВ до ДПІ не подавало.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.12.2005 року у справі № 2-2286/2005р. визнано недійсними Статут ТзОВ „Леокос” з моменту реєстрації у Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації, а саме –з 12.10.2004 року, свідоцтво про державну реєстрацію № 0000475 ТзОВ „Леокос” з моменту реєстрації –12.10.2004 року, свідоцтво № 35356227 про реєстрацію ТзОВ „Леокос” в якості платника податку на додану вартість –з 22.11.2004 року. Як встановлено судом, засновник за статутом –Лещук К.Л., за пропозицією незнайомої особи на ім”я Олександр за грошову винагороду, без мети здійснення підприємницької діяльності зареєстрував ТзОВ “Леокос”. За винагороду він також відкрив розрахунковий рахунок. Майно та грошові кошти до статутного фонду ТзОВ “Леокос” він не вносив, протокол зборів засновників товариства не оформляв, будь-яких фінансово-господарських документів він не підписував.

Відповідно до довідки Головного міжрегіонального управління статистики у м. Києві від 29.03.2007 року № 12-1-7/574, ТзОВ „Леокос” () перебуває в ЄДРПОУ.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 207 Господарського кодексу України, господарське зобов”язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб”єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як  таке, що  вчинено  з метою,  яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства,  то за наявності  наміру  в  обох  сторін  -  у  разі виконання  зобов'язання  обома  сторонами  -  в  доход  держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням,  а  у разі  виконання  зобов'язання  однією  стороною  з  другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї  першій стороні на відшкодування одержаного.  У разі наявності наміру лише у однієї із  сторін  усе  одержане  нею  повинно  бути повернено  другій стороні,  а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного  стягується  за  рішенням  суду  в  доход держави.

Господарське зобов’язання, яке виникло між ПП „Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” на загальну суму 1 368 387,69 грн, спрямоване на приховування від оподаткування доходів відповідачем 2 (ТзОВ „Леокос”).

Зокрема, після здійснення фінансово-господарських операцій та поставки товару у Товариства з обмеженою відповідальністю „Леокос” виникли податкові зобов'язання з ПДВ, які останній згідно з ст.3, ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 року № 168/97-ВР  повинен був відобразити у деклараціях по податку на додану вартість та сплатити відповідну суму податку у встановлений Законом термін до державного бюджету України.

Однак, за період здійснення поставки товару та виписування податкових накладних відповідач 2 (ТзОВ „Леокос”) не подавав звітність по ПДВ до податкового органу, тобто не декларував податкових зобов’язань, на які виписував податкові накладні, що підтверджує його намір на приховування від оподаткування доходів. Наведене підтверджується інформаційною довідкою від 23.01.2007 року № 620/7/23-118 ДПІ у Деснянському районі м. Києва, згідно якої ТзОВ „Леокос” () за період червень-вересень 2005 року звіт з ПДВ до ДПІ не подавало.

Таким чином, вищенаведені обставини підтверджують наявність наміру у відповідача 2 (ТзОВ „Леокос”) на приховування від оподаткування доходів, тому господарське зобов’язання, яке виникло між ПП „Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” на суму 1 368 387,69 грн. згідно податкових накладних, виписаних ТзОВ „Леокос” від 12.07.2005 року № 12070518, від 01.07.2005 року № 01070515, від 01.07.2005 року № 01070503, від 01.08.2005 року № 010805811, від 26.08.2005 року № 26080528, від 26.07.2005 року № 26070530, від 25.08.2005 року № 25080516 на загальну суму 1 368 387,69 грн. в т.ч. ПДВ 228 064,63 грн. є таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства за наявності  наміру у однієї із сторін –відповідача 2 (ТзОВ „Леокос”).

Водночас слід зазначити, що положення ст. ст. 207 та 208 ГК України  слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тому у разі задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення (відповідає викладеному у Постанові Верховного суду України від 26 вересня 2006 року у справі за позовом ДПІ у м.Судаку про визнання недійсним договору та стягнення 109930936,68 грн).

Таким чином, у зв’язку із нікчемністю вищеописаного правочину за господарським зобов’язанням, яке виникло між ПП „Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” на суму 1 368 387,69 грн., визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, як і відображення висновку про це в резолютивній частині судового рішення.

Щодо вимоги позивача про застосування передбачених ст. 208 Господарського кодексу України наслідків при наявності наміру в однієї сторони, суд зазначає наступне.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим за змістом ч. 1 ст. 208 ГК застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною.

Частиною 1 ст. 208 ГК передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК (відповідає викладеному у Постанові Верховного суду України від 26 вересня 2006 року у справі за позовом ДПІ у м.Судаку про визнання недійсним договору та стягнення 109930936,68 грн).

Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Виконання господарського зобов”язання, що виникло між ПП „Фінкомінвест” та ТзОВ „Леокос” відбулося згідно податкових накладних, виписаних ТзОВ „Леокос” в період з 01.07.2005 року по 26.08.2005 року. Позов подано позивачем до суду 05.03.2007 року. Таким чином, строки застосування адміністративно-господарських санкцій, визначені ст. 250 Господарського кодексу України сплили, тому в суду немає підстав для застосування таких санкцій.

Суд ухвалив відхилити клопотання позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на активи відповідачів, оскільки позивач не представив суду докази в підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди прав, свободам та інтересам позивача, неможливості чи ускладнення захисту їх без вжиття заходів забезпечення позову.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст.17, 48, 60, 69-71, 86, 158, 160, 162, 163, 167, п.6 розділу УІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя